Колийн Маккълоу

Венец от трева

книга втора от поредицата  "Господарите на Рим"

1

— Най-вълнуващото събитие, на което станахме свидетели през последните петнайсет месеца — отбеляза Гай Марий, — беше слонът, който Гай Клавдий показа на римските игри.

Елия грейна при спомена за забележителното животно.

— Не беше ли великолепен? — възкликна тя и се наведе към масата, за да си вземе от едрите зелени маслини, докарани чак от Далечна Испания. — Можеше да застане на задните си крака и да ходи като човек! Или пък да танцува на четири крака! Или да се излегне на една страна върху грамадната кушетка и да се храни с хобота си!

Луций Корнелий Сула хвърли презрителен поглед към жена си и хладно възрази:

— Не мога да разбера защо хората толкова се забавляват, когато животните ги имитират? Слонът е най-благородното създание на света. За мен в чудовището на Гай Клавдий Пулхер има нещо ужасно перверзно — двойна гавра с човешкото и с животинското.

Репликата му беше последвана от кратко мълчание. Може би смущението продължи само секунда — две, но пък и всички насядали около масите се почувстваха крайно неловко. Най-сетне, за да престанат сътрапезниците й да зяпат засегнатата Елия, Юлия пресилено се засмя:

— Хайде, хайде, Луций Корнелий, слонът стана любимец на целия град! Аз самата не можех да му се начудя — толкова умен, а си вършеше и задълженията с истинско чувство за отговорност. Ами когато си навири хобота и започна да тръби в такт с барабана — направо удивително! Освен това никой не го биеше!

— Е, на мен пък ми хареса цвета му — счете за нужно да се обади на свой ред Аврелия. — От горе до долу розовичък!

На това дърдорене Луций Корнелий не обърна внимание, извъртя се на другата страна и продължи разговора си с Публий Рутилий Руф.

Юлия го изгледа тъжно и въздъхна.

— Гай Марий — рече тя на съпруга си, — мисля, че ако ни извините, ще е най-добре ние, жените да се оттеглим и да ви оставим да се наслаждавате на виното си.

Марий протегна дясната си ръка над тясната масичка, Юлия на свой ред му подаде своята, стискайки горещо тежката му длан, като се опитваше да прикрие още по-дълбоката тъга, обзела я при вида на изкривената му усмивка. Колко време вече беше минало от онзи коварен мозъчен удар, а следите по лицето на Марий си оставаха.

Това, което обаче най-трудно можеше да приеме преданата и любяща Юлия, беше и все по-осезаемия отпечатък, който болестта беше оставила върху ума на мъжа й: все по-често той си позволяваше да избухва, склонността му да се отдава на илюзии и празни надежди се засилваше, не понасяше политическите си противници…

Жената се надигна от стола си, издърпа ръката си от пръстите му и като му се усмихна, прегърна Елия.

— Хайде, скъпа, да отидем в детската стая.

Елия и Аврелия станаха. Тримата мъже останаха седнали, но прекъснаха разговора си, изчаквайки любезно жените да излязат от трапезарията. Марий направи жест на робите да изнесат столчетата от стаята и да се оттеглят. Останаха само трите големи кушетки, образуващи буквата „П“. За да им бъде по-удобно, Сула се премести от тази на Марий, където се беше излежавал до този момент, и се изтегна на последната, за да се обърне с лице към Рутилий Руф. Така тримата събеседници можеха спокойно да се гледат.

— Та значи Прасчо щял най-сетне да се прибира у дома — подхвана злободневната тема Луций Корнелий, щом се увери, че противната му жена се е отдалечила достатъчно, за да не го чува.

Марий се размърда неспокойно на кушетката си в средата на трапезарията и свъси вежди. Навремето подобна гримаса можеше да уплаши човек, но сега заради парализата на половината му лице изражението му придобиваше леко комичен характер.

— И какво очакваш да чуеш, Луций Корнелий? — рече той най-сетне.

Сула леко се засмя.

— Какво друго, ако не искреното ти мнение по въпроса? Макар че, Гай Марий, аз всъщност и не формулирах изречението си като въпрос.

— Това ми е пределно ясно, но все пак подобна реплика изисква отговор.

— Така е — съгласи се Сула. — Затова нека те попитам по друг начин. Какво мислиш по въпроса за завръщането на Прасчо от изгнание?

— Е, във всеки случай няма да запея радостни химни — втренчи в събеседника си проницателния си поглед. — Ами ти!

„Доста са се отчуждили един от друг — мислеше в това време Публий Рутилий Руф, облегнал се на лакът. — Преди три години — какво три! — преди две години никога не биха разговаряли с толкова недомлъвки. Какво толкова се случи между тях? И по чия вина?“

— Раздвоен съм, Гай Марий. — Сула се загледа в чашата си с вино. — Напоследък умирам от скука! — процеди през зъби. — Сега, щом Прасчо се върне в Сената, поне заседанията може да станат по-интересни. Липсва ми онази титанична борба, която двамата водехте преди години.

— В такъв случай, Луций Корнелий, трябва да те разочаровам. Когато Прасчо се завърне тук, мен вече няма да ме има.

Двамата мъже се надигнаха от местата си.

— Няма да бъдеш в Рим ли? — изписка с тъничкия си гласец Рутилий Руф.

— Не, няма да бъда — повтори Марий и лицето му засия в доволна усмивка. — Тъкмо си спомних, че навремето, преди да разгромя германите, бях дал обет на Великата Богиня, че ако спечеля войната срещу тях, ще посетя светилището й в Песин.

— Но, Гай Марий, ти не можеш да направиш това!

— Да имаш да взимаш, Публий Рутилий, мога! И ще го направя!

Сула се отпусна на кушетката си и прихна да се смее.

— Това ми напомня за Луций Гавий Стих!

— За кого? — попита веднага Рутилий Руф, който нямаше да изпусне току-така възможността да научи някоя нова клюка.

— Покойният племенник на покойната ми мащеха — продължаваше да се подсмихва той. — Преди много години той се нанесе в къщата ми — тогава тя още принадлежеше на покойната ми мащеха, — само и само за да се отърве от мен, настройвайки Клитумна срещу любимия й доведен син. Надяваше се, че ако двамата заживеем под един покрив, рано или късно ще му се удаде възможност да ме изрита на улицата. Но аз предпочетох да се махна сам. Да се махна изобщо от Рим. Така че, ако трябваше някой да бъде изритан насила от къщата, това можеше да е само Стих; за малко да стигнем и дотам — на Клитумна той бързо й омръзна. — Сула се извъртя и се излегна по корем. — Но не след дълго Стих умря — продължи замислено разказа си и както се усмихваше, театрално въздъхна: — Провалих му целия план!

— Значи мислиш, че ако си тръгна, Квинт Цецилий Прасчо Метел Нумидик няма да изпита кой знае какво удоволствие от победата си? — попита Марий.

— Точно така, и бих пийнал по този повод. — Сула посегна към чашата си.

Настъпи мълчание, което никой не се осмеляваше да наруши. Някогашната дружеска и непринудена атмосфера вече не съществуваше, дори последната реплика не можа да разсее облаците. „Може пък — продължаваше да разсъждава Публий Рутилий Руф — двамата никога да не са били истински приятели; някогашното им разбирателство да се е дължало не на друго, а на съжителството по бойните полета. И все пак как могат толкова лесно да забравят онези славни години, когато се сражаваха рамо до рамо срещу враговете на Рим? Как може това недоволство от скуката в Рим да ги накара да отхвърлят с лека ръка миналото? Сатурнин и неговият трети трибунски мандат ознаменуваха края на доброто старо време. Първо Сатурнин с неговия опит да се провъзгласи за римски цар, после и този злощастен удар, който повали Марий… Ти пък, Публий Рутилий — скара се той сам на себе си, — какви глупости говориш! Просто приятелите ти са хора, родени да вършат велики дела, а не да си седят на топло вкъщи. Ако отново започне война, в която да застанат отново един до друг, или се появи някой нов Сатурнин, който да призове народа на революция, и двамата отново ще замъркат като котки, които си ближат взаимно муцунките.“

Разбира се, и възрастта играеше огромна роля. Рутилий и Гай Марий вече гонеха шейсетте, а Луций Корнелий Сула бе навършил четиридесет и две. Понеже нямаше навика да се взира в огледалото си, Публий Рутилий Руф не можеше да знае със сигурност как е понесъл капризите на времето, но затова пък очите му още виждаха добре и нито Гай Марий, нито Луций Корнелий можеха да скрият нещо от тях.

През последните няколко години Марий толкова беше напълнял, че беше сменил размера на тогите си. Той открай време си беше едър, но затова пък и до ден-днешен наднорменото му тегло се разпределяше по равно в раменете, гърба, пояса и бедрата — разбира се, и в мускулестия му корем. Килограмите, които беше прибавил, не само че не го загрозяваха, но дори бяха заличили донякъде отока на лицето му — то цялото се беше загладило и закръглило, а оредяващата му коса разкриваше едно все по-високо чело. Рутилий Руф отдавна се беше научил да не забелязва парализата, обхванала лявата половина от главата на приятеля му, и погледът му винаги се спираше върху изумителните му вежди, които като две гъсеници продължаваха да се свиват и отпускат, сякаш по своя воля и да създават ядове на всички скулптори по света, обхванати от артистично безсилие при вида им! Когато на някой римски или италийски скулптор се възложеше да извае поредната статуя на Гай Марий — от името на даден град, гилдия или просто защото насред Рим се е разчистило някое празно петно, плачещо за статуя, — той предварително си знаеше, че ще трябва да се задоволи най-вече с тази причудливост на модела си. Но колко пъти бяха изпадали в ужас прехвалените скулптори, дошли чак от Атина или Александрия, за да претворят и те от камък лика на славния Марий — най-често изобразявания човек в Средиземноморието от Сципион Африкански насам, — когато зърнеха чудовищните му вежди… Всеки от тях се опитваше да изпълни задачата според силите си, но дори и избродирано върху парче плат, лицето на Гай Марий си оставаше просто невзрачен фон на двете му вежди.

Сега Рутилий Руф за сетен път си припомняше най-удачния портрет на приятеля си, който беше виждал — надрасканата преди години надве-натри с черно върху стената на собствения му дом рисунка. Бяха просто няколко черти — една дебела извивка за месестата му долна устна, малко блясък за очите (как бе могъл анонимният художник да постигне блясък с черно?) и по десетина линийки за всяка от двете вежди. И все пак авторът бе успял да покаже истинския Гай Марий, да изобрази едновременно гордостта, вродения му интелект, свободолюбието, изобщо сложния му характер. И все пак, можеше ли с една дума да се опише подобна форма на изкуство? Вултум ин пейус фингере. Лице, изписано със злоба. Но толкова правдоподобно, че злобата, се беше превърнала в голата истина. Уви, преди Рутилий Руф да е измислил как да се свали мазилката от стената и рисунката да бъде прибрана вътре в къщата, без да се натроши на хиляди парченца, в града се беше излял жесток порой и портретът бе заличен.

Но никой уличен драскач не би могъл да сътвори подобен шедьовър с лицето на Луций Корнелий Сула. Ако му се отнемеше магията на цветовете, Сула можеше спокойно да бъде сбъркан с всеки от хилядите красавци на Рим. Правилни черти, симетрично лице и неподправената римщина, която един Гай Марий никога не би могъл да притежава. Но видеше ли го човек на живо, Сула си оставаше изключителен. На четиридесет и две години косата му още не даваше признаци, че смята да оредява. Пък и каква коса! Нито червеникава, нито пък златиста. Гъста, спускаща се на вълни, може би малко по-дълга, отколкото трябва. А очите му си оставаха най-бледосините на света, сякаш извадени от дълбините на алпийски ледник, опасани с дебел контур от тъмносивкаво — като гъста пелена буреносни облаци. Тази вечер тънките му, извити вежди изглеждаха наситено кафяви, също както и дългите му мигли. Но Рутилий Руф беше заварвал Сула и при съвсем други обстоятелства и знаеше, че в момента си ги е изрисувал със стибий; иначе и веждите, и миглите му бяха толкова светли, че ако не беше бялата му, лишена от всякакъв пигмент кожа, навярно биха се изгубили съвсем.

Станеше ли въпрос за Сула, всички жени в града изгубваха ума и дума, забравяха чест и достойнство, не бяха в състояние да разсъждават. Забравяха всякакви условности, най-безсрамно унижаваха съпрузите, бащите и братята си, а случеше ли се Сула случайно да ги удостои с погледа си, като момиченца започваха да се кикотят, изпаднали в идиотски възторг. Какъв способен и интелигентен човек беше той! Смел войник, безупречен администратор, по-храбър от всеки друг, може би лишен от способността да мисли вместо подчинените си. Но жените си оставаха ахилесовата му пета. Или поне така мислеше Публий Рутилий Руф, който със своето хубавичко, но с нищо непривличащо погледа лице и със сивкавия си тен, типичен за мнозина римляни, никога не се беше отличавал с нещо в женските очи. Не че Сула можеше да се нарече любовчия, още по-малко човек, разбил много женски сърца; поне доколкото Рутилий Руф знаеше, този човек винаги се беше държал като съвестен гражданин. И все пак беше очевидно, че ако човек си е възложил за цел да се изкатери до върха на римската политическа стълбица, по-лесно би му било, ако не приличаше на божествения Аполон. Красивите мъже, способни да печелят женските сърца, пораждаха инстинктивно недоверие у събратята си, които неизбежно ги определяха като лекомислени, женствени типове, способни само да слагат рога на съперниците си.

Миналата година, продължаваше да размишлява Рутилий Руф, Сула се беше представил на изборите за претори. Всичко изглеждаше в негова полза. Военната му кариера беше забележителна, а Гай Марий от своя страна се беше постарал да убеди гласоподавателите колко неоценима му е била помощта на Сула в ролята му на квестор, трибун и най-накрая на висш легат. Дори Катул Цезар (който най-малко от всички имаше причина да обича Сула, тъй като го беше злепоставил преди години пред цялата му армия в Италийска Галия, вдигайки офицерски бунт, за да предотврати пълния разгром на легионите) си бе направил труда публично да го похвали за заслугите му по време на войната с кимврите в Италийска Галия. По-късно, през онези няколко дни, в които Луций Апулей Сатурнин беше заплашил да преобрази из основи държавата, пак Сула се беше показал най-решителен от всички и бе помогнал на Гай Марий да прекрати за броени часове безредиците. Защото всеки път, когато от устата на Марий излезеше някоя заповед, Сула беше този, от когото зависеше нейното успешно изпълнение. Навремето, малко преди да замине в изгнание, Квинт Цецилий Метел Нумидик — същият, когото Марий, Сула и Рутилий Руф наричаха помежду си Прасчо, — надълго и нашироко беше обяснявал пред многобройните си приятели, че всъщност щастливият завършек на войната срещу нумидийския цар Югурта в Африка се дължал изключително на Сула и че Марий несправедливо приписвал заслугите на себе си. Защото, ако не била самостоятелната акция на Сула по залавянето на Югурта, войната в Африка можела да продължи с години. Когато Катул Цезар, а заедно с него и всички ултраконсервативни сенатори се съгласиха с Прасчо, че заслугите за спечелването на югуртинската война трябва да се приписват най-вече на Сула, по всичко изглеждаше, че звездата на някогашния квестор вече е изгряла и че той няма как да не бъде сред шестимата избрани претори. Той самият също беше сторил всичко по силите си, за да спечели гласовете на избирателите — навсякъде се показваше еднакво скромен, избягващ излишните похвали, прям и откровен. До самия край на предизборната кампания не се отказа от твърдението си, че дори залавянето на Югурта трябва да се смята за дело на Марий, защото винаги е изпълнявал единствено неговите заповеди. Подобно поведение нямаше как да не спечели сърцата на избирателите, защото римляните винаги високо са оценявали лоялността на военния към неговия началник.

И изведнъж, когато центуриатните комиции се събраха в тъй наречената септа на Марсово поле, за да дадат гласовете си за бъдещите претори, се оказа, че името на Луций Корнелий Сула — аристократ, при това принадлежащ на една от най-знатните фамилии в града, — не е в списъка на шестимата избраници. За да бъде още по-голямо унижението му, сред новоизбраните претори имаше хора, които не само че бледнееха с качествата си в сравнение с него, но дори и не можеха да мечтаят за предците, с които се гордееше той.

И защо? Това беше въпросът, който си задаваха след изборите всички, свързани повече или по-малко с него, но той самият не каза нищо. Въпреки че много добре знаеше истинската причина; по-късно и Рутилий Руф и Марий щяха да научат в какво се състои цялата работа. Причината за провала му си имаше име и тяло, при това доста скромно по размери. Цецилия Метела Далматика. По онова време тя беше едва на деветнадесет. Но вече се беше омъжила за Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — консул в годината, когато германите за пръв път се появиха, цензор в годината, когато Прасчо Метел Нумидик беше отплавал за Африка, за да се бие с Югурта, председател на Сената още от времето на консулството си, от което вече бяха изминали седемнадесет години. Отначало Далматика беше обещана за съпруга на Скавровия син, но младежът се самоуби след отстъплението на легионите на Катул Цезар при Тридентум в Алпите, тъй като се беше проявил като страхливец. Тогава Прасчо Метел Нумидик, настойник на своята седемнадесетгодишна племенница, я даде за жена на самия Скавър, нищо че между двамата съпрузи имаше четиридесет години разлика.

Никой естествено не си бе направил труда да попита Далматика какво мисли тя за една подобна връзка, а пък в началото и девойката не беше много сигурна дали сватбата й е за добро или за зло. От една страна, съпругът й се ползваше с огромни дигнитас и аукторитас и това нямаше как да не омае една млада патрицианка като нея, щастлива веднъж завинаги да се махне от дома на чичо си Метел Нумидик, където по онова време командваше леля й, жена, чиито сексуални прищевки и истерично поведение опъваха нервите на всички наоколо. Веднага след сватбата Далматика забременя (още един факт, който подсили Скавровата дигнитас, а оттам и аукторитас) и роди на съпруга си момиче. Но на една вечеря у дома срещна Сула. Привличането между двамата се оказа толкова силно, че едва не я подлуди от отчаяние.

Понеже Сула ясно си даваше сметка каква опасност представлява за него младата Далматика, дори не направи опит да задълбочи познанството си с нея. Но тя имаше съвсем различно мнение по въпроса. Скоро след като труповете на Сатурнин и другарите му бяха изгорени, както подобава на едни римски граждани, и Сула започна да кръстосва Форума, за да представя кандидатурата си за претор, тя се възползва от случая и също започна да отива на форума. Където и да отидеше Сула, можеше да е сигурен, че ще завари Далматика, загърната в множество наметала и използваща прикритието на някоя колона, за да остане незабелязана от минувачите.

Твърде скоро той се научи да стои далеч от места като Портикус Маргаритария, бижутерските дюкяни, където беше съвсем естествено да се разхожда една млада аристократка, при това, без да дава повод за каквито и да било подозрения. Така той практически лишаваше Далматика от възможността уж случайно и непринудено да го заговори на улицата, но тъй или иначе поведението й се превръщаше в кошмар, при това какъвто той вече веднъж беше изживял — по времето, когато Юлила го беше затрупвала с писма, които собственоръчно или с помощта на преданата си робиня пускаше в синуса на тогата му, използвайки всеки сгоден случай да остане незабелязана. Е, онази история поне завърши със сватба, с тъй нареченото конфареацио, което никой не можеше разтури, освен самоубийството на самата Юлила — след няколко безкрайни години на горчивина, пререкания и унижения, — още един трагичен епизод от съжителството му с хищни жени, които искат да го дресират.

И така, един ден Сула се запъти по мръсните, вонящи улички на пренаселената Субура, за да се довери на единствения си истински приятел — Аврелия, снахата на покойната му съпруга Юлила, на която имаше абсолютно доверие.

— Какво мога да направя? — оплакваше се той. — Като в капан съм, Аврелия; повтаря се абсолютно същата история както навремето с Юлила! Не мога да се отърва от нея!

— Най-големият проблем е, че жени като нея всъщност нямат с какво да си запълват времето — сви вежди младата жена. — За децата им се грижат бавачки, събират се на празненства с приятели само колкото да си разкажат поредните клюки, купуват си тъкачни станове, на които никога няма да седнат, а пък главите им са толкова празни, че дори не биха могли да убият скуката с някоя книга. Повечето аристократки са напълно безразлични към мъжете си, защото браковете им са били уговорени по сметка — родителите им са искали да придобият по-голямо политическо влияние или пък съпрузите им са търсели тлъста зестра и по възможност патрициански статус за децата си. Всяка ще издържи една година скука, но на втората ще се хвърли в първата любовна авантюра, която й се предложи. — Аврелия въздъхна. — Все пак, Луций Корнелий, в любовта те поне имат право на свободен избор — иначе никой за нищо не ги пита. Най-мъдрите се задоволяват с услугите на робите си. Но най-глупавите стигат дотам, че се влюбват. И за нещастие точно това е станало в нашия случай. Това бедно, глупаво дете Далматика е загубила ума си! А единствената причина си ти самият.

Сула прехапа устни и впери поглед в ръцете си, за да не прочете мислите му Аврелия.

— И да съм аз причината, не е било нарочно.

— Знам! Аз знам! Но дали го знае Марк Емилий Скавър?

— Моля се на боговете да не е научил нищо!

Тя се изсмя пренебрежително.

— Бих казала, че е научил, при това достатъчно.

— Тогава защо не е дошъл да ме види? Да не би да трябва аз да отида при него?

— Тъкмо за това мисля — отговори му Аврелия — собственичка на голяма къща с наематели, които често споделяха тайните си с нея, майка на три деца, самотна съпруга, научила се да се грижи за всички, без да си пъха носа в живота им.

Беше се облегнала върху писалищната си маса, покрита с документи — едни на отделни листове, други на дебели свитъци в калъфи; не ставаше обаче дума за безредие, а просто за още едно доказателство за заетостта на домакинята.

Сула си мислеше, че ако и Аврелия не може да му помогне със съветите си, то тогава никой друг не би могъл, защото освен нея имаше само един човек, на когото се доверяваше, но пък в случая и на него не можеше да се разчита. Ако Аврелия беше просто приятелка, Метробий му беше и любовник, а тази роля изискваше и известна емоционална нагласа, да не говорим, че ставаше дума за мъж. Предния ден се бяха срещнали с Метробий и младият грък — актьор не бе пропуснал да отправи горчива забележка по адрес на Далматика. Едва тогава ясно си беше дал сметка, че цял Рим ги обсъжда двамата с нея — щом дори Метробий, който от години живееше в среди, напълно различни от неговите, беше научил за възможната им връзка.

— Трябва ли да отида при Марк Емилий Скавър? — повтори въпроса си той.

— По-добре би било да говориш със самата Далматика, но изобщо не виждам как би могло да стане това — присви устни Аврелия.

Сула предложи:

— Ами би могла да я поканиш тук.

— В никакъв случай! — възмути се тя. — Луций Корнелий, познавам те като трезвомислещ човек, но понякога пренебрегваш някои обстоятелства. Не разбираш ли? Марк Емилий Скавър сигурно праща хора да следят жена му. Това, че все още не е одрал бялата ти кожа, се дължи просто на липсата на сериозни улики, които да докажат вината ти.

Сула оголи дългите си кучешки зъби, но гримасата му трудно можеше да се нарече усмивка. За миг маската му падна и Аврелия видя пред себе си напълно непознат човек. И все пак, можеше ли да се каже, че не го е виждала и по-рано? Всъщност тя отдавна подозираше съществуването на другото лице на приятеля си, но досега не й се беше случвало да го види. Това беше лишен от всякакви човешки качества, озъбен звяр, роден да вие при пълнолуние. За пръв път в живота си младата жена изпита ужас.

Явно, че неволно беше потреперила и това мигом прогони звяра надалеч; Сула надяна маската си и отново простена:

— Тогава какво да сторя, Аврелия? Какво мога да сторя?

— Последния път, когато ми говореше за нея — да речем, че е било преди две години, — ти самият каза, че си влюбен в нея, нищо че си я срещнал един-единствен път през живота си. Историята наистина поразително прилича на тази с Юлила. Което я прави още по-нетърпима. Разбира се, тя не знае нищо за Юлила, като изключим това, че някога си имал жена, която се е самоубила — това засилва интереса на жените към теб. Щом някоя се е самоубила заради теб, значи си опасен мъж. Какво предизвикателство! Не, страхувам се, че бедната Далматика до такава степен се е оплела в мрежата, която несъзнателно си й хвърлил, че вече няма надежда да се измъкне.

Аврелия се замисли за миг, сетне го погледна право в очите.

— Не казвай нищо, Луций Корнелий, не прави нищо. Изчакай Марк Емилий Скавър да те посети. Така поне ще изглеждаш невинен. Но трябва да си сигурен, че той не е намерил никакви доказателства дали жена му му изневерява с теб или не. Ще забраниш на съпругата си да излиза от къщи, когато ти си там — да не би на Далматика да й хрумне да подкупи робите ти и да се вмъкне неканена. Проблемът е, че ти нито разбираш жените, нито ги харесваш особено. Затова не знаеш как да реагираш, когато се отдадат на злото и коварното у себе си — вместо това сам ставаш зъл и коварен. Не друг, а съпругът й трябва да дойде да те види. Но те умолявам да бъдеш мил с него! За него подобно посещение ще бъде твърде унизително, както се чувства унизен всеки възрастен мъж, женен за младо момиче. Вярно, че още не си му сложил рога, но само защото не си поискал. Ето защо ще трябва да се държиш така, че с нищо да не накърниш гордостта му. Всъщност след Гай Марий Скавър е човекът с най-голям авторитет в Рим — усмихна се тя. — Знам, че той самият ще се засегне, ако чуе с кого го сравнявам, но тъй или иначе това е истината. Ако държиш да станеш претор, не можеш да си позволиш да оскърбиш точно него.

За съжаление Сула не изпълни точно заръките й. Не се държа достатъчно мило, не се оказа достатъчно отзивчив и не се опита да опази гордостта на Скавър, в крайна сметка си спечели в негово лице заклет враг.

В продължение на шестнадесет дни след разговора му с Аврелия не се случи нищо особено, с изключение на това, че вече ходеше по улицата с очи, отворени на четири, за да разпознае сред множеството съгледвачите, пратени от Скавър да следят жена му, внимателен повече от всякога да не направи някой непредпазлив жест пред тях. Срещнеше ли някои от Скавровите приятели, те неизменно си разменяха по някое намигване или усмивка, нещо повече — срещнеше ли своите приятели, и те реагираха по същия начин. Навярно същите хора и преди са го наблюдавали, само той не го е забелязвал.

Като капак на всичко Сула продължаваше да желае Далматика… или да я обича, или просто да е обсебен от мисълта за нея… или и трите заедно. Повтаряше се същата история като с Юлила. Същата болка, същата злоба, същото желание да удари в лицето първия срещнат. В един момент ще мечтае как се люби с Далматика, в следващия ще започне да си представя как й скършва вратлето и я гледа да танцува като пощръкляла на осветената от луната поляна в Цирцеи… не, не, всъщност това беше, когато уби мащехата си. Той все по-често отваряше тайното чекмедже в шкафа, съхраняващ маската на славния му предшественик Публий Корнелий Сула Руфин Фламен Диалис, изваждаше малките шишенца с отрова, както и кутийката с белия прашец… с едното бе видял сметката на юначагата Херкулес Атлас, с другото — на Луций Гавий Стих. А може би ще е най-добре с гъби? Както навремето се беше отървал от любовницата си: „Защо не опиташ от тези, Далматика?“

Но откакто Юлила беше умряла, много неща се бяха променили, много опит беше натрупал Сула и знаеше твърде добре, че тъй както навремето не бе посмял да убие съпругата си, така и сега не би посегнал на Далматика. Когато ставаше дума за жени от стари и благородни фамилии, единственото решение бе да се чака цялата история да се развие до своя горчив, но неизбежен край. Рано или късно двамата с Цецилия Метела Далматика щяха да извършат онова, което той сега не дръзваше да започне.

Един ден Марк Емилий Скавър почука на вратата му, на същата врата, докосвана от много призраци, която сякаш излъчваше омраза. Тази омраза мигом се предаде на Скавър и в главата му се завъртяха неприятни мисли, които само утежниха още повече положението.

Старецът трябваше да седне на стола за клиентите на Сула и да изгледа намръщено стройната фигура на домакина си, примигвайки с дълбоките си зелени очи, странно младежки в сравнение с бръчките по лицето и напълно оплешивялото му теме. Искаше му се — как му се искаше — никога да не е пристъпвал този праг, никога да не е идвал да моли като просяк да му бъде върната гордостта, която една подобна, почти смехотворна ситуация му беше отнела.

— Предполагам, знаеш защо съм дошъл при теб, Луций Корнелий? — започна Скавър, навирил гордо брадичка.

— Мисля, че се сещам — кимна Сула, но не каза нищо повече.

— Идвам да се извиня от името на жена си за непристойното й поведение спрямо теб и да те уверя, че след един подобен разговор между нас двамата тя повече няма да ти досажда с нищо.

А така! Ето, че изплю камъчето отведнъж. При това не беше умрял от срам, както се страхуваше, че ще стане. Но колкото и да се опитваше да изглежда безразличен Сула, на Скавър все му се струваше, че в очите му се чете презрение; нищо чудно да си го беше внушил, но тъкмо това презрение щеше да превърне Скавър в най-заклетия неприятел на Сула.

— Дълбоко съжалявам, Марк Емилий.

„Кажи нещо, да му се не види! Успокой стария глупак! Не го оставяй в подобно срамно положение, той е горд човек! Спомни си какво ти каза Аврелия!“ Но така или иначе думите упорито отказваха излязат от устата на Сула.

— Би било най-добре за всички нас, ако напуснеш за известно време Рим. Защо например не заминеш за Испания? — предложи най-накрая Скавър. — Чувам, че Луций Корнелий Долабела си търсел компетентни помощници.

Младият мъж го изгледа смаяно, сякаш не можеше да повярва на чутото.

— Търсел си помощници ли? Не мислех, че нещата са стигнали чак дотам! Тъй или иначе, Марк Емилий, точно сега не мога да замина за Далечна Испания. От девет години съм в Сената и мисля, че е крайно време да се кандидатирам за претор.

Старецът преглътна тежко, но продължи с любезен тон.

— Направи го догодина или следващата, Луций Корнелий — опита се да го разубеди той. — Сега просто трябва да се отдалечиш от Рим.

— Марк Емилий, но аз самият не съм сторил нищо лошо! — „Грешиш, Сула! Точно това, което правиш в момента, е много лошо! Настъпваш важна личност по мазола!“ — Вече съм закъснял с цели три години да се явя за претор, не ми остава време да чакам. Ще се кандидатирам още тази година, което не ми позволява да напусна Рим.

— Бих те помолил да размислиш — заключи Скавър и стана от стола си.

— Няма за кога да размислям, Марк Емилий.

— Ако сега се кандидатираш, Луций Корнелий, мога да ти гарантирам, че няма да сполучиш. Нито ще сполучиш догодина, по-догодина или когато и да било — закани се посетителят. — Помни ми думата! По-добре напусни Рим.

— Повтарям, Марк Емилий — държеше на своето Сула, — дълбоко съжалявам за създалото се положение. Но нямам избор: трябва да остана в Рим и да се явя на изборите.

Срещата се оказа пълен провал и за двамата. Колкото и да се беше компрометирал заради жена си, Скавър Принцепс Сенатус все още се радваше на достатъчно аукторитас, за да повлияе на избирателите да не гласуват за Сула. На фастите бяха изписани други имена — повечето на неизвестни, посредствени люде, да не кажем глупаци. И все пак, те станаха претори, не Сула.

Публий Рутилий Руф научи цялата тази история лично от Аврелия и не пропусне да я разкаже на Гай Марий. Това, че Скавър Принцепс Сенатус се беше обявил против избирането на Сула за претор, беше ясно за всеки; но причината за подобна позиция си оставаше доста необяснима. Имаше хора, които обясняваха всичко с непреодолимата слабост на Далматика към Сула, но след като се захванеха да дискутират по-обстойно въпроса, обикновено всички единодушно отхвърляха хипотезата като твърде несериозна. След като й бил дал достатъчно време сама да осъзнае грешката си (както той самият разправяше), Скавър поговорил с жена си (любезно, но с нужния авторитет, както пак той твърдеше), а след това направил нужното всички негови приятели на Форума да научат за случилото се.

— Бедната, нямаше как да не й се случи нещо подобно — обясняваше той разчувствано пред неколцина приятели в Сената, използвайки момент, когато ще бъде чут от възможно най-много сенаторски уши. — Как ми се искаше да си хареса човек, дето да не е задължително протеже на Гай Марий, ама ей на… Сигурно това, че е красив, й се струва достатъчно.

Скавър добре си свърши работата, толкова добре, че дори най-големите интриганти на Форума, да не говорим за колегите му сенатори, решиха, че ако той е толкова зле настроен срещу Сула, то е единствено заради връзките му с Гай Марий. Въпреки че той единствен в цялата история на Рим се беше добирал шест последователни пъти до консулството, напоследък бе изгубил много от популярността си. Златните му години бяха безвъзвратно отминали, сега не се намираха достатъчно негови привърженици дори да го изберат за цензор. Което означаваше, че Гай Марий, тъй нареченият Трети основател на Рим, никога нямаше да влезе в редиците на най-видните консули, които неизменно завършваха политическата си кариера на цензорския пост. В римския обществен живот той беше просто един политически труп, забележителност — да, но която повече да привлича любопитството, отколкото да тревожи някогашните му противници. Щеше да си остане до края любимец на хората от трите по-долни класи, но никога на римските първенци.

Рутилий Руф си наля още вино и се обърна към Марий:

— Наистина ли възнамеряваш да отидеш чак до Песин?

— Защо не?

— И още питаш! Искам да кажа, че едно е да видиш Делфи, Олимпия или ако щеш дори Додона, но чак пък Песин? Та той се намира в самия център на Мала Азия, във Фригия! Най-изостаналото, най-нецивилизованото място на света, където живеят най-суеверните хора! Никъде няма да намериш глътка хубаво винце, да не говорим, че в продължение на стотици километри ще се клатушкаш на гърба на някой кон поради липса на път, достатъчно широк за каруца. От едната ти страна полудиви овчари, от другата ти — пак полудиви овчари, а на границата — свирепите варвари от Галатия! Ама наистина, Гай Марий, толкова ли държиш да го видиш оня Батацес със златните му парцали и диамантите в брадата? Ако съжаляваш, че си го изпуснал, повикай го обратно в Рим! Сигурен съм, че ще бъде безкрайно щастлив да поднови запознанството си с личните дами на нашия любим град — откакто си замина, не престават да леят сълзи за него.

През цялото време, докато Рутилий държеше тази патетична реч, Марий и Сула се заливаха от смях; цялата неловкост, която бе царила тази вечер между тримата мъже, се изпари и те пак можеха да разговарят свободно както някога.

— Ще отидеш да видиш що за птица е цар Митридат — на свой ред изрече Сула, сякаш бе твърдо убеден в предположението си.

Марий се усмихна; веждите му заиграха в учудена гримаса.

— Какви странни неща ти минават през ума! Откъде ти хрумна, Луций Корнелий?

— Познавам те, Гай Марий. Никога не си бил религиозен, няма и да станеш! Единственото, в което съм те чувал да се заричаш, е как ще ритнеш еди-кой си легионер в задника или как ще завреш военните си трибуни пак там. Има само една причина, заради която би завлякъл старите си кокали в сърцето на анадолската пустош, и това е любопитството ти да разбереш какво става в Кападокия и доколко цар Митридат стои в дъното на нещата — отвърна той и за пръв път от няколко месеца насам се усмихна щастливо.

Марий се обърна стреснат към Рутилий Руф.

— Надявам се, че само Луций Корнелий може да чете толкова ясно мислите ми.

Рутилий Руф се усмихна.

— Съмнявам се, че някой ще успее да отгатне истинските ти намерения. А аз взех, че ти повярвах, задник такъв!

Без дори да извърта глава (или поне на Рутилий Руф така му се стори), Марий отново се беше обърнал към Сула, за да поведат двамата своя пръв политико — стратегически разговор от известно време насам.

— Работата е там, че нямаме сигурни източници на информация — подхвана темата той. — Имам предвид, че в последните години нито един римлянин, става дума за римлянин, на когото може да се разчита, не е стъпвал в този регион. За претори там са изпращани предимно нови хора — такива, на които аз лично не бих имал никакво доверие. А всичко, което знаем, е от докладите им…

— И то е много малко — рече замислено Сула. — Навремето се чу, че Галатия била нападната едновременно от витинския цар Никомед от запад и от понтийския Митридат от изток. После, преди няколко години, старият Никомед се ожени за майката на невръстния цар на Кападокия, която мисля, беше регентка по онова време. И Никомед започна да се нарича цар на Кападокия.

— Така е — съгласи се Марий. — Предполагам, че не е бил особено щастлив, когато Митридат организира убийството на жена му и постави детето отново на престола — засмя се той. — Свърши с кападокийското царство на цар Никомед! Не знам как си е представял, че Митридат ще го остави току-така, след като убитата царица е родната му сестра!

— И именно нейният син управлява и до ден-днешен. Как се казваше… с тези особени имена… Ариарат, мисля — чудеше се Сула.

— Ариарат Седми, за да сме съвсем точни — потвърди Марий.

— Ти самият какво мислиш, че се готви? — попита Сула, който, като го гледаше с каква задълбоченост е проучил източните въпроси, не можеше да устои на изкушението да го поразпита.

— Не мога докажа със сигурност. Може би не става дума за нищо особено — просто някое ново пререкание между Никомед и Митридат. И все пак си мисля, че този млад цар на Понт, Митридат, има с какво да ни заинтригува. Ще ми се да го срещна. В крайна сметка, Луций Корнелий, той е на не повече от тридесет години, а вече владее, освен родното си царство и най-богатите земи около Евксинския понт. Нещо ми подсказва, че Рим го очакват големи неприятности.

Решил, че е крайно време и той да се намеси в разговора, Рутилий Руф изпусна уж неволно празната си чаша на масата, шумът сепна приятелите му и той се възползва от настъпилата пауза:

— Навярно мислиш, че Митридат е хвърлил око на Римска Азия? — кимна мъдро Рутилий. — Но защо да не я иска за себе си? Такава баснословно богата страна! Освен това най-цивилизованото кътче в целия свят… та то е било гръцко още преди гърците да са се наричали гърци! Дори Омир е живял и творил в днешна Римска Азия, можете ли да си го представите?

— Ще си го представя по-образно, ако започнеш да си акомпанираш на лира, докато ни говориш — прихна да се смее Сула.

— Да оставим шегата настрана, Луций Корнелий! Съмнявам се, че един цар Митридат няма да се интересува от римските владения в Мала Азия. Ако не друго, то поне да не предизвикваме съдбата… — „Да оставим шегата, да не предизвикваме съдбата.“ Рутилий Руф се замисли дали изказването му е било достатъчно артистично и това отново го изолира от разговора.

— Не ще и съмнение, че Митридат е хвърлил око на нашата азиатска провинция — рече Марий.

— Но той си остава просто един ориенталец — напомни му Сула. — А всички ориенталски царе изпитват ужас само като се спомене името на Рим — дори Югурта, който имаше много повече контакти с нас, римляните, и ни познаваше добре, трепереше от страх пред нас. Спомни си само на какви унижения се подложи той, преди да се осмели да започне война. Всъщност ние го принудихме да воюва.

— Е, мисля, че Югурта от самото начало е възнамерявал да се опълчи срещу нас — възрази му Рутилий Руф.

— Не съм съгласен — сви вежди Сула. — Предполагам, че е мечтаел да го стори, но си е давал сметка, че това ще си остане само мечта. Ние го принудихме да се хване за оръжието, когато Авъл Албин нахлу в Нумидия да търси плячка. Всъщност така са започнали повечето от войните, които сме водили! Някой алчен за злато празноглавец, на когото не бива да се поверява дори организирането на детско шествие по улиците на Рим, получава командването на римските легиони и ги праща да си трошат главите заради някаква си плячка; плячка, от която няма да се възползва Рим, а той самият. Карбон срещу германите, Цепион срещу германите, Силан срещу германите, списъкът може да бъде продължен…

— Като че ли се отклони от темата, Луций Корнелий — напомни му любезно Марий.

— Прав си, съжалявам! — усмихна се приятелски Сула на бившия си началник. — Както и да е, мисля, че положението на Изток прилича по много неща на това в Африка, преди да избухне войната с Югурта. Всички знаем, че Витиния и Понт са традиционни врагове, също така знаем, че и цар Никомед, и цар Митридат биха искали да разширят владенията си за сметка на съседните страни в Мала Азия. А там има тъкмо две области, които са много желани от тях — Кападокия и Римска Азия. Който владее Кападокия, ще владее и изключително плодородните й земи, а може да мисли и за по-нататъшно разширение към Киликия. Който владее Римска Азия, ще се радва на свободен достъп до Вътрешното море, на петдесетина важни пристанища, на изключително богат хинтерланд. Всеки нормален владетел би искал да подчини и едната, и другата област.

— Е, що се отнася до витинския цар Никомед, мисля, че няма от какво да се тревожим — на свой ред взе думата Марий. — Той се е обвързал и телом, и духом с Рим, и си дава ясно сметка за това. Не мисля, че Римска Азия — поне за момента — е в реална опасност. Става дума за Кападокия.

Сула кимна в знак на съгласие.

— Точно така. Западната част на Мала Азия е под пряка римска власт. Митридат едва ли ще се окаже по-различен от останалите източни монарси и да не се страхува от Рим. Колкото и бездарни да са нашите управители в Азия, едва ли би рискувал да поведе война срещу тях. Но Кападокия не е римска. Може да влиза в нашата сфера на влияние, но навярно и Никомед, и Митридат са си казали, че страната е достатъчно отдалечена от Рим, за да тръгнем да воюваме за нея, пък и недотам важна за икономическите ни интереси. Но, от друга страна, и двамата протягат ръцете си към нея като крадци, криейки истинските си намерения под имената на разни роднини, които уж управляват страната вместо тях.

Марий не се сдържа и изсумтя недоволно.

— Не бих казал, че в избора на Никомед да се ожени за царицата — регентка на Кападокия има нещо случайно!

— Да, но пък и нещата скоро се обърнаха против него. Цар Митридат се оказа дотолкова оскърбен от постъпката на сестра си, че заповяда да я убият. За кратко време синчето й беше възстановено на царския престол.

— За нещастие нашият официален приятел и съюзник не е Митридат, а Никомед — въздъхна Марий. — Колко жалко, че не бях в Рим, когато въпросът се решаваше в Сената.

— О, я недей така! — възмути се Рутилий Руф. — Царете на Витиния се смятат за наши приятели и съюзници още отпреди петдесет години! По време на последната ни война срещу Картаген и царят на Понт беше сред съюзниците ни, но когато бащата на Митридат закупи цяла Фригия от бащата на Маний Аквилий, стана невъзможно съюзническите отношения да бъдат продължени. Оттогава насетне Рим не е влизал в никакъв съюз с Понт. Освен това не можем да обявим за приятели и съюзници двама царе, които враждуват помежду си. Иначе би трябвало да им забраним да воюват. В случая с Витиния и Понт Сенатът реши, че ако и понтийският цар бъде обявен за римски приятел и съюзник, то това само би усложнило още повече ситуацията. Освен това щеше да се наложи Никомед да получи някаква компенсация за миналите си заслуги спрямо Рим.

— О, Никомед е един изкуфял дъртак! — нетърпеливо го прекъсна Марий. — Вече петдесет години управлява, а когато свали баща си от престола, съвсем не можеше да се нарече малолетен. Предполагам, че вече е прехвърлил осемдесетте. И поведението му само засилва напрежението в Мала Азия!

— Поведението му е на изкуфял дъртак, ако правилно разбирам мисълта ти. — Рутилий Руф изгледа настойчиво приятеля си със синкаво — виолетовите си очи, почти толкова виолетови, колкото тези на племенницата му Аврелия. — Не ти ли е минавало през ума, Гай Марий, че ние с теб също наближаваме възрастта на изкуфелите дъртаци?

— Хайде, хайде, да не вземете да се скарате! — намеси се Сула. — Разбирам какво искаш да кажеш, Гай Марий. Никомед отдавна е минал преклонната възраст, независимо дали още е способен да управлява или не. И все пак трябва да приемем, че е способен. От всички източни монарси той е най-близък до елинистическата традиция и все пак си остава ориенталец. Което означава, че ако допусне някъде и най-малката грешка, синът му ще се възползва от случая да го свали от престола. Затова няма как да не е запазил нюха и коварството си. Затова пък годините го карат да се държи все по-властнически и грубо. Докато в съседство с царството му управлява тридесетгодишен мъж, интелигентен, в разцвета на силите си, агресивно настроен и най-вече уверен в себе си. Да, но дали Никомед ще му отдаде заслуженото, докато е жив? Едва ли.

— Едва ли — повтори Марий. — Мисля, че ще бъдем най-близо до истината, ако кажем, че стигне ли се до война, схватката ще е неравностойна. За цялото си царуване Никомед едва смогна да опази наследеното от предците си, докато Митридат е истински завоевател. Да, Луций Корнелий, трябва да се запозная лично с този Митридат! — Марий се облегна назад върху левия си лакът и погледна изпитателно към Сула. — А ти, Луций Корнелий, защо не дойдеш с мен? Задържа ли те нещо тук? Ще си прекараш още една досадна година на бездействие в Рим, още повече че се очертава Прасчо отново да държи дългите си и безсмислени речи в Сената, а Прасчо Младши да се надува като пуяк задето е върнал татко си у дома.

Но Сула поклати глава категорично.

— Не, Гай Марий!

— Чувам напоследък — загриза нокътя си Рутилий Руф, — че официалното писмо, с което Квинт Цецилий Прасчо Метел Нумидик се поканва обратно в Рим след изгнанието му на остров Родос, е подписано не от друг, ами от първия консул Метел Непос и от Прасчо Младши! А за народния трибун Квинт Калидий, който успя да уреди връщането на изгнаника, не се споменава нито дума! Вместо неговия подпис документът носи този на един от най-младите сенатори, при това обвързан със случая в качеството си на приватус!

Марий се засмя.

— Бедният Квинт Кадилий! Надявам се поне младият Прасчо да му е платил добре за услугата — спогледа се той с Рутилий. — Не се променят много с годините Цецилий Метелите, а? Когато навремето и аз бях народен трибун, не преставаха да ме третират като пълен боклук.

— При това напълно оправдано — напомни му Рутилий Руф. Единственото ти занимание по онова време беше да тровиш живота на когото и да било Цецилий Метел, стига да е проявил някакви политически аспирации. Още повече, че се бяха заблудили как вече те имат в кърпа вързан! О, като се сетя как беснееше Далматик!

При споменаването на бащата на Далматика Сула чак потръпна и установи, че целият се изчервява. Какво ли ставаше с нея? Какво ли й беше причинил Скавър? От деня, в който Принцепс Сенатус го беше посетил у дома му, Сула не я беше зървал никъде из града. Говореше се, че Скавър забранил на жена си да излиза от къщи.

— Между другото — каза той на висок глас, — от сигурен източник знам, че на Прасчо Младши му готвели крайно сполучлив брак.

Двамата му приятели мигом изгубиха интерес към старите си спомени.

— А аз да не съм чул още нищо! — затюхка се Рутилий Руф, който се смяташе за най-осведомения човек в Рим.

— И все пак е истина, Публий Рутилий.

— Значи ще ми кажеш коя е!

Сула пъхна един бадем в устата си и замляска с удоволствие, преди да отговори.

— Хубаво вино, Гай Марий — похвали той домакина си и напълни чашата си от каната, която робите бяха оставили под ръка на господарите. После, без да бърза, разреди течността с вода.

— Е, хайде, Луций Корнелий, не го оставяй да умре от нетърпение! — въздъхна Марий. — Публий Рутилий е най-големият клюкар в Сената.

— Съгласен съм, че си пада клюкар, но пък и тъкмо на това дължим интересните писма, които ни пращаше в Африка, нали? — усмихна се Сула.

— И коя е тя? — не се оставяше да бъде разсеян Рутилий Руф.

— Лициния Младша, по-малката дъщеря на самия градски претор, Луций Лициний Крас Оратор.

— Шегуваш се! — зяпна го Рутилий.

— Ни най-малко.

— Но тя е още дете!

— Доколкото разбирам, щяла да навърши шестнайсет в деня преди сватбата.

— Отвратително! — вдигна гъстите си вежди Марий.

— О, ама това вече минава всякакви граници на благоприличието! — ядоса се Рутилий Руф, дълбоко уязвен от чутото. — Прието е момичетата да се омъжват на осемнайсет и нито ден по-рано! Все пак ние сме римляни, не похотливи ориенталци!

— Е, за Прасчо поне можем да кажем, че едва е прехвърлил трийсетте — подметна Сула. — Ами Скавър?

— Хайде да не засягаме тази тема! — отсече Публий Рутилий. Виждаше се, че започва да гледа по-спокойно на чутото. — Да отдадем заслуженото на Крас Оратор. В рода им парите никога не са липсвали и все пак той успя да уреди дъщерите си чудесно. Голямата се омъжи за самия Сципион Назика, а сега малката — за малкия Прасчо, единствен син и наследник на баща си. Навремето, когато омъжиха голямата Лициния на седемнайсет за грубиян като Назика, си казах, че това е скандално, сега ми изглежда едва ли не нормално. Сигурно сте чули, че чака дете.

Марий плесна с ръце, за да извика иконома си.

— Я си вървете по домовете и двамата! Щом нямаме какво повече да си кажем и като някои квартални бъбривки се ровим в личния живот на младите си съгражданки, това означава, че е време да си лягаме. Чакала дете! Защо не отидеш в детската стая да си говориш с жените, Публий Рутилий?

За вечерята у Марий бяха доведени и всички деца, които отдавна бяха заспали, преди бащите и майките им да решат да се разделят. Само малкият Марий беше в леглото си — всички останали трябваше да бъдат пренесени до домовете им. На алеята пред къщата чакаха две големи носилки — едната за децата на Сула, Корнелия и Сула син, другата за Аврелиините — Юлия Старша, наречена Лия, Юлия Младша, наречена Ю-Ю и младия Цезар. Докато възрастните се прощаваха с по някоя последна приказка в атрия, робите пренасяха спящите на ръце от детската стая в отредените им носилки и внимателно ги полагаха върху възглавниците.

Мъжът, носещ малкия Цезар, беше непознат на Юлия, която броеше на пръсти децата — да не би да пропуснат някое. В следващия миг обаче се сети, че много добре си спомни кой е този човек. При тази мисъл потръпна и мигом сграбчи Аврелия за ръката.

— Но това е Луций Декумий!

— Разбира се, че е той — погледна я изненадана тя.

— Аврелия, ама наистина не би трябвало!

— Глупости, Юлия, за мен Луций Декумий е най-здравата опора, на която мога да разчитам. Както знаеш, не ме чака разходка из богаташките квартали. Оттук до нас е пълно с крадци и разбойници — седем години вече живея сред тях и още умът ми не може да ги побере всичките. Не се случва често да напусна убежището си, но сторя ли го, всеки път разчитам на Луций Декумий и двама — трима от братята му да ни върнат в безопасност до дома. Освен това единствен на света Луций Декумий може да вдигне малкия Цезар от леглото му, без да го събуди.

— Двама — трима от братята му ли? — едва промълви Юлия, която усети как нещо я стяга за гърлото. — Искаш да кажеш, че в дома ти има повече от един Луций Декумий?

Аврелия я изгледа пренебрежително.

— Искам да кажа братята от кръстопътя, приятелчетата му, Юлия. О, всеки път, когато благоволя да се отзова на тези семейни покани, се чудя защо съм го направила! Защо непрекъснато трябва да ви убеждавам, че всичко при мен е наред и че няма защо да се вдига толкова врява?

Оттам нататък до момента, в който двамата с Марий си легнаха, Юлия не каза нито дума. Бяха пратили робите да спят по стаите им, бяха залостили уличната врата и бяха извършили традиционното жертвоприношение в чест на троицата богове, грижещи се за всеки римски дом — богинята на огнището Веста, пенатите, пазещи килера, и семейния лар.

— Днес Аврелия беше твърде необщителна — оплака се Юлия.

Съпругът й беше уморен — в последните месеци непрекъснато се чувстваше така. Това по всяка вероятност се дължеше повече на скуката, отколкото на някакво натоварване, което го караше да се срамува. Ето защо, вместо да направи това, което най-много му се искаше, а именно да се обърне на лявата си страна и да заспи, той се изтегна по гръб, прегърна съпругата си с лявата си ръка и се примири с мисълта, че ще се говори за жени и домашни проблеми. След което попита:

— И защо така?

— Не можеш ли да върнеш Гай Юлий обратно у дома? Аврелия все повече заприличва на стара весталка, оттеглила се от суетата на живота. Непрекъснато е кисела, свадлива. Изгубила е свежестта си! Да, изсъхнала е като мушмула. А и това дете я изхабява съвсем.

— Кое от всичките? — обади се тихичко Марий.

— Синът й, който още няма и две години. О, Гай Марий, то наистина е удивително дете! Знам, че от време на време се раждат и подобни, но със сигурност е първото, което познавам. Не съм чувала някой от приятелите ни да се похвали със син като Цезар. Искам да кажа, че всяка майка се чувства щастлива, когато мъжът й заведе седемгодишния им син на Форума и детето научи какво означава дигнитас и какво — аукторитас! А това мишле, дето няма две годинки, вече го знае, без дори да е виждало баща си! Повярвай ми, мъжо, малкият Цезар е наистина удивително дете.

Юлия се разпалваше да говори и ето че през ума й мина друга мисъл, която не можеше да не сподели:

— А! Между другото, вчера разговарях с Муция, жената на Крас Оратор. Каза ми, че съпругът й много се хвалел с някакъв свой клиент, чийто син бил досущ като малкия Цезар. — Тя мушна Марий в ребрата. — Сигурно фамилията ти е позната, защото били родом от Арпинум.

Марий вече бе започнал да се унася, но тонът на жена му, както и лакътят в ребрата го върнаха към разговора.

— От Арпинум ли? И кои по-точно?

Арпинум беше родното му място, където и досега той владееше земите, наследени от предците си.

— И клиентът на Крас Оратор, и синът му се казват Марк Тулий Цицерон.

— За нещастие наистина познавам фамилията. Даже ни се падат далечни братовчеди. Злостни и свадливи люде! Преди сто години ни откраднаха част от земите, на туй отгоре спечелиха делото в съда. Оттогава не им говорим.

Отново затвори очи.

— Да, разбирам — притисна се до мъжа си Юлия. — Както и да е, момчето е на осем години, но било толкова интелигентно, че вече ходело да се учи на Форума. Крас Оратор предрича, че скоро ще предизвика огромен интерес. Мен ако питаш, и Цезар ще предизвика интерес, когато стане на осем.

— Ъ-ъ! — широко се прозя Марий.

Юлия отново го сръга с лакът.

— Ти, Гай Марий, се каниш да заспиш! Я бързо се разсънвай, бързо!

Той отвори широко очи и заръмжа като куче.

— Да вземеш да ме разходиш около Капитолия?

Жена му се засмя на шегата му и се облегна върху възглавницата.

— Е, що се отнася до момчето на Цицерон, още не съм го виждала, но затова пък познавам племенника си Гай Юлий Цезар и мога да ти кажа, че той не е… нормален. Знам, че обикновено използваме думата за хора, които имат умствени увреждания, но не виждам защо тя да не приляга и за онези, които, напротив, са свръхнадарени.

— Забелязвам, Юлия, че с възрастта ставаш все по-приказлива — започна отегченият съпруг.

Юлия обаче не му обърна внимание.

— Малкият Цезар още не е навършил две години, а вече е мъдър като стогодишен старец! Говори със сложни и правилно построени фрази, при това знае точно какво означават!

Чак сега Марий се разбуди напълно. Само за миг и умората му се изпари, сякаш никога не я е имало. Надигна се от постелята, за да изгледа по-добре жена си, чието благо лице бе изгубило на мъжделивата светлина на нощната лампа изразителните си черти. Нейният племенник! Нейният племенник на име Гай! Когато навремето в двореца на княз Гауда в Картаген той се беше срещнал за пръв път с Марта Сирийката, старата гадателка му беше предсказала, че ще стане Пръв сред римляните и че ще бъде избран седем пъти за консул. Но беше добавила, че все пак няма да е най-великият човек в римската история. Щял да бъде племенникът на жена му, Гай! И тогава той си беше казал: „Само през трупа ми! Никому няма да позволя да ме засенчи.“ А ето, че детето беше, тъй да се каже, пред очите му, живо доказателство за правилността на предсказанието.

Отново се отпусна в постелята и усети как умората се е свлякла в краката му, където се обаждаше смътна болка. Толкова време, толкова енергия, толкова страст беше хвърлил той, за да се добере до първенството сред всички римляни, а сега трябваше като с вързани ръце да гледа как едно младо аристократче се готви да заеме мястото му, което той, Гай Марий, повече не ще може да брани заради възрастта си. Колкото и да обичаше жена си, колкото и да си признаваше, че нейната патрицианска фамилия му е осигурила първото избиране за консул, той пак не желаеше да се примири с факта, че племенникът й, плът от нейната плът, кръв от нейната кръв, ще се издигне по-високо от него самия.

Досега Марий беше избиран шест пъти за консул, което означаваше, че му предстои още един мандат — седмият и последният. Никой в Рим не приемаше насериозно идеята, че той може да възвърне предишната си слава. Че ще се върнат и онези години на уплаха и ужас, когато центуриатните комиции на три пъти го бяха определяли за римски консул ин абсенция — най-яркото доказателство, че той, Гай Марий, е единственият човек, способен да спаси Рим от германите. Е, той го беше спасил. И получи ли нещо за благодарност? Опозиция във всичко, неодобрение, унищожение на всичко постигнато от него. Продължи се отколешната му вражда с Квинт Лутаций Катул Цезар, с Прасчо Метел Нумидик, с групата влиятелни сенатори, обединили се единствено с цел да свалят него, Гай Марий, от пиедестала му. Малки човечета с големи имена, които се ужасяваха при мисълта, че обичният им Рим е бил спасен от някакъв си презрян нов човек — от някакъв италийски селянин, който не може да говори гръцки, както преди десетилетия беше отбелязал Прасчо Метел Нумидик.

Да, но борбата далеч не беше свършила. Нищо че беше получил този коварен мозъчен удар, Гай Марий все пак щеше да се добере до седмото си консулство и да влезе в историята на римската република като най-великия римлянин, живял някога на тази земя. Нямаше да позволи на красивото, златокосо отроче на богинята Венера да заеме по-видно място в книгите от него, Гай Марий, който по произход не беше нито патриций, нито римлянин.

— Ще те наредя аз тебе, момче! — закани се на глас Марий и ощипа Юлия.

— Какво беше това? — стресна се тя.

— След няколко дни ти, аз и синът ни заминаваме за Песин.

Жена му се изправи в леглото.

— О, Гай Марий! Наистина ли? Това е чудесно! Сигурен ли си, че наистина искаш да вземеш и нас със себе си?

— Сигурен съм, жено. Не ме интересува кое е прието и кое — не. Ще се махнем от Рим за две-три години, не мога да си позволя да ви оставя толкова дълго време сами? Ако бях по-млад, може би щях да го сторя, но след като тъй и тъй ще пътувам в качеството си на приватус, не виждам причина да не взема семейството си със себе си — засмя се той. — Нали и без това поемам разноските.

— О, Гай Марий! — чудеше се какво да каже Юлия.

— Ще видим Атина, Смирна, Пергам, Никомидия, стотици други градове.

— А Тарс? Да знаеш, винаги съм си мечтала да обиколя света.

Сънят завладяваше Марий въпреки болките в краката. Клепачите му се затвориха, долната му челюст се отпусна.

Юлия продължи да говори въодушевено известно време, най-сетне похвалите и благодарностите й се изчерпиха и тя замълча, прегърнала коленете си, замечтана и щастлива. Сетне попита:

— Любими мой, предполагам, че…

Отговори й само хъркането на Марий. Вече дванадесет години тя се беше проявявала като идеалната съпруга, затова и сега само поклати глава снизходително и все още усмихвайки се, обърна мъжа си на другата страна и се изтегна до него.

След като сломи и последната съпротива на разбунтувалите се роби в Сицилия, Маний Аквилий най-сетне се завърна у дома. Може и да не беше заслужил триумф, но с изрядната си работа имаше претенции поне за овация. Това, че можа да получи триумф, се дължеше на смятания за недотам сериозен противник — все заробено цивилно население, което трудно би могло да се възприеме като въоръжена до зъби вража армия. Но в римския военен кодекс на гражданските войни и робските въстания се отделяше специално местенце. Да получиш от Сената заповед да смажеш бунт се смяташе за не по-малка чест от това да бъдеш пратен да се биеш с нашественици, само дето пълководецът не можеше да се върне като триумфатор. Чрез триумфа римският народ получаваше нагледна представа в какво се изразява печалбата от дадена победоносна война: излагаха се на показ всички пленници, както и цялата събрана плячка под формата на пари и скъпоценности — независимо дали това са златните гвоздеи, избити от портата на царски палат, или кутиите с екзотични благовонни масла. Защото всичко, отнето от врага, щеше да напълни римската хазна и народът имаше правото със собствените си очи да се убеди колко доходоносно предприятие е войната — стига да си римлянин и римляните да са я спечелили. Но при гражданските и робските бунтове не можеше да става дума за плячка и военните операции бяха чиста загуба. Всичко, което се отнемеше от врага, трябваше да бъде върнато на законните му собственици и държавата не можеше да претендира дори за най-малка част от него.

Затова умните глави бяха измислили овацията. Подобно на триумфа, и тя представляваше тържествено шествие по улиците на Рим, при това следваше абсолютно същия маршрут. Разликата се състоеше в това, че пълководецът не се возеше в триумфалната колесница, не си боядисваше лицето в червено, не носеше традиционното облекло на триумфатора; не го съпровождаха звуците на фанфари, а само скромните писукания на флейти; вместо едър бик Великият бог получаваше в жертва само овца, като по този начин изразяваше и своето съчувствие към пълководеца, не успял да се похвали със заслужен триумф.

Маний Аквилий обаче се чувстваше съвсем удовлетворен, че му бе отредена овация. След като я проведе както подобава, той зае мястото си в Сената и като консуларен сенатор — преди няколко години се беше изкачил на консулския куриатен стол, — получи правото да говори пред останалите си колеги бивши консули, които обаче не бяха ознаменували нито триумф, нито овация. Опетнен по рождение от позорната слава на баща си, Маний Аквилий никога не бе вярвал, че ще се добере до консулство. Ако фамилията се смята за аристократична сравнително отскоро, деянията на членовете й трудно биват забравяни; както и това, че бащата на Маний Аквилий беше продал повече от половината територия на наследената от пергамския цар Атал III Фригия на бащата на днешния понтийски цар Митридат срещу значителна сума злато, която беше прибрал в кесията си. По право територията трябваше да бъде включена в новообразуваната римска азиатска провинция заедно с цялото царство Пергам, което цар Атал беше завещал на римския Сенат и народ. Изостанала, населена от хора толкова прости и неуки, че не ставаха дори за роби, Фригия според стария Маний Аквилий не беше голяма загуба за Рим. Но сенаторите й всички онези, чиито гласове се чуваха на Форума, не забравиха толкова бързо прегрешението на бащата Аквилий и често се сещаха за него, когато ставаше дума за политическата кариера на сина.

Да се стигне до преторството се оказа доста трудна, почти непосилна задача, която отне и почти всичкото останало на младия политик от понтийското злато на баща му, който не умееше нито да влага, нито да пести. Затова когато на младия Маний Аквилий му се предостави единствената възможност, той смело се улови за нея. След като германите бяха разгромили на пух и прах армиите на Цепион и Малий Максим в Трансалпийска Галия и когато по всичко изглеждаше, че ще се спуснат надолу по течението на Родан, за да нахлуят в Италия, именно преторът Маний Аквилий предложи на Сената Гай Марий да бъде избран за консул ин абсенция, който да притежава цялата нужна власт, за да спре задаващата се опасност. Подобна постъпка не можеше да не задължи Гай Марий, още повече че той сам би се радвал на приятелството на енергичния Маний Аквилий.

В крайна сметка, Маний Аквилий беше взет на служба в щаба на Гай Марий като легат и участва при разгрома на тевтоните при Аква Секстия. След като той самият донесе в Рим новината за дългоочакваната победа, на центуриатните комиции не им оставаше друго, освен да го изберат за втори консул заедно с Марий, който получаваше своя пети мандат. А след като консулството му изтече, той поведе два от легионите си, в които служеха все ветерани, закалили се в поход и сражения, и замина за Сицилия, където да се опита да сложи край на продължаващото вече няколко години робско въстание и оттам на продължителния недостиг на зърно в самия Рим.

Върнал се отново у дома, ознаменувал своята овация, Маний Аквилий вече си правеше планове да бъде избран и за цензор, дойдеше ли време за новата двойка на този пост. Но времето беше работило в полза на старите сенатори и тяхната клика вече беше успяла да се наложи дори над Гай Марий, който след неуспешния опит на Луций Апулей Сатурнин да извърши държавен преврат бе започнал безвъзвратно да залязва от политическата сцена и дори да искаше, не можеше да подкрепи кандидатурата на доскорошния си съюзник. Не само това, но Маний Аквилий беше призован пред специалния съд за злоупотреби с властта от Публий Сервилий Вация — народен трибун с достатъчно личен авторитет и с достатъчно влиятелни приятели сред конническото съсловие, което попълваше редовете и на съдиите, и на съдебните заседатели. Макар и да не бяха от патрициите Сервилии, Вацианите се славеха като почтена фамилия на нобили и Публий Сервилий гонеше високи цели.

Делото се гледаше на вечно неспокойния Форум. За постоянното напрежение, което витаеше на площада, причина бяха няколко знаменателни прояви на насилие от близкото минало, започнати от покойния Сатурнин, които за съжаление бяха продължили и след неговата смърт. И досега на Форума се разиграваха грозни сцени, стигаше се дори до убийства, и то най-вече заради амбициите на Прасчо Младши, сина на стария Метел Нумидик, който искаше да се разправи с повечето от бащините си врагове. Заради самопожертвователните му усилия да върне баща си от изгнание, той си беше спечелил и друг прякор, далеч по-приятен, а именно: „Пий“, сиреч „Изпълняващ дълга си“. А сега, след като бе успял да спечели дългата битка за честта на баща си, Прасчо Метел Пий беше решен да накара всички врагове на старото прасе да страдат. Един от тях несъмнено беше Маний Аквилий, известен като един от най-близките съюзници на Гай Марий.

Напоследък заседанията на плебейското събрание бяха посещавани от малко хора, затова и този ден на Форум Романум, където по решение на същото това плебейско събрание трябваше да заседава съдът за злоупотреби, имаше малко публика.

— Цялата работа направо е смешна — говореше Публий Рутилий Руф на Гай Марий, които току-що бяха пристигнали да изслушат последното заседание на съда по делото на Маний Аквилий. — Ставаше дума за война срещу роби! Съмнявам се, че между Сиракуза и Лилибеум е имало изобщо какво да се плячкосва, да не говорим, че ония алчни сицилиански земевладелци са гледали постоянно Маний Аквилий в ръцете! И една бронзова монета да бе вдигнал от земята, пак щяха да го забележат!

— Това е просто поредният опит на малкия Прасчо да се добере до мен — вдигна рамене Марий. — Маний Аквилий го знае. Накараха го да си плати, задето ме е подкрепял.

— И задето баща му продаде Фригия — напомни му Рутилий Руф.

— Точно така.

Делото се беше водило по новата процедура, така както беше измислена от Гай Сервилий Главция, когато преди години беше върнал съдебната власт в ръцете на конниците, изключвайки възможността сенаторите да се съдят едни други. През няколкото дни на процеса първо трябваше да се определи съставът на журито от петдесет и един заседатели, които да представляват най-изявените римски търговци и предприемачи. Бяха издигани една след друга кандидатури, обсъждани, най-накрая гласувани, после обвинението и защитата бяха прочели предварителните си изложения и свидетелите бяха дали своите показания. Сега, в последния ден на процеса, обвинението имаше на разположение два часа да убеди съда във вината на подсъдимия, защитата — три — да го разубеди, а пък самите заседатели трябваше да огласят решението си веднага.

От името на държавата Сервилий Вация се беше справил много добре — той самият си струваше като адвокат, а и си беше изнамерил способни помощници. Но без съмнение, публиката, този път по-многобройна от предните дни, беше дошла да слуша най-интересното, а именно адвокатите на Маний Аквилий.

Най-напред говори кривогледият Цезар Страбон, млад, но с остър ум, придобил голям опит за няколкото години ораторстване, а и по рождение надарен с ораторски способности. След него беше редът на човека, който си беше спечелил толкова голяма слава на адвокат, че чак го бяха кръстили Оратор — Луций Лициний Крас. А Крас Оратор на свой ред предостави думата на другия си колега, спечелил си същия когномен — Марк Антоний Оратор. За да бъде наречен официално Оратор, човек не можеше просто да притежава дарбата да говори пред публика. Това име означаваше, че носителят му притежава безпрецедентни познания в тайните на риториката — поотделно във всички последователни стъпки в това изкуство, които трябва да се овладеят. Крас Оратор имаше повече опит със законите, а Антоний Оратор — с изящните речи.

— Или поне така се приема — говореше Рутилий Руф. Крас Оратор вече беше слязъл от трибуната и беше предоставил думата на Марк Антоний.

Отговори му само безразличното изсумтяване на Марий, който се опитваше да се съсредоточи върху речта на Антоний, за да се увери заслужил ли си е парите или не. Защото естествено един Маний Аквилий не можеше сам да плати на толкова известни адвокати и публична тайна бе, че парите даваше Гай Марий. Според закона, а и по традиция адвокатът не можеше да изисква възнаграждение; никой обаче не му забраняваше да приема подаръци, поднесени му като знак на благодарност за добре свършената работа. И колкото повече остаряваше републиката, толкова по-често се разпространяваше практиката адвокатите да получават подобни подаръци. Отначало това бяха предмети на изкуството или съдове, но с десетилетията дарителите се бяха научили, че е най-удобно и за двете страни да изразяват благодарността си в пари. Обикновено нито адвокатът, нито клиентът му отваряха дума по въпроса, а околните се правеха, че не знаят какво се случва.

— Нима е толкова къса паметта ви, уважаеми съдебни заседатели? — питаше Антоний Оратор. — Напрегнете се малко, опитайте се да се върнете мислено няколко години назад, спомнете си за тълпите от изгладнели пролетарии, които се тълпяха на нашия любим Форум Романум и очакваха от празните ни складове за зърно да се покаже лъчът на надеждата. Не си ли спомняте как неколцина сред вас самите — в състава на журито имаше търговци на зърно — бяха принудени да продават житото си за не по-малко от петдесет сестерции модият, защото повече нямаха с какво да запълнят складовете си. Защото Сицилия, нашата житница се беше превърнала в една нова Троя, обречена на мъки и нещастия…

Рутилий Руф сграбчи Марий за ръката и възмутено изрече на висок глас:

— Ето го и тоя! Да им се не види и на красноречието на всички тези евтини крадци на изрази! Тази епиграмка си е моя! Нова Троя, обречена на мъки и нещастия… Не си ли спомняш, Гай Марий, използвах израза в едно от писмата си до теб, когато воюваше в Галия? И проклетият му Скавър да ми я открадне! Виждаш ли какво става сега? Фразата се цитира под път и над път, само че за неин автор се смятам не аз, а Скавър!

— Таце! — сгълча го Марий, който очакваше да чуе какво ще каже нататък Марк Антоний.

— И то обречена на мъки и нещастия от неспособността на своите управители! Сега не е тайна кой беше най-неспособният администратор, нали? — Лукавите му зачервени очички се спряха на нечие неразбиращо лице на втория ред сред съдебните заседатели. — Забравили ли сте го? Нека ви освежа паметта! Преди известно време братята Лукули го изправиха пред съда и го пратиха в изгнание, лишавайки го от римското му гражданство. Говоря, разбира се, за Гай Сервилий Авгур. Когато достопочтеният римски консул Маний Аквилий, стъпи на сицилийска земя, вече четири години на острова не беше прибирана житната реколта. А бих искал да ви напомня, че на Сицилия се дължи половината от общото количество пшеница, с което се храним ние, римляните.

Отнякъде се появи Сула, който кимна на Марий и се приближи до все още хвърлящия змии и гущери по адрес на оратора Рутилий Руф, за да го попита как върви делото.

Той пренебрежително изплю:

— А, що се отнася до самия Маний Аквилий, кой знае? Съдебните заседатели са готови да се хванат и за последната поднесена им сламка, само и само да го обявят за виновен. Предполагам, че ще успеят. Той трябва да се превърне в нагледен урок как по-неблагоразумните римляни не е трябвало да се обвързват с Гай Марий.

— Таце! — повторно му се тросна Марий.

Рутилий Руф се отдалечи на почтителна дистанция и дръпна Сула да го последва.

— Ти самият вече се замисляш дали все още да поддържаш Гай Марий, нали така, Луций Корнелий?

— Тепърва имам да правя кариера, Публий Рутилий, а се съмнявам, че близостта ми с Гай Марий ще се окаже полезна.

Рутилий кимна в знак на съгласие.

— Да, това е съвсем разбираемо. Все пак, приятелю, той не го заслужава! Мисля, че трябва всички ние, които го познаваме и уважаваме, да продължим да стоим рамо до рамо с него.

От това нямаше как Сула да не го заболи, но той просто сви рамене и отвърна на удара:

— Лесно ти е на теб да го казваш! Ти вече си бил консул, успял си да постигнеш целите си! Но аз още не съм имал този шанс! Можеш да ме наричаш предател, но имаш думата ми, Публий Рутилий, че някой ден и аз ще успея! И нека боговете са на помощ на онези, които се опитат да ме спрат.

— Дори на Гай Марий, ако е сред тях?

— Дори на него.

Рутилий Руф нищо не каза, само поклати глава в израз на дълбоко отчаяние.

Сула помълча известно време, сетне добави:

— Чувам, че келтиберите създавали доста главоболия на нашия сегашен управител в Близка Испания. Долабела от своя страна е дотолкова зает с войната с лузитаните в Далечна Испания, че не можел да му помогне с нищо. Изглежда, че самият Тит Дидий ще трябва да се разходи до Испания, преди още да е изтекъл консулският му мандат.

— Това е много жалко — рече Рутилий. — Харесва ми стилът на Тит Дидий, нищо че е нов човек. Прокара смислени закони — за разлика от всички преди него, — а ето че трябва да стане от консулския стол и да отиде надалеч.

Сула засия в съучастническа усмивка.

— Да разбирам ли, че изпитваш недоверие към законодателните способности на уважавания ни първи консул Метел Непос?

— Не по-малко, отколкото ти самия, Луций Корнелий. На света още не се е родил Цецилий Метел, който да се е занимавал с друго, освен с увековечаването на собствената си власт и влияние в обществото. Двете закончета на Тит Дидий са колкото съществени, толкова и благотворни за Рим. Повече няма да се приемат закони в суматохата на плебейското събрание, трябва да минат три дни между прокарването на закона и неговата ратификация. Освен това всеки закон занапред трябва да бъде издържан като текст, а не да представлява двусмислици, които всеки може да тълкува, както си иска. Смятам, че законите на Тит Дидий са единственото хубаво нещо, случило се през годината в Сената или на Форума — заключи доволно Рутилий Руф.

Но Сула малко се интересуваше от законите на Тит Дидий.

— Много се радвам, Публий Рутилий, но като че ли не разбра точно какво имах предвид. Ако Тит Дидий замине за Близка Испания, за да сложи край на вълненията, аз също ще замина с него като висш легат. Вече се договорихме и мисля, че ще можем добре да се спогаждаме. Предполагам, че вълненията ще се превърнат в продължителна и изтощителна война, но пък ще падне плячка и някои от нас ще могат да си повдигнат общественото реноме. Кой знае, може пък дори да ми връчат командването на армия?

— Но ти вече си си извоювал достатъчна репутация на военен, Луций Корнелий.

— Да, но оттогава досега колко неприятности съм имал! — ядоса се Сула. — Всичко забравиха тези глупаци, дето им се дава да гласуват, защото имат повече пари, отколкото ум в главата. Какво излиза? От една страна, Катул Цезар по-скоро ще ме убие, отколкото да ме остави да спомена нещо за офицерския бунт във войската му, от друга — Скавър ще ме изяде за нещо, което не съм сторил. — Той оголи зъби в заканителна гримаса. — Мен ако ме питаш, и двамата имат причина да се тревожат за бъдещето си! Защото някой ден ще си кажат, че вече са ми заградили веднъж завинаги пътя към куриатния стол, но тогава ще съжаляват, че изобщо са се родили!

„Най-лошото е, че му вярвам! — мислеше си Рутилий Руф и усещаше как се вледенява от ужас. — Този човек наистина е опасен! Ще е добре, ако отсъства по-дълго време от Рим.“

— Ами тогава най-добре наистина върви в Испания с Дидий — изрече той на глас. — Прав си, само от там можеш да поемеш отново към преторството. Нов старт, нова репутация. Жалко само, че не можеш да си позволиш да се явиш за куриатен едил. Като те знам какъв актьор си, ще организираш чудесни забавления! А оттам до преторството е една крачка.

— Да станеш куриатен едил, трябват преди всичко пари, а аз с такива не разполагам.

— Но Гай Марий може да ти даде.

— Да, но ако му ги поискам, което няма да направя. Може да не съм богат, но каквото имам, всичкото е мое. Никой не ми го е давал, а съм си го взел сам.

Рутилий Руф веднага се сети за слуховете, които Скавър усилено бе разпространявал за Сула по време на предизборната кампания — а именно, че за да се запише в конническото съсловие, бил убил любовницата си, а по-сетне — и мащехата си, за да стъпи в Сената. Рутилий Руф винаги бе смятал това за злонамерена измислица, каквито в Рим често се разпространяваха; любима тема беше прелюбодейството с майки, сестри и дъщери, сексуалните взаимоотношения с малки момченца, храненето с екскременти. Но пък и Сула ще вземе да подхвърли някоя такава реплика! Човек започваше да се чуди.

На трибуната настъпи оживление. Марк Антоний Оратор приключваше с речта си:

— Пред вас не стои обикновен човек! — викаше той, обзет от театрално вълнение. — Пред вас стои един от най-истинските римляни, които Рим е познавал, един от най-добрите — и най-галантните — войници, които са защитавали родината си, истински патриот, човек, който вярва във величието на Рим! Вярвате ли наистина, че подобен човек е способен да отмъкне пръстената паница на селянина, да изяде зеленчуковата чорба на слугите или да открадне тричавия хляб на местния пекар? Питам ви, уважаеми съдебни заседатели! Или Маний Аквилий е някой невидим великан, който изяжда наведнъж храната на цяла област, без да го видят, който изнасилва и убива всичко живо пред себе си, краде, каквото му попадне пред очите? Нима до вас са достигнали писъците на тероризираното население или просто банда злобни писарушки са събрали целия този трибунал, за да се питат на глас къде са изчезнали шепа бронзови монети, къде се е дянал някой много важен в техните очи документ или по възможност да намерят рибарската въдица, която някой селянин от някое сицилийско село не може да си обясни къде му е изчезнала?

Марк Антоний си пое дълбоко дъх и пред очите на съдебните заседатели сякаш изведнъж, порасна с няколко сантиметра. Както всички Антонии и той се радваше на чудесно сложена фигура, на къдрава, кестенява коса, на наглед не особено интелигентно лице. Сред цялото жури нямаше човек, който да не го гледаше в момента с отворена уста.

— Току-виж ги омаял наистина — отбеляза Рутилий Руф с привидно безразличие.

— На мен ми е по-скоро интересно да видя какво ще ги направи сега, като ги е омаял — отговори му Сула, явно напрегнат в очакване.

По целия площад се разнесоха сподавени въздишки на удивление. Защото изведнъж Антоний Оратор се нахвърли върху клиента си Маний Аквилий, сякаш му налиташе на бой! С един замах той свали тогата от гърба му, после сграбчи с двете си ръце ръба на туниката му и я разкъса с лекота, сякаш бе от хартия, за да остави бившия консул Маний Аквилий само по долната му дреха.

— Погледнете! — гърмеше Антоний на всички страни. — Случайно да ви прилича това на някоя салтатрикс тонза с млечнобяла кожа, защото никога не се е показвала на слънце? Или пък очите ви забелязват закръгленото шкембенце на яшен домосед, който прекарва времето си в лукс и безделие? Не! Това, което виждате, са белези. Белези от оръжие, при това десетки. Това е тялото на войник, на смел и доблестен войник, на един истински римлянин, способен пълководец, който се е радвал на доверието не на друг, а на самия Гай Марий, който е получавал най-тежките задачи и ги е изпълнявал безупречно! Вие виждате тялото на човек, който не излиза на бойното поле с мисълта, щом нечие враже острие го одраска или някой случаен камък го цапне по главата, да се уплаши и да се изтегли бързо — бързо далеч от сражението! Това е тялото на боец, който е свикнал да подминава драскотините и да не обръща толкова внимание на себе си, колкото на убитите врагове! — За последен път адвокатът размаха ръка в недвусмислен жест по отношение на въображаемите римски врагове. — Мисля, че това е достатъчно. Сега да чуем вашата присъда.

И присъдата на заседателите беше: „АБСОЛВО“.

— Позьори! — недоволстваше Рутилий Руф. — Как може съдебен заседател с малко ум в главата да се хване на такава евтина уловка? Туниката се къса като хартия, а отдолу Маний Аквилий стои по бельо. Къде се е чуло и видяло мъж да носи бельо под тогата си! И какво излиза?

— Че Аквилий и Антоний са се наговорили, преди да излязат на трибуната — усмихваше се доволно Марий.

— Че Аквилий няма какво да покаже, за да го оставят и без долна дреха — допълни Сула.

Тримата се засмяха на забележката му, сетне Рутилий Руф се обърна към Марий:

— Луций Корнелий казва, че ще замине с Тит Дидий за Близка Испания. Ти как мислиш?

— Мисля, че това е най-доброто, което може да направи за момента — отговори му невъзмутимо той. — Квинт Серторий ще се кандидатира за военен трибун и предполагам, че и той ще замине за Испания.

— Не изглеждаш никак учуден — изненада се Сула.

— Защото не съм. Още утре Рим ще научи новините от Испания. Вече е свикано заседание на Сената в храма на Белона. Ще дадем на Тит Дидий пълномощия да воюва с келтиберите — обясни Марий. — Той е свестен човек. Опитен войник, при това с известен опит на пълководец. Особено когато си има работа с гали или с разни подобни. Да, Луций Корнелий, ще бъде много по-добре за бъдещата ти кандидатура, ако заминеш като легат в Испания, отколкото да се мотаеш като приватус из пущинаците на Мала Азия.

На следващата седмица високопоставеният приватус, семейството и багажът му заминаха към Патра. Поклонникът се чувстваше доста объркан, защото за пръв път му се случваше да пътува заедно с жена си и детето, а това неизменно трябваше да доведе до промени в собственото му поведение. Като войник Марий беше свикнал да раздава заповеди наляво и надясно и бързо се движеше напред, тъй като всички просто бяха длъжни да му се подчиняват. Но жените не бяха подчинени и Гай Марий установи, че в мисленето на едните и другите се забелязват съществени различия. Юлия беше сметнала за крайно необходимо да вземе половината прислуга за пътешествието, включително отделен готвач за сина им, личния педагог на малкия Марий и робинята, която единствена можеше да й направи желаната фризура. Нито една от играчките на малкия Марий не беше забравена, всички бяха грижливо събрани в торби и сандъци и заедно с учебниците и личната библиотека на учителя пътуваха за Изтока. Да не говорим за всевъзможните дрехи, с които грижовната Юлия беше готова да отговори на всякакви атмосферни предизвикателства, и купищата дреболийки, които едва ли можеха да се намерят другаде, освен в Рим.

— Какво излезе? — изливаше гнева си Марий три дни по-късно, когато бяха стигнали едва градчето Анагния по Латинския път. — Че тримата носим със себе си повече багаж, отколкото партианският цар при пренасянето си от зимната си резиденция на Тигър в лятната си в Екбатана.

Търпението му се изчерпа напълно в идните три седмици и когато най-сетне пътниците пристигнаха във Венузия, една от спирките по Апиевия път, и в убийствената жега се разбра, че никъде не се намира странноприемница, в която да се поберат толкова много багаж и прислуга, Марий реши да мине към по-енергични действия.

— Отсега нататък всичко ще решавам аз! — пухтеше от недоволство той, след като успя да настани част от багажа и най-безделничещите роби в съседното заведение, а сам се възползва от случая да поговори с жена си насаме, доколкото можеше да се чувства насаме сред тълпите от гости на странноприемницата. — Или ти ще отпратиш цялото това домочадие обратно вкъщи, Юлия, или двамата с малкия Марий отивате да си прекарвате лятото в Кума. В крайна сметка, още поне няколко месеца ще се движим из достатъчно цивилизовани страни, за да са ни нужни всички тези вещи! И като се замисля колко прислуга сме повели със себе си! Готвач за малкия Марий! Дивотии!

Юлия също се беше разгорещила, защото вече се беше отегчила от изтощителното пътуване и малко й оставаше да се разплаче; прекрасното пътешествие, за което бе мечтала цял живот, се оказваше безкраен кошмар, от който не можеше да се събуди. В първия миг, след като чу ултиматума на мъжа си, тя беше дори готова да се хване за думите му и да обърне кервана по посока на Кума; после обаче си помисли за дългите години, в които двамата с Марий щяха да бъдат разделени и в които той самият нямаше да вижда сина си. Не беше никак изключено и някъде сред непознатата пустош да го споходи втори удар, още по-фатален от първия.

— Гай Марий, знаещ, че досега не ми се е случвало да пътувам по-далеч от вилите ни в Кума и Арпинум. А всеки път, когато с малкия Марий се запътим към едната или другата, положението е точно такова, каквото го виждаш сега. Добре те разбирам и ми се иска да знам как най-добре да облекча положението ти — облегна глава върху ръката си Юлия и избърса издайническата сълза, плъзнала се по страната й. — Работата е там, че изобщо не мога да реша сама.

За пръв път в живота си Марий чуваше жена си да признава пред него, че не може да се справи с дадена ситуация! И понеже разбираше колко й струва това признание, за миг забрави яда си и като я прегърна, я успокои.

— Ти не се грижи. Ще се оправя сам. Но има нещо, на което много държа.

— Каквото и да е, Гай Марий, обещавам, че ще го изпълня!

— Ако по време на пътуването се сетиш за някоя вещ, която се окаже, че съм хвърлил или съм върнал обратно у дома, нито дума! Нито дума. Разбираш ли ме?

Юлия въздъхна облекчено и като се притисна до мъжа си, блажено затвори очи.

— Разбирам те.

Нататък пътуването продължи по-леко и за голямо учудване на Юлия — далеч по-приятно. Сред римските нобили беше прието, щом някой тръгне по пътищата на Италия, да се чувства добре дошъл във вилата на всеки свой приятел и познат, дори и у непознати, стига общите им близки да са били така любезни да напишат някое препоръчително писъмце. Подобно натрапено гостоприемство всеки приемаше като нещо напълно естествено, защото никой домакин не можеше да е сигурен, че е един ден няма да му се наложи да гостува под чужда стряха. Едва след Беневентум такива аристократични вили ставаха рядкост и пътниците все по-често се осланяха на странноприемници, всички твърде скромни, за да поберат огромния багаж, с който Юлия беше смятала да обикалят света в началото.

Жегата ги преследваше неотлъчно, защото южните части на полуострова винаги са се славели със сухия си климат, с малкото си зеленина и напечените си, прашни пътища. Затова пък в пущинака се напредваше по-бързо, а и човек започваше да изпитва по-голяма радост, когато изненадващо се сблъскаше с вода — дали под формата на непресъхнал речен вир, или пък на поредното малко градче от едноетажни глинени къщурки с равни покриви и достатъчно богати жители, за да предоставят на богатите поклонници лукса на една гореща баня.

По-нататък следваха земите, отдавна заети от гръцките колонизатори, които със своите плодородни нивя и с охолството на заселниците си стопляха сърцето на привикналия към удобствата на големия град римлянин. Особено гостоприемен беше град Тарент. Той все още беше запазил гръцкия си облик и нищо че беше изгубил някогашното си значение, пазеше своя престиж, особено след като беше крайната точка на Апиевия път. В тези времена търговията се водеше предимно през Брундизиум, защото оттам човек най-лесно можеше да се прехвърли от Италия в Македония. Но потънал в белота, контрастираща със синьото на небе и морето, със зеленото на горите и поляните, със сивкавото и червеникавото на планинските зъбери, Тарент си оставаше едно приятно кътче, което се радваше да посрещне великия Гай Марий. Пътниците бяха настанени в дома на местния етнарх, който обаче се смяташе за римски гражданин и твърдеше, че му е по-приятно да го споменават като дуумвир, отколкото с гръцката дума етнарх.

Както навсякъде другаде, така и тук Марий се събираше с местните големци да обсъждат римските дела, а след тях и общоиталийските, защото не бяха тайна обтегнатите отношения между Рим и италийските му съюзници. Тарент беше колония със статут на латински град и двамата му висши магистрати — тъй наречените дуумвири — бяха получили правото да се наричат пълноправни римски граждани, каквито щяха да бъдат и потомците им. Но градът си беше гръцки, при това не по-малко древен от самия Рим. Колонията беше основана от спартанци и до ден-днешен в бита и облеклото на жителите се усещаше силата на спартанските традиции.

Марий откри, че тридентци изпитват неприязън към сравнително новопоявилия се град Брундизиум, което настроение сред по-долните обществени прослойки се беше превърнало в открита симпатия към съседните италийски градове, останали със статута на обикновени съюзници.

— Твърде много италийски войници умряха в римските легиони само защото ги командваха некадърни военни — говореше разгорещено етнархът на Марий. — Сега нивите им стоят неизорани, а жените им — празни и самотни. В Лукания, в Самниум, в Апулия настъпва истинска мизерия! Италийските съюзници са принудени сами да екипират и снабдяват спомагателните легиони на римската армия, които се бият не за родните си места, а в интерес единствено на Рим! И с каква цел, Гай Марий? За да може Рим да запази пътя между Италийска Галия и Испания. Но какво го е грижа един апулиец или луканиец за този път? Кога ще му се наложи и на него да го използва? Рим иска да поддържа пътищата си, за да може африканското и сицилийското жито да храни изгладнелите римски гърла. Но нима някой самнит се е нахранил с римско жито? Вече десетилетия никой римлянин, живеещ извън пределите на града, не е плащал преки данъци на държавата си. Но ние, жителите на Апулия и Калабрия, на Лукания и Бруциум, продължаваме да носим теглото на нашите си данъци към Рим! Предполагам, че Рим заслужава нашите благодарности, задето построи Апиевия път — по-скоро би трябвало да му благодарят от Брундизиум, но както и да е. Но често ли се случва Рим да назначи човек, който да се грижи за доброто състояние на Вия Апия? Има един участък — сигурно сте минали през него, — където наводнение отнесе цялата каменна настилка преди двадесет години! Някой направи ли си труда да я възстанови? Не! А ще си направи ли? Също не! И все пак Рим продължава да ни изстисква като краве виме, продължава да изисква кръвта на младежите ни, които да гинат по далечни страни, а земите им да се прибавят към огромните имения на римските земевладелци, които са решени да ни прогонят завинаги от родните ни места. Римлянинът води със себе си десетки, стотици роби, които да наглеждат стадата му, държи ги по цял ден в окови да не избягат, заключва ги в тесни и задушни колиби, а когато някой умре от непосилния труд и недохранването, господарят му просто отива на пазара и му купува евтин заместник. За нас, местните, няма работа в имението му, няма и пари. Нито купува нещо от нас, нито наема работници. Вместо да забогатеем и ние покрай него, обедняваме още повече. Дошло е време, Гай Марий, Рим да се покаже по-щедър към нас, а ако се стиска, да ни освободи от задълженията ни към него, за да се оправяме сами!

Цялата тази дълга и емоционална реч Марий изслуша с привидно спокойствие и безразличие. Това беше поредното отношение по въпрос, който беше обсъждан по време на цялото пътуване на юг по Апиевия път.

— Ще направя каквото мога, Марк Порций Клеоним — отговаряше той. — В действителност вече няколко години се опитвам да направя нещо по въпроса. Това, че почти нищо не съм постигнал, се дължи на факта, че повечето римски сенатори, хората, от които зависи съдбата на държавата, нито са пътували, колкото мен, нито са имали случай да разговарят с местни хора, а дори и да са пътували, дори и да са говорили, изглежда, самият Аполон ги е наказал да остават слепи за видяното и глухи за чутото. Предполагам, все си чул колко пъти съм се опитвал да убедя съгражданите си в непоправимите загуби, които търпят нашите съюзници при всяко поражение на римските легиони. И мисля, че ако не друго, то поне за в бъдеще римската армия няма повече да се командва от слаби и посредствени пълководци. Досега никой не бе успял да научи Сената на този урок, но аз успях. Откакто новият човек Гай Марий успя да натрие носовете на всички нафукани римски аристократчета и да им покаже какво значи истински пълководец, забелязвам повече склонност към компромиси с „парвенютата“, стига те да са доказали офицерските си качества.

— Това добре, Гай Марий — любезно го прекъсна Клиомен, — но и ти не можеш да възкресиш умрелите, нито да върнеш стопаните на запустелите ни ниви по домовете им.

— Знам.

Когато корабът най-сетне опъна своето голямо квадратно платно и отплава от тарентското пристанище, Марий дълго стоя облегнат на рейлинга, загледан в изгубващото се в далечината градче. И отново, и отново разсъждаваше за нерадостната участ на цяла Италия. Дали съдбата на съюзниците не го вълнуваше толкова, защото сам беше смятан от римляните за италиец? Или защото, колкото и грешки да беше допускал като римски управник, единствен виждаше трезво нещата около себе си? А може би го дразнеше безпомощността на властниците, нежеланието им да направят каквото и да е в полза на всеобщото добруване… В едно обаче беше убеден: щеше да настъпи ден, когато римските съюзници да поискат дължимото им. Щяха да поискат пълно римско гражданство за всички жители на Италия, може би дори в Италийска Галия.

Някой прихна да се смее зад гърба му и го отвлече от нерадостните му мисли. Марий се надигна от дървеното перило, на което се беше облегнал, и се обърна да види сина си. Личеше си, че момчето е родено за моряк, защото при силните пориви на вятъра и люшкането на кораба мнозина други вече биха си изповръщали червата, а то се забавляваше, сякаш нищо не го притеснява. Юлия също изглеждаше добре и излъчваше пълно спокойствие.

— В семейството всички сме понасяли леко морските пътувания — похвали се тя на съпруга си. — Единствено брат ми Секст не може да пътува по вода, но пък сигурно за това са виновни болните му гърди.

Бяха се качили на кораб, извършващ редовни пътувания от Тарент до Патра на гръцкия бряг, и собственикът му правеше пари колкото от пътници, толкова и от товари, затова Марий и семейството му можеха да се настанят удобно, заедно с целия си багаж. Все пак, когато тримата слязоха на гръцкия бряг, Юлия не криеше облекчението си, че най-сетне са пристигнали. Марий смяташе да продължат и нататък по вода до Коринт, но жена му твърдо отказа и най-накрая пътешествениците се насочиха като истински поклонници към светилището в Олимпия.

— Не намираш ли за странно — бърбореше Юлия, яхнала магаре, — че най-голямото светилище на Зевс се намира в най-затънтения край на Пелопонес. Не знам защо, но винаги съм живяла с убеждението, че Олимпия се намира в подножието на планината Олимп.

— Гръцка му работа — отвърна й Марий, който подготвяше почвата поклонниците да се прехвърлят колкото се може по-скоро в Римска Азия. Обаче не можеше да отрече гостоприемството на Гърция и макар да се проклинаше, че толкова лекомислено е решил да вземе жена си със себе си, се опитваше да й угоди.

В Коринт обаче настроението му донякъде се възвърна. Когато петдесет години по-рано Мумий беше оплячкосал, а след това сринал из основи града, коринтските богатства бяха изчезнали безвъзвратно из римските съкровищници. Градът така и не бе успял да се възстанови от преживяната катастрофа. Сгушен в подножието на могъщата скала, наречена Акрокоринт, той представляваше куп от полуразрушени и запуснати къщи, сред които се ширеше единствено вятърът.

— Това е едно от местата, където навремето смятах да настаня ветераните си — обясняваше Марий, докато семейството обикаляше запустелите улици на Коринт. — Погледнете само! Плаче за нови жители! Наоколо е все плодородна земя, има едно пристанище, отворено към Егейско, и друго към Йонийско море. За броени месеци тук може да се издигне благоденстващ емпориум. А какво получих в замяна на закона си? Неговото отхвърляне!

— Това е, защото законът ти бе прокаран от Сатурнин — обади се малкият Марий.

— Точно така. И защото онези овчи глави в Сената така и не пожелаха да проумеят огромните предимства, които можеха да се извлекат от оземляването на пролетариите — войници. Никога не бива да забравяш, момчето ми, че пролетариите са хора, които не притежават нито пари, нито имоти! Аз обаче ги допуснах в армията и така влях в жилите на римските легиони свежа кръв, при това за сметка на една обществена класа, която преди не е допринасяла абсолютно никаква полза за обществото. И войниците — пролетарии доказаха истинската си стойност — в Нумидия, при Аква Секстия, при Верцела. Биха се не по-зле, дори по-добре от братята си по оръжие, нищо че не защитаваха като тях дом и богатства. Подобни люде не могат просто да бъдат уволнени и пратени обратно в римската кал! Те трябва да получат земя, на която да построят домовете си. Знаех, че хората от първата и втората класа никога няма да се съгласят ветераните да получат римска земя, поне на италийска територия, затова въведох закони, според които бездомниците щяха да се заселят по земи, нуждаещи се от жители. Така те биха донесли римската култура и цивилизация в отдалечените кътчета на империята ни, биха превърнали подчинените ни народи в приятели. За нещастие водещите фигури както сред сенаторите, така и сред конниците продължават да смятат Рим за нещо изключително и настръхват при мисълта, че нашите обичаи и начин на живот могат да бъдат възприети и от други.

— Един от тях е Квинт Цецилий Метел Нумидик — каза малкият Марий и по тона му си пролича, че е наследил от баща си дълбоката неприязън към този човек. В Мариевия дом името на Метел Нумидик винаги бе изричано с омраза и презрение и почти всеки път се добавяше и прякорът му „Прасчо“. Малкият Марий обаче се беше научил, че не бива да използва тази дума в присъствието на майка си, която би се ужасила при самата мисъл, че синът й е усвоил неприлични в нейните очи думи. В крайна сметка на жаргон същата дума се използваше и за половите органи на момиченцата.

— И кой друг? — полюбопитства Марий.

— Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус, Квинт Лутаций Катул Цезар, Публий Корнелий Сципион Назика…

— Много добре, достатъчно. Те построиха клиентите си в прави редици и ги организираха по кохорти и легиони, с които не мога да се сражавам дори аз. Миналата година успяха да гласуват обезсилването на почти всички Сатурнинови закони.

— Закона за зърното и аграрните му реформи — уточни малкият Марий, който, откакто бяха напуснали Рим, се разбираше много добре с баща си и обичаше да получава похвали.

— Освен първия му аграрен закон, онзи, с който настаних войниците си на африканските острови.

— А това ми напомня, съпруже, за един въпрос, който отдавна искам да обсъдим — прекъсна мъжете Юлия.

Марий хвърли многозначителен поглед към малкия Марий, но явно Юлия не смяташе присъствието на сина си за неуместно.

— Докога смяташ да държиш Гай Юлий Цезар на този проклет остров? Няма ли най-после да се върне у дома? Ще е за доброто на Аврелия и децата, ако могат да разчитат на него.

— На мен той ми е нужен на Керкина — отговори й лаконично Марий. — Може и да не става за началник, но откакто беше приет аграрният ми проект, Гай Юлий е човекът, който е сторил най-много за неговото влизане в действие. Колкото по-дълго остане той на Керкина, толкова повече работа ще бъде свършена, толкова по-малко оплаквания ще има и като резултат толкова по-успешно ще бъде начинанието ми.

— Но вече мина много време! — държеше на своето Юлия. — Три години!

— И по всичко изглежда, че остават поне още три години — нямаше никакво намерение да отстъпва съпругът й. — Знаеш колко бавно работи една поземлена комисия. Има толкова много неща за свършване — да се огледа теренът, да се разпредели, да се срещне комисията с всички заинтересовани, да изслуша жалбите и исканията им, да се заеме с местното население. Гай Юлий върши работата си със старание и упоритост. Не, Юлия! Нито дума повече! Той ще си остане там, където е в момента, и няма да мърда, докато всичко не свърши.

— Тогава не ми остава друго, освен да съжалявам жената и децата му.

Но съжаленията на Юлия си оставаха за самата нея; Аврелия се чувстваше прекрасно в настоящото си положение, при това едва ли тъгуваше толкова силно за съпруга си. И това не се дължеше на охладнели чувства или на съпружеска изневяра; състоеше се в простия факт, че докато Цезар отсъстваше, тя можеше спокойно да се занимава с делата си, без да се търпи нечие неодобрение или критика и — не смееше да си го мисли — без да се страхува, че някой ден всичко това ще й бъде забранено.

Когато двамата се бяха оженили и нанесли в по-големия от двата апартамента на приземния етаж на инсулата, представляваща Аврелиината зестра, младоженката скоро установи, че съпругът й очаква от нея да води същия начин на живот, както и ако се бяха сдобили със самостоятелна къща на Палатина. От Аврелия се искаше да бъде стилна, елегантна и да води безсъдържателен живот. Да стане превъплъщение на един житейски модел, който неведнъж и дваж беше отричала пред Луций Корнелий Сула. Живот, изпълнен със скука и лишен от всякакви други предизвикателства, освен нежелателни любовни афери. Сякаш светът щеше да се срине за Аврелия, когато стана ясно, че Цезар не одобрява дори тя да разговаря на стълбището с наемателите си от горните етажи, предпочиташе вместо нея агентите да събират дължимите наеми и очакваше от преданата си съпруга да не показва носа си вън от къщи.

Но Гай Юлий Цезар си оставаше доблестен аристократ, издънка на стар патрициански род, и имаше своите собствени задължения. Обвързан с Гай Марий по две причини — сватовската им връзка и липсата на пари, — Цезар бе започнал своята обществена кариера именно на служба при Гай Марий: първо като назначен, сетне и като изборен военен трибун в армията му, а най-накрая, след като беше избран за квестор и влезе в Сената, Гай Марий го назначи да прокарва поземлената реформа, отнасяща се до настаняването на Мариевите ветерани — пролетарии от Югуртинската война на остров Керкина в Малкия Сиртов залив при Африка. Всички тези задължения неизменно бяха държали Цезар далеч от дома му, при това беше напуснал Рим много скоро след сватбата си с Аврелия. Двамата с нея се бяха събрали по любов и боговете ги дариха с две дъщери и син, всички далеч от баща си, който нямаше възможност дори да им се радва как растат. През цялото това време му се бе удавало само на няколко пъти да се върне при жена си и да създадат поредното си дете — после се изгубваше за месеци, дори за години.

По времето, когато великият Гай Марий се женеше за Цезаровата сестра Юлия, родът на Юлий Цезарите беше достигнал кажи-речи до просешка тояга. Другият клон на фамилията бе успял да се измъкне от затрудненото положение, давайки за осиновяване най-големия си син, който се появи на политическата сцена като Квинт Лутаций Катул Цезар. Но свекърът на Аврелия (дядо Цезар, както вече го споменаваха, защото бяха изминали дълги години от смъртта му) си беше останал с двама синове и две дъщери, а наследството му щеше да стигне само за най-големия от тях. Докато един ден не му мина дръзката идея да покани у дома си изключително богатия, но упорито пренебрегван заради скромното си потекло Гай Марий, който трябваше да избира измежду двете дъщери на Цезар. Именно парите на Гай Марий осигуриха зестрата на девойките и дадоха на по-малкия син Гай Юлий Цезар, мъжа на Аврелия, възможност да закупи шестстотин югера земя, близо до Бовила, напълно достатъчно, за да покрие сенаторския ценз. И оттогава насетне все парите на Гай Марий успяваха да премахнат всяко по-сериозно препятствие, изпречило се на пътя на фамилията на Юлий Цезарите, по-точно на нейния по-младши клон.

Самият Цезар беше достатъчно любезен и свободомислещ човек, за да се отблагодари както подобава на своя благодетел — за разлика от по-големия си брат Секст, който отрано започна да се отдръпва от семейството си и да плува в по-патрициански среди. Цезар добре знаеше, че ако не бе Марий, той никога не би могъл да влезе в Сената, а и трудно би се оправил с децата, които щяха да му се родят. Спокойно можеше да се каже, че ако не бяха парите на Гай Марий, на младия Цезар никой никога нямаше да позволи да се ожени за красивата Аврелия, дъщеря на знатен и богат римлянин, желана от много свои съграждани.

Не щеше и съмнение, че ако някой си бе направил труда да попритисне Марий, Цезар и жена му щяха да се сдобият със самостоятелна къща на Палатина или в Карина. В интерес на истината, бащата на Аврелия — Марк Аврелий Кота — предложи да прибави към зестрата на дъщеря си достатъчно от своето състояние за покупката на подобно жилище. Но младоженците предпочетоха да послушат съвета на дядо Цезар и да се лишат от лукса на самостоятелната римска къща. Вместо това Аврелиината зестра бе вложена в закупуването на цяла инсула — многоетажна жилищна сграда, където младото семейство щеше да живее до момента, в който кариерата на Цезар би му позволила да купи домус в някой по-приятен римски квартал. А всеки друг квартал в града би бил по-приятен, защото инсулата на Аврелия се намираше в самото сърце на Субура — най-бедната и следователно най-гъсто населената част на Вечния град, вклинена между хълмовете Есквилин и Виминал. Град в града, Субура представляваше нестихваща стихия от хора, представители на всякакви раси и народности, сред които се забелязваха и немалко римляни, представители на четвъртата и петата имуществени класи, както и на шестата — тази на нищо непритежаващите.

И все пак тъкмо със своята субурска инсула Аврелия бе открила своето призвание. В момента, в който Цезар замина далеч от Рим, а тя роди първата си дъщеря, младата хазяйка се впусна с цялото си сърце и душа в изпълнението на своите задължения. Агентите бяха отпратени, всички документи — прибрани в кабинета й и не след дълго всички наематели се превърнаха в приятели и клиенти на своята красива наемодателка. Аврелия знаеше как да се справи с всякаква ситуация — от улично хулиганство до убийство — без да губи самообладание и без да се плаши от никого. Дори успя да вразуми членовете на колегията на кръстопътя, чиято кръчма по принуда трябваше да търпи в единия ъгъл на инсулата си, и да ги превърне в свои най-добри помощници. Колегията, съставена все от местни люде и ползваща се с официалното благоволение на градския претор, трябваше да поддържа в чист и спретнат вид кръстовището, на което излизаше триъгълната инсула на Аврелия — чешмите, улиците, участъците за пешеходци и малкия олтар, посветен на ларите на кръстопътя. Пазител на колегията и безспорен водач на нейните членове беше някой си Луций Декумий, чист римлянин, вписан в четвъртата класа. Когато Аврелия се зае да провери състоянието на инсулата си, едно от първите неща, които научи, бе, че същият Луций Декумий и верните му сподвижници се занимават с охраната на целия квартал, сиреч тероризират всички търговци на километър околовръст. С тази напаст амбициозната млада жена лесно се справи; а впоследствие двамата с Луций Декумий дори завързаха приятелство.

Понеже нямаше кърма, Аврелия беше принудена да предава децата си от ръка на ръка на всички кърмачки в къщата, отваряйки широко вратите на своя тесен аристократичен живот към един друг свят, в който повечето й близки и роднини не биха и помислили да стъпят. Вследствие на това много преди формално да тръгнат на училище, трите й деца говореха гръцки, ивритски, сирийски и дори келтски диалекти заедно, разбира се, с три рязко разграничаващи се нива на латинския: този на своите родители, този на по-долните обществени класи и най-накрая — характерния субурски жаргон. Малките виждаха с очите си как живеят хората от канавките на Рим, тъпчеха се с всевъзможни ястия, които чужденците по горните етажи наричаха „деликатеси“, и бяха на ти с всеки от грозните типове в крайпътната кръчма на Луций Декумий.

Аврелия обаче беше убедена, че това не крие никакви опасности за децата. Което не означаваше, че е решена да скъса с традициите, още по-малко да мисли като обществена реформаторка: тя много държеше на своя произход, но съчетаваше самочувствието си на аристократка с искрена любов към работата си и с все по-нарастващ интерес към човешката участ. Докато като малка неин кумир беше единствено Корнелия, майката на Гракхите, която със своя героизъм и трагична съдба се смяташе за най-великата римлянка за всички времена, то сега Аврелия обръщаше внимание на по-земни, но затова пък по-ценни неща — най-вече на собствения си трезв разум. Затова не виждаше нищо лошо в това, трите й аристократични отрочета да говорят по няколко различни езика, а и смяташе, че е полезно Юлиите от малки свикнат с факта, че между тях и хората, с които общуват всеки ден, има една голяма и твърде съществена разлика — потеклото.

Единственото, от което Аврелия се страхуваше, бе да не се завърне Гай Юлий Цезар, нейният мъж и баща на децата й, които почти не беше виждал. Ако бе имал повече време да опознае близките си, Гай Юлий Цезар навярно би съумял да се вмести и в ролята си на съпруг, и в ролята си на родител, но съдбата му бе отредила да остане завинаги чужд на своето семейство. Като всяка истинска римска аристократка Аврелия малко се занимаваше с мисълта за жените, с които съпругът й несъмнено се свързваше от време на време, за да задоволи най-основните си потребности. И по това съществено се различаваше от съседките си. През дългите години, прекарани в многолюдната инсула, често бе имала случай да слуша как жените от по-долните съсловия са способни да изкрещят гърлата си, дори да убият любимите си в пристъп на ревност. Подобно поведение за нея си оставаше загадка. И все пак беше факт. Самата тя благодареше на боговете, че е била отгледана в различна среда и че се е научила по-добре да контролира чувствата си. Не й минаваше през ума, че и сред жените от нейната класа се намираха такива, които дълбоко страдат от ревност или от женска незадоволеност.

Така или иначе, когато Цезар най-после окончателно се завърнеше у дома, се очакваха големи неприятности. Аврелия живееше с пълното съзнание за това. Но отлагаше грижите за времето, когато щяха наистина да настанат, а междувременно се радваше на живота си и никак не се тревожеше за възпитанието на своите три малки патрицианчета, нито на какъв език са избрали да си говорят днес. В крайна сметка не беше ли същото и на Палатина, и в Карина, където децата биваха поверявани на бавачки, дошли от всички точки на света? Само че в богатите домове резултатите от родителското пренебрежение се криеха в сянката на тежките и скъпи мебели; дори децата ставаха съучастници в домашната игра, като умело криеха привързаността си към девойките, грижещи се за тях, от майките, които почти не познаваха.

Малкият Гай Юлий обаче си оставаше специален случай, при това доста тежък; дори справящата се с всичко Аврелия, когато се замислеше по-обстойно над бъдещето на своя преждевременно развиващ се син, оставаше с чувството, че постоянно я дебне някаква опасност. Стигнала бе дотам, че на вечерята у Юлия се оплака пред домакинята и пред Елия как синът й още малко и щял да я подлуди съвсем. Аврелия мразеше да показва слабостите си, но в случая спечели, защото Елия й предложи да намерят на малкия Цезар подходящ педагог.

Аврелия естествено беше чувала и за други изключително умни деца, но отдавна си беше дала сметка, че те обикновено произхождат от по-скромните слоеве на обществото и нямат за бащи сенатори. Случвало се бе при чичо й и неин доведен баща да идват родители с молбата той да поеме грижата за тяхното надарено дете, като му осигури по-добър старт в живота, отколкото биха могли да си позволят те. В замяна на това до края на живота си и родителите, и детето се задължаваха да бъдат негови верни клиенти. Кота с удоволствие отговаряше на молбите им, доволен от мисълта, че когато детето порасне, синовете му ще могат да разчитат на услугите на човек, много по-способен от тях самите. Все пак той си оставаше един практичен и разумен римлянин, който знаеше да оценява хората около себе си. Един ден Аврелия го беше чула да говори на майка й Рутилия:

— За нещастие повечето от тези деца не доживяват мига, в който да се докажат пред обществото. Или умовете им прегарят твърде бързо и младежите израстват мрачни, студени и затворени, или пък придобиват твърде голямо самочувствие и един ден им се налага да паднат от прекалено високо, за да оцелеят. Но някои се оказват от голяма полза. И когато се научиш как да ги използваш, се оказват незаменими съкровища.

Какво точно биха си помислили Кота и Рутилия за извънредно надареното си внуче Гай Юлий Цезар, Аврелия не знаеше, тъй като сама се беше постарала според възможностите си да прикрие качествата му, най-вече като изобщо не го показваше на баба му и дядо му. Всъщност това се отнасяше до всички, които Аврелия познаваше. Младият Цезар беше за майка си едновременно извор на вдъхновение, на най-смели мечти по отношение на бъдещето, но и причина за безконечни тревоги. Ако тя знаеше слабостите и недостатъците на сина си, може би щеше да се оправя по-лесно с него. Но кой — дори ако му е родната майка — можеше да познава слабостите и недостатъците на едно двегодишно дете, което още не бе имало случай да ги прояви? Преди да задоволи любопитството на малкия Цезар по отношение на света около него, Аврелия би искала да узнае какво представлява той самият. Така единствено щеше да се чувства по-спокойна. Някъде дълбоко в съзнанието й се насаждаше страхът, че синът й няма да се окаже достатъчно силен и решителен да обуздае силите, които боговете му бяха дали може би случайно.

Цезар беше чувствително дете, в това Аврелия се беше убедила. Лесно би могла да сломи волята му. Но той винаги намираше кога да отвърне на удара, сякаш обзет от неестествена и неразбираема воля за живот, която самата Аврелия никога не беше познавала като малка. Ентусиазмът му нямаше граници, умът му работеше толкова бързо, че постоянно търсеше нови предизвикателства, с които да се справя. Малкият Цезар поглъщаше знанията със същата лекота, с която големите риби от приказките са способни да погълнат цялото съдържание на морето. Това, което най-много плашеше обаче майка му, беше прекомерната му доверчивост, желанието му да бъде непременно приятел с всички, нежеланието му да слуша майка си, когато му напомня, че трябва да помисли, преди да сметне, че целият свят е създаден само за да му угажда на него. Цезар не искаше и да знае, че съществуват хора, които биха му желали злото.

И все пак не беше ли смешно от страна на Аврелия да се тревожи какво се крие в душата на едно двегодишно детенце! Това, че умствените му способности бяха големи, не означаваше, че малкият притежава собствен опит. Цезар си оставаше просто една гъба, която попива всичко, до което се докосне — ако е течно, веднага, ако е твърдо, след известни усилия да го втечни и него според вече усвоените представи. Вярно, че проявяваше и слабости, но майка му не можеше да знае със сигурност дали са постоянни, или са просто временни фази от безкрайния му самообразователен процес. Така например Цезар имаше способността да омайва всички около себе си, при това добре използваше това си качество — особено по отношения на леля си Юлия, която се хващаше на всичките му хитринки.

Аврелия не искаше да отгледа момче, което да разчита на своя чар. Тя самата никога не бе могла да се нарече чаровница и презираше всички, които залагаха на подобни прийоми. Любимците на родителите винаги получаваха твърде лесно каквото искат и никога не можеха да оценят истинската му стойност. Един водач не можеше да си позволи да проявява чар — чарът си оставаше оръжие на празнодумците. Малкият Цезар трябваше да се отучи от тези си склонности, защото в онези сфери на живота, които римляните ценяха най-много, успяваха само хора, наблягащи на сериозното у себе си. Друго отрицателно качество на момчето бе неговата физическа красота. Но пък, след като и двамата родители са красиви, как могат да се надяват на грозно дете?

И така, в плен на своите тревоги, които само времето щеше да покаже дали са основателни или не, Аврелия се беше научила да бъде строга със сина си, да вижда много по-малко оправдание за белите му, отколкото за тези на по-големите му сестри, да сипе сол върху раните му, вместо да ги лекува, и да търси всякакъв повод да го критикува. Като всеки родител и тя си беше поставила за своя най-важна цел да направи от сина си голям човек и след като всички сестри и братовчеди само гледаха как да го глезят, Аврелия съзнаваше, че някой трябва да играе ролята на лошата мащеха. Дори да се наложеше това да бъде родната му майка, толкова по-зле. Корнелия, майката на Гракхите, никога не би се колебала.

Да се открие подходящ педагог, който да поеме грижата за едно момче, свикнало да живее само сред жени, беше трудна задача. И тъкмо затова Аврелия се зае с удоволствие за нейното разрешение. Елия, жената на Сула, я беше посъветвала в никакъв случай да не купува роб — педагог, което само усложни проблема. Понеже не харесваше Клавдия, жената на Секст Цезар, Аврелия дори не благоволи да се допита до нея. Ако синът на Юлия бе имал свой педагог, тя отдавна щеше да се е посъветвала със зълва си, но малкият Марий, понеже беше единствено дете на родителите си, ходеше на училище, за да не му е скучно без компанията на връстниците му. Всъщност и Аврелия смяташе, че ще е най-добре за сина й да ходи на училище като другите деца, но ставаше ясно, че това е само в сферата на пожеланията. Да попадне в училищна среда би означавало за малкия Цезар или да се превърне във всеобщия идол, или напротив — да си спечели непреодолимата омраза на съучениците си; нито едното, нито другото щеше да му се отрази добре.

Затова Аврелия отиде за съвет при майка си Рутилия, дори не толкова при нея, колкото при брат й Публий Рутилий Руф. Често пъти вуйчо Публий й беше помагал, дори и по въпроса за кого да се омъжи; защото именно той — когато списъкът на кандидатите за женитба започна да става застрашително дълъг и да се изпълва с все повече и повече имена на знаменитости — убеди родителите на Аврелия да оставят на нея да избере човека, когото харесва. По този начин — беше обяснил Рутилий — ако съпругът й се окаже неподходящ, за това ще си бъде виновна само тя и навярно злополучните кандидати не биха си отмъщавали за нараненото самочувствие на братята й.

Аврелия събра трите си деца и ги качи на еврейския етаж, който им беше любимото скривалище насред шумното гнездо, където ги бяха оставили да растат, и заедно с галската си прислужница Кардикса се качи на носилката и се понесе към дома на доведения си баща. Естествено, когато дойдеше време да си тръгва от къщата на Котаните в Палатина, пред вратата щяха да я чакат Луций Декумий и неколцина от събратята му; навярно вече щеше да се е стъмнило и из Субура щяха да са се раздвижили не една и две подозрителни сенки.

Оказа се, че Аврелия наистина е успяла да скрие изключителните качества на малкия Цезар от роднините си, защото се оказа трудна работа да убеди Кота, Рутилий и Публий Рутилий в спешната необходимост детето й, което още не бе навършило две години, да си намери педагог. Най-накрая обаче, след като надълго и нашироко обясни всичко на слисаните баба и дядо, близките сякаш започнаха да й вярват.

— Не се сещам за никого — почесваше оределите си коси Кота. — Братята ти Гай и Марк вече сме ги дали на услугите на ритор, а малкият Луций ходи на училище. Бих казал, че ще е най-добре да отидем при някой от добрите търговци на роби — педагози — Мамилий Малх или Дуроний Постум. Но след като ти толкова държиш да е свободен човек, не виждам какво мога да те посъветвам.

— Вуйчо Публий, вече доста време си седиш в ъгъла и не си отваряш устата изобщо — обърна се Аврелия към Рутилий Руф.

— Така си е! — отвърна въодушевен любимият й човек в семейството.

— Означава ли това, че имаш решение на проблема?

— Може би. Но първо държа да видя сам малкия Цезар, и то на място, където да мога да си извадя правилни заключения. Ти все гледаш да го скриеш, племеннице, винаги съм се чудел защо.

— Малкият е едно голямо сладурче — разчувства се при мисълта за внука си Рутилия.

— Той си е един голям проблем — възрази й майката.

— Е, мисля, че е крайно време сами да отидем и да видим що за човек е нашият малък Цезар — заключи Кота, който напоследък бе натрупал доста килограми и сега се задъхваше, като говореше.

Но Аврелия реагира по доста странен начин: закърши ръце в неприкрит ужас и по лицето й се изписа такова смущение, че всички останали замълчаха и я изгледаха смаяни. За пръв път, откакто се беше родила, тя попадаше в ситуация, от която съзнаваше, че й е невъзможно да се измъкне.

— О, не, моля ви! — възкликна. — Само това не! Не разбирате ли, че тъкмо подобно нещо не искам да се случва! Синът ми трябва да живее със съзнанието, че е човек като всички други! Представете си как трима възрастни изведнъж се спуснат да го преследват с въпроси, на които искат да видят дали им знае отговорите! Няма ли да си изгради твърде пресилена представа за собствените си способности?

По страните на Рутилия избиха две червени петънца.

— Но, моето момиче, в крайна сметка, Гай е мой внук! — присви тя устни в обидена гримаса.

— Да, мамо, знам, и ти ще можеш да го виждаш, колкото си искаш, и да му задаваш въпроси… но не веднага! И няма да идвате всички заедно. Той е много умен! Знае отговорите на въпроси, които на друго дете на неговата възраст не би хрумнало да задава! Ако обичате, нека вуйчо Публий дойде първо сам.

Кота смушка с лакът жена си.

— Добра идея, Аврелия — отвърна той любезно. — Така и така, скоро наближава рожденият му ден, средата на квинктилис беше, нали? Аврелия ще ни покани всички за празненството и ще можем да наблюдаваме детето, без то да подозира, че имаме специална причина за това.

Рутилия преглътна яда си и кимна в съгласие.

— Както кажеш, Марк Аврелия. Това решение урежда ли те, дъще?

— Напълно — тросна се Аврелия.

Естествено Публий Рутилий Руф се предаде без бой на все по-неустоимия чар на малкия Цезар. За него детето беше чудото на чудесата й той не се въздържа да сподели веднага впечатленията си с майка му.

— Откакто навремето ти пропъди всички прислужници, които родителите ти бяха избрали, и доведе у дома си Кардикса, не бях срещал по-прекрасно дете от теб, Аврелия — усмихваше се щастливо Рутилий. — За мен ти беше като безценен бисер! А сега се убеждавам, че от бисера се е родил не просто един лунен лъч, ами сякаш истинско ново слънчице.

— Ти и твоята вечна склонност да разкрасяваш нещата! Не съм те довела, вуйчо Публий, за да ми четеш стихове — дърпаше се младата майка.

Но Публий Рутилий Руф нямаше да се откаже от удалата му се възможност да говори и седна до племенницата си на една от пейките във вътрешния двор на инсулата, за да я убеди в правотата си. Мястото беше наистина омайно, защото наемателят на другия приземен апартамент, конникът Гай Маций, се беше оказал един от най-добрите градинари на света. Аврелия наричаше малкото си вътрешно дворче „новите висящи градини на Семирамида“, защото бръшлянът, засаден преди години, беше завзел стените чак до най-горните етажи, а от всеки балкон се подаваха какви ли не цветя. Беше лято и в градината едва се дишаше от тежкия аромат на рози, шибой и теменужки, а отвсякъде се сипеха цветчета във всякакви оттенъци на синьо, розово и лилаво.

— Скъпа племенничке — заговори с най-сериозен тон Рутилий Руф, като улови двете ръце на Аврелия в своите, за да я накара да го погледне в очите, — трябва да се опиташ да погледнеш нещата така, както ги виждам аз. Рим вече не е млад, с което не искам да кажа, че му се вижда краят. Но помисли… Двеста четиридесет и четири години царски период, сетне още четиристотин и единадесет години република, като ги събереш, получаваш, че Рим е съществувал нито повече, нито по-малко шестстотин петдесет и пет години, като от ден на ден е ставал все по-могъщ и по-могъщ. Но колко от старите фамилии продължават да раждат консули? Корнелиите, Сервилиите, Валериите, Постумиите, Клавдиите, Емилиите, Сулпициите. От близо четиристотин години не е имало консул Юлий — нищо, че така, както е тръгнало, в близко бъдеще може да се изредят няколко един след друг на куриатния стол. Сергиите са толкова бедни, че са стигнали дотам да отглеждат стриди за продан. И Пинариите също са бедни и са готови на всичко, само и само да забогатеят отново. Сред нобилите — плебеи нещата не стоят по-добре, отколкото при патрициите. Струва ми се, че ако не сме достатъчно внимателни, един ден Рим ще принадлежи изцяло на новите хора — хора без предци, хора, които нямат връзка с римските корени и които следователно няма да се интересуват в какво може да се превърне Рим.

Рутилий стисна още по-силно ръцете на племенницата си.

— Аврелия, синът ти е потомък на един от най-старите и знатни родове в града. От всички патрициански фамилии, само Фабиите могат да си съперничат с Юлиите, но пък и по-видните сред тях вече няколко поколения трябва да се възпроизвеждат чрез осиновявания, за да запазят достъпа си до куриатните столове. Истинските Фабии са се изродили отдавна и са станали толкова странни люде, че гледат да се крият в сянката на осиновяваните си братовчеди. Но ето, че малкият Цезар едновременно се радва на древно патрицианско потекло и притежава енергията и способностите на нов човек. За Рим той е лъч надежда, какъвто никой не е очаквал да се появи. Защото лично аз смятам, че ако Рим трябва и занапред да расте в своето величие, то той трябва да се управлява от истински благородници. Това никога не бих посмял да го кажа на Гай Марий — човек, когото обичам, но и когото горко оплаквам. В хода на своята феноменална кариера Гай Марий причини на Рим повече вреда, отколкото биха му причинили сто германски нашествия едно след друго. Законите, които той премахна, традициите, които погази, прецедентите, които създаде… Гракхите поне бяха от благородно потекло и се опитаха да решават проблемите на Рим, такива каквито ги виждаха, в дух на уважение към мос майорум, към неписаните повели на предците ни. Докато Гай Марий засегна нашите мос майорум право в сърцето и подхвърли Рим като плячка на вълците, на хищните създания, които обаче нямат нищо общо със старата вълчица, откърмила Ромул и Рем.

Широките и блестящи очи на Аврелия се бяха впили в лицето на Публий Рутилий, в погледа им се четеше необичайна напрегнатост, дори болка, заради която дори не усещаше как вуйчо й й мачка ръцете, без да се осъзнава. Най-после й се показваше лъч светлина, за който да се улови. Забуленият в облаци свят на малкия Цезар й открехваше своите тежки врати.

— Ти първа трябва да оцениш огромното значение на малкия Цезар и да го пуснеш да върви със сигурна крачка по пътеката към властта. Трябва да го изпълниш с нужната воля да успее там, където мнозина преди него се провалиха — да запази смисъла на мое майорум, да върне силата на старите традиции, а властта на старите гентес.

— Разбирам, вуйчо Публий — отвърна му Аврелия с тон, по който си личеше, че Рутилий е успял да се изрази така, както е искал.

— Добре тогава! — надигна се от мястото си той и помогна и на племенницата си да стане от пейката. — Още утре ще ти доведа един човек, в три часа през деня. Нека момчето ни чака.

И ето как детето Гай Юлий Цезар — син мина под грижите на някой си Марк Антоний Гнифон. Учителят беше родом гал, от Немавз. Дядо му бе принадлежал на племето на салувиите и се славеше като голям главорез при честите набези над елинизираните селища по крайбрежието на Трансалпийска Галия, докато двамата с малкия му син не бяха заловени от шайка разгневени масилиоти. Продаден в робство, дядото скоро се спомина, докато синът се оказа достатъчно податлив на чужди влияния, за да преживее промяната, и от кръвожаден варварски воин да се превърне в скромен домашен прислужник в гръцко семейство. Оказа се, че не му липсва ум и когато му дойде времето да се жени и да създава поколение, вече бе успял да спести достатъчно пари, за да откупи свободата си. Изборът му на съпруга се спря върху гръцка девойка от скромно семейство и въпреки смущаващия си ръст на исполин от приказките и яркочервената си коса получи съгласието на бащата. По този начин синът му Гнифон имаше късмета да отрасне в средата на свободни хора, за да докаже, че и той подобно на баща си е склонен да се образова.

Когато Гней Домиций Ахенобарб се зае да превърне цялото галско крайбрежие в римска провинция, той изпрати за свой висш легат един от фамилията на Марк Антониите, а пък въпросният Марк Антоний на свой ред реши да се възползва от услугите на Гнифоновия баща за писар и преводач. Затова, когато войната с арверните приключи и римляните получиха, каквото искаха, Марк Антоний осигури на бащата на Гнифон римско гражданство — в знак на благодарност за вярната му служба; Антониите винаги са си били щедри до разточителност. Понеже преди да се запознае с Марк Антоний, бащата на Гнифон вече се беше откупил от робство, то като свободен човек той се записа в селската триба на самия Марк Антоний.

Малкият Гнифон от млад имаше желание да изкарва хляба си като учител и в същото време проявяваше силен интерес към географията, философията, математиката, астрономията и техниката. Затова, още щом облече за пръв път мъжка тога, баща му го качи на кораб и го прати в Александрия — столицата на световната наука. Там, в прочутата Александрийска библиотека, той се бе учил при самия библиотекар Диоклес.

Но златните времена на библиотеката бяха безвъзвратно отминали и нямаше кой да замести умове като Ератостен; затова щом навърши двайсет и шест години, Марк Антоний Гнифон реши да се премести в Рим и там да започне да преподава. Първоначално се беше писал граматик и преподаваше риторика на амбициозни младежи; по-късно, след като започна да му дотяга от позьорствата на римските аристократчета, отвори самостоятелно училище за малки момчета. Успехът го споходи от самото начало и скоро Гнифон можеше да иска най-високите такси в града, без да му става неудобно от родителите. Можеше спокойно да си позволи наема на две големи стаи на шестия етаж на една спокойна инсула на Палатина, далеч от врявата на Субура, и в същото време да живее заедно с четиримата си скъпо закупени роби — двама, от които обслужваха личните му нужди, а другите двама му помагаха при обучението, — в още четири стаи на горния етаж в същата сграда.

Когато Публий Рутилий Руф го потърси у дома му, Гнифон направо му се изсмя в лицето, заявявайки, че не виждал защо трябва да се разделя с печелившото си училище, за да служи като бавачка на някакво си бебе. Тогава Рутилий Руф му предложи договор, според който на учителя се осигурява още по-луксозен апартамент в още по-луксозна инсула и повече пари, отколкото би могъл да мечтае да изкара от учениците си. Но Марк Антоний Гнифон продължаваше да се залива от смях и да отказва.

— Поне ела да видиш детето — вдигна ръце Рутилий Руф. — Мисля, че трябва да си пълен глупак, ако поне не се заинтересуваш какво точно ти предлагам.

Когато видя с очите си малкия Цезар, учителят бързо промени мнението си.

— И то не — обясняваше след това Гнифон на Рутилий Руф, — защото е еди-кой си, нито дори защото е много умен. Съгласен съм да бъда възпитател на малкия Цезар просто защото много ми харесва той самият… и защото ме е страх за бъдещето му.

— Да му се не види и на пустото дете! — дразнеше се Аврелия пред Луций Корнелий Сула, дошъл да я посети някъде през септември. — Цялата рода дава пари, за да наемем най-добрия педагог в града, и какво излиза накрая? Че малкият си урежда всичко сам.

— А, така ли? — отвърна й почти невъзпитано Сула, който не бе дошъл да слуша за децата й. Децата продължаваха да му се струват досадна работа, независимо дали са умни или глупави, чаровни или противни; това, че собствените му син и дъщеря продължаваха да го интересуват, само по себе си представляваше голяма загадка. Не, този път Сула беше дошъл при Аврелия, за да й съобщи, че заминава.

— Значи и ти ме напускаш — заключи тя и му подаде чепка грозде, откъсната от градината.

— И то много скоро, страхувам се. Тит Дидий възнамерява да превози войските си на кораби, а ако плаваш в посока на Испания, най-удобното време е началото на зимата. Аз обаче трябва да тръгна преди войската, за да подготвя настаняването й в провинцията.

— Сигурно вече ти е дотегнало от Рим?

— А на теб нямаше ли да ти дотегне, ако беше на мое място?

— Да, естествено.

Сула крачеше насам — натам и нервно свиваше юмруци.

— Никога няма да стигна там, закъдето съм се запътил, Аврелия!

В отговор тя му се изсмя.

— Пфу! Ти винаги си бил нашият октомврийски кон, Луций Корнелий. Която колесница теглиш, тя ще пристигне първа на финала. Все някой ден ще се убедиш, че съм права.

— Дано все пак не ме сполети съдбата на истинските октомврийски коне — засмя се и Сула. — Все пак възнамерявам да запазя главата си здраво на мястото й, което не може да се каже за тях! Винаги съм се чудел защо постъпват така с тях? Лошото на нашите обичаи е, че са толкова древни, че вече никой не разбира езика, на който повтаряме молитвите си. Можеш ли да ми обясниш защо трябва да впрегнем четири чифта бойни коне в състезателни колесници, да ги пуснем да се гонят по хиподрума, а после от двата, спечелили надбягването, да отведем десния и да му отрежем главата. Че сетне да почнем да се бием кой ще му я отнесе… — Слънчевите лъчи падаха косо върху лицето му и от светлината зениците му се бяха свили. Със своите бледосивкави очи Сула напомняше на сляп гадател; и когато слепият гадател говореше, незрящият му поглед се изпълваше с болка — не заради неща от миналото или настоящето, а заради това, което се задаваше в неясното бъдеще. Той не се сдържа и извика: — Аврелия, Аврелия! Защо става така, че никога не мога да бъда щастлив?

Приятелката му усети как сърцето й се свива от болка и впи нокти в дланите си.

— Не знам, Луций Корнелий.

— Нито знам аз самият.

Звучеше й ужасно, но все пак единственото, което можеше да му предложи Аврелия, беше трезвият си разум.

— Мисля, че ти трябва повече работа.

Сула й отговори доста сухо:

— О, да, разбира се! Колкото повече работя, толкова по-малко време ми остава да мисля.

— Аз поне така виждам нещата — побърза да обясни тя, после добави: — Но може би животът крие повече.

Двамата седяха в приемната, в съседство с вътрешния двор, а на масата между тях бяха сложени в чиния чепки едро, зряло червено грозде. Аврелия продължаваше да гледа Сула право в очите, нищо че той бе отклонил поглед. „Колко е привлекателен! — мина й през ума и изведнъж в душата я жегна някакво непреодолимо чувство на печал и самота. Навярно то бе съществувало и отпреди, но чак сега успяваше да си пробие път до съзнанието й. — Устата му е досущ като на мъжа ми, хубава. Хубава…“

Най-после Сула отвърна на погледа й; Аврелия се изчерви. И неговото лице също се промени изведнъж, макар и тя да не можеше да определи точно в какво се състоеше промяната — като че ли просто заприличваше повече на себе си. На устните му заигра омайна усмивка, а ръката му неусетно се приближи до нейната.

— Аврелия…

Тя положи длан в неговата, усети как не й достига въздух и аха — аха да се отнесе незнайно къде.

— Какво, Луций Корнелий? — едва успя да му отвърне.

— Защо не започнем една любовна авантюрка?

Устата й беше съвсем пресъхнала, усещаше, че трябва да преглътне, за да не припадне, но не й се удаваше. Обземаше я смътното усещане, че пръстите на Сула са последните сламки, с които да се улови за отлитащото минало. Ако ги пуснеше, животът щеше да си отиде завинаги.

Аврелия така и не можеше да си обясни как точно Сула се оказа от нейната страна на масата; спомняше си само, че лицето му се беше надвесило над нейното, влажните му устни проблясваха на светлината, очите му блестяха като полиран мрамор. Застинала, тя виждаше как мускулите на дясната му ръка неспокойно мърдат под снежнобялата му кожа и в същото време усещаше как нещо в самата нея започва да трепери, не — да се тресе, някаква крехка струна, досега забравена дълбоко в нея…

Аврелия затвори очи в очакване. В следващия миг усети устните му да докосват нейните; отвърна му с изпиваща усмивка, сякаш да утоли глада, мъчил я в продължение на цяла вечност; усещаше се в бездна от чувства, които досега сякаш не бяха съществували, които я смайваха, ужасяваха и вдъхновяваха да изгори като факла и да се превърне в пепел.

Само секунда още и изведнъж между двамата застана цялата просторна стая. Аврелия се беше притиснала до ярките рисувани фигури по стената и сякаш се опитваше да се смали и скрие сред тях. Сула стоеше още до масата, поемаше дълбоко въздух, а косите му сякаш се бяха запалили на слънчевите лъчи.

— Аз… не мога! — едва не извика тя.

— Тогава нека цял живот не узнаеш един-единствен миг спокойствие!

Въпреки обзелия го гняв Сула се стараеше с нищо да не предизвиква нейните присмехи или подигравки. С фантастична ловкост си облече сам тогата, захвърлена на пода и след като се постара да покаже, че никога повече няма да стъпи в този дом, се запъти към изхода с наперена крачка, сякаш той беше спечелил битката между двамата.

Но това, че се беше държал като победител, не можеше да го убеди самия него, че е такъв. Не само това, ами гневът от поражението го заслепяваше. По пътя към дома Сула помиташе всичко живо пред себе си, тълпите по улиците се отдръпваха, сякаш се страхуваха да не ги отнесе като дъждовен порой. Как смееше тя! Как смееше да го гледа с поглед на стръвница, как не й стана неудобно да го подведе като последния наивник, да го целуне — и то каква целувка, богове! — и най-накрая най-безсрамно да му заяви, че не можела. Сякаш на нея не й се беше искало повече, отколкото на него самия. Трябва да я убие, да прекърши тъничкото й вратле, да се наслаждава как хубавичкото й личице се подува от отровата, която й е сипал, да гледа как виолетовите й очи изскачат от орбитите си, докато той стиска шията й. Трябваше да я убие. Да я убие. Да я убие, както повтаряше непрекъснато нараненото сърце на бучащите му уши, както натякваше на мозъка му кръвта, изопнала докрай жилите по бледите му слепоочия. Да я убие, да я убие, да я убие! И за да бъде още по-отчайваща яростта му, нечий друг глас постоянно му напомняше, че и да иска, не би могъл… също както не бе могъл с Юлила, с Елия, с Далматика. Защо? Какво толкова правеше тези жени различни от една Клитумна, от една Никополис?

Само като го видяха как нахълтва в атрия, робите се пръснаха във всички посоки, а жена му, без да посмее да изрече и дума, се скри в стаята си. Сякаш цялата къща се спотаи дълбоко в себе си да не би с нещо да наруши злокобното мълчание, което господарят донесе със себе си. Сула се насочи право към кабинета си, където беше поставил малките дървени макети на храмове, криещи спомените за предците му. Спря се пред шкафчето с маската на отдавна починалия фламен Диалис и бръкна в чекмеджето, умело скрито под стъпалата към храма. Първият предмет, които напипаха пръстите му, беше малко стъклено шишенце; той го извади и постави внимателно върху дланта си. Между зеленикавите стени мърдаше някакво безцветно желе. Впери поглед в него и застина.

Нито можеше да каже колко време е прекарал да се взира в предмета в ръката си, нито можеше да си спомни за какво беше мислил. Навярно просто чакаше яростта да отмине. Или не беше ярост, а болка? Или дълбока печал? Или убиващото го чувство за самота? Лека — полека огънят в душата му започна да изтлява, да се превръща на въглен, въглените изстинаха и най-накрая се оказаха само парченца натрошен лед. Едва тогава се изправи лице в лице със своята безпомощност. Това убийство, което му помагаше в нужда, но и го утешаваше в мигове на отчаяние, той не можеше да го извърши спрямо жена от своята класа. В случая с Юлила, както и с Елия, поне се утешаваше с мисълта, че ако не друго, то поне им е съсипал живота, дори със задоволство си припомняше, че и да не бе убил лично първата си жена, то поне беше пряка причина за смъртта й; нямаше съмнение, че ако не беше видяла с очите си срещата му с Метробий, тя щеше да продължи да води безсмисленото си съществувание, наливайки се с вино от сутрин до вечер и гледайки мъжа си със своите празни жълтеникави очи, в които се четеше вечният й мълчалив укор. Но Аврелия навярно лесно щеше да се отърси от спомена за него — всеки път, когато Сула е напускал дома й след поредното посещение, тя го е забравяла, за да се върне към ежедневието си. Навярно и днес, след като той затръшна вратата й завинаги зад гърба си, тя е погребала мисълта за няколкото секунди слабост и се е върнала в познатата си кожа. Утре едва ли щеше да си спомня, че съществува човек Луций Корнелий Сула. Такава си беше Аврелия. Кучета я яли! Нека пукне вещицата!

И докато сипеше наум разни безполезни, стари като света клетви, Сула изведнъж разкриви лице в едва ли не доволна усмивка. Аврелия не можеше да го утеши. В нейния случай той се бе представил по най-смешния, по най-жалкия начин. Дори в плен на ужасните си мисли да се помолеше на боговете сами да превърнат желанието му за убийство в дело, той пак нямаше да намери онези тайнствени и ужасни заклинания, които да ги накарат да забележат нещастието му на смъртен. Нещо повече, той не можеше да убие Аврелия дори в душата си. Тя продължаваше да гостува на съзнанието му, а се налагаше на всяка цена да я изпъди, преди да е заминал за Испания, за да не се сложи веднъж завинаги край на мечтите му за политическа кариера. За целта обаче му беше нужно нещо, което да замести неизживения екстаз, че е успял да разруши стените на Аврелиината крепост! Това, че всичко бе започнало в мига, когато той улови погледа й там, на масата с гроздето, че преди това нито за миг не му бе минавала мисълта да я съблазни, не означаваше нищо. Страстта му се бе запалила за секунда, но затова пък пламъците й го бяха обхванали толкова здраво в задушливата си прегръдка, че му трябваха неимоверни усилия да избяга от парещите им езици.

При това трябваше да се отърси още тук, в Рим. В Испания щеше да е много късно. Ако изобщо беше възможно Сула да получи някакво удовлетворение, трябваше да го стори веднага. Отидеше ли на война, щеше да забрави мъката си, зает с други мисли, може би заради смъртта, която го дебнеше отвсякъде, или заради надеждата, че ще постигне нещо повече. Удовлетворение му трябваше сега — дори не само заради Аврелия, но най-вече за трите години, прекарани в скука и еднообразие. Както преди време, така и сега му се искаше да сложи край на скуката с някое ново, още по-коварно убийство. Убийство, което да означава нещо.

Сула изпадна в змийска летаргия; пред очите му се появяваха образите както на някогашните му жертви, така и на онези, които беше помилвал: Юлила, Елия, Далматика, Луций Гавий Стих, Клитумна, Никополис, Катул Цезар — да можеше да му размаже камилската мутра веднъж завинаги! Скавър, Прасчо Метел Нумидик. Прасчо… Сула бавно се надигна от стола си и затвори тайното чекмедже. Но шишенцето остана в ръката му.

Водният часовник показваше, че денят едва преваля. Бяха минали шест часа, оставаха още толкова. Една капка, втора капка, трета капка… Оставаше достатъчно време Сула да посети Квинт Цецилий Метел Нумидик. Да се поинтересува от здравето на старото Прасе.

Откакто се беше върнал от изгнание, Метел Нумидик се беше превърнал в истинска легенда. Още не му беше дошло време да се сбогува с живота, както сам си повтаряше по не един и два повода, а вече си беше създал образа на митичен герой, чието име се споменаваше от уста на уста на Форума. Всички си припомняха величествената му кариера на цензор, достойна за Омирова поема, за безстрашието, с което се беше опълчил на Луций Еквиций, за боя, който беше ял насред площада, за смелостта му да си поиска още. После разказвачите се връщаха на деня, когато доброволно беше заминал в изгнание, оставяйки п-п-пелтечещия си син да брои от изгрев до залез-слънце на глас в Курия Хостилия денариите от глобата, която щедро беше платил в деня, когато Гай Марий караше сенаторите насила да се кълнат във втория аграрен закон на Сатурнин.

„Да — мислеше си Метел Нумидик, докато отпращаше и последния си клиент за деня, — ще остана в историята като най-славния представител на една славна фамилия. Квинт, квинтесенцията на Цецилий Метелите.“ И се надуваше като пуяк, щастлив, че е отново у дома си, доволен от посрещането, удовлетворен и лаком за още успехи. Да, войната срещу Гай Марий се беше оказала дълга и тежка! Но вече беше свършила. При това спечелена, защото Гай Марий беше изгубил всичко. Никога повече Рим нямаше да търпи наглостта на някой си Гай Марий.

Икономът плахо подраска на вратата на таблиния.

— Да? — обади се отвътре Метел Нумидик.

— Луций Корнелий Сула иска да те види, домине.

Когато Сула се показа на вратата, Метел Нумидик вече беше скочил на крака да го посрещне насред стаята. Ръката му беше протегната в знак на приятелско „добре дошъл“.

— Скъпи ми Луций Корнелий — радваше се той, — какво удоволствие да те видя.

— Да, крайно време беше лично да ти поднеса своето уважение — върна му любезността гостът и седна на стола за клиентите, придавайки си чаровния вид на човек, който добре осъзнава грешките си и е готов да ги признае.

— Малко вино?

— Да, благодаря.

Метел Нумидик се обърна към масата край стената и замислено зараглежда двете кани и няколкото чаши от скъп александрийски кристал. Най-накрая се извъртя към гостенина си и като примигна съучастнически с око, попита:

— Дали случаят не заслужава малко неразредено кианско?

Сула му отвърна с усмивка в знак, че неловкото му държане е на път да отмине.

— Да се разрежда кианско вино си е живо престъпление.

Домакинът не помръдна.

— Това е отговор на истински политик, Луций Корнелий. Не мислех, че и ти принадлежиш на породата.

— Квинт Цецилий, най-добре остави водата и приеми, че съм дошъл да ти предложа приятелството си — пламенно възкликна Сула.

— Щом е така, Луций Корнелий, най-добре да си пием виното неразредено.

И Метел Нумидик наля две чаши и седна край писалището си. Постави едната пред госта и надигна другата.

— Да пием за нашето приятелство.

— За нашето приятелство — отвърна му Сула. Отпи от виното, леко се намуси и реши, че е време да мина по същество. — Квинт Цецилий, идвам да ти съобщя, че заминавам с Тит Дидий за Близка Испания като негов висш легат. Нямам представа колко дълго ще отсъствам от Рим, но отсега ми се струва, че ще бъдат поне няколко години. Когато се върна, бих искал веднага да се кандидатирам на изборите за претор. — Той се покашля и отново надигна чашата си. — Дали знаеш истинската причина да не бъда избран още миналата година?

На Метеловата уста заигра усмивка, твърде завоалирана, за да може Сула да каже със сигурност била ли е иронична, злорада или просто израз на дружеска насмешка.

— Да, Луций Корнелий, знам.

— И какво мислиш по въпроса?

— Мисля, че си причинил доста главоболия на моя скъп приятел Марк Емилий Скавър по въпроса за жена му.

— Така ли било! Пък аз си мислех, че е заради връзките ми с Гай Марий.

— Луций Корнелий, разумен човек като Марк Емилий никога не би сложил прът в колелата ти само защото си служил в армията на Гай Марий. Макар че мен самият ме нямаше тук и не мога да кажа, че съм видял нещата с очите си, поддържах достатъчно обширна кореспонденция със своите приятели и отдавна знам, че от известно време насам отношенията ти с Гай Марий не са такива, каквито са били някога — увърташе го Метел Нумидик. — И мисля, че това е твърде разбираемо, след като не ви свързва повече никаква родствена връзка — въздъхна тъжно той. — Но бих казал, че е тъжно как така, едва освободил се от задълженията си към Гай Марий, за малко не си освободил и Марк Емилий Скавър от съпружеските му задължения към жена му…

— Но аз не съм направил нищо, което да се смята за безчестна или дори непочтена постъпка, Квинт Цецилий — процеди Сула, който все пак внимаваше да не издаде яда си, че му говорят като на малко дете. Глупостите, които това въплъщение на самонадеяната посредственост от другата страна на масата му говореше, само подсилваха желанието му да му види сметката.

— Знам, че не си извършил нищо непочтено — съгласи се Метел Нумидик и обърна чашата си до дъно. — Колко жалко наистина, че по въпроса за жените — особено когато става дума за собствената ти съпруга — дори и на най-мъдрите им се завъртат главите.

Метел Нумидик понечи да стане, но Сула го изпревари и като грабна двете чаши от писалището, се завтече до масата край стената да ги напълни отново.

— Дамата е твоя племенница, Квинт Цецилий — рече Сула, както беше обърнал гръб на домакина си, и криеше с тогата си масата от погледа му.

— Това е и единствената причина да знам цялата история.

Той се върна при него, поднесе му чашата и седна на мястото си.

— А дали ти, бидейки чичо на дамата и в същото време близък приятел на Марк Емилий, смяташ, че са постъпили справедливо с мен?

Домакинът сви рамене, преглътна виното и направи кисела гримаса.

— Ако ти беше просто някоя нещастна гъба, Луций Корнелий, никога нямаше да седиш, където седиш в момента. Но ти носиш старо и прославено име, принадлежиш на патрициите Корнелии и освен всичко това си човек с изключителни качества. — Което беше причина за още една гримаса и още една глътка от виното. — Ако бях в Рим по времето, когато племенницата ми е започнала да се държи така неблагоприлично с теб, разбира се, че бих застанал на страната на своя приятел Марк Емилий, независимо по какъв начин се зае да разреши въпроса. Доколкото знам, той ти е предложил да напуснеш Рим, но ти си отказал. Крайно неблагоразумно от твоя страна!

Сула студено се засмя.

— Навярно съм си мислил, че както аз не съм способен да извърша нещо непочтено, така и Марк Емилий не би бил.

— О, да беше ходил от малък на Форум Романум, щеше да се научиш на доста неща! — прекъсна го Метел Нумидик. — Липсва ти такт, Луций Корнелий!

— Навярно си прав — съгласи се той, който играеше най-трудната роля в живота си. — Но човек не може да се връща назад в миналото, а аз имам нужда да вървя напред.

— Да заминеш с Тит Дидий за Близка Испания е решителна крачка напред.

Гостът отново стана и отиде да напълни чашите догоре.

— Би ми се искало да знам, че когато заминавам, оставям поне един приятел след себе си в Рим — каза. — И за да бъде напълно искрен, винаги съм си мислел, че ще е най-добре, ако този приятел си точно ти. Въпреки племенницата ти и въпреки близките ти отношения с Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус. Все пак като един истински Корнелий не мога да ти се предложа като клиент, но и приятелството ми все означава нещо. Какво ще кажеш?

— Ще кажа, че би ми било приятно да останеш на вечеря, Луций Корнелий.

И така Луций Корнелий остана на вечеря, която премина в приятна интимна обстановка, тъй като Метел Нумидик си беше кроил планове да прекара вечерта сам у дома си, изтощен от няколкото седмици, прекарани в геройства на Форума. Двамата с госта си обсъдиха титаничната битка, която Метеловият син бе водил, за да върне баща си от изгнанието му на Родос.

— Никой друг човек на земята не би могъл да се похвали с по-добър син от моя — разнежваше се Метел Нумидик, твърде доволен да се чувства приятно попийнал насред собствения си триклиний.

Сула му се усмихваше по-разбиращо от всякога.

— Не мога да ти го оспоря, Квинт Цецилий. Всъщност само мога да се похваля, че синът ти е един от моите добри приятели. Моят син е още малък, но доколкото един родител може да вижда в бъдещето на децата си, мисля, че ще си имам големи неприятности с него.

— Предполагам, че и той се казва Луций?

Той го изгледа изненадан.

— Да, естествено.

— Странно — каза Метел Нумидик, като подчерта и двете срички. — Ако не се лъжа, при Корнелиите беше прието първородният син да се кръщава Публий.

— Баща ми отдавна не е между живите, Квинт Цецилий, така че и да исках, не бих могъл да го попитам. Да не говорим, че не си спомням някога да е бил достатъчно трезвен, за да обсъждаме семейните традиции.

— Е, както и да е, това не е толкова важно. — Домакинът се замисли за миг, после продължи: — Като отворихме дума за имената, предполагам, знаеш, че онзи… италиец постоянно ме наричаше „Прасчо“?

— Чувал съм Гай Марий да ти прилага подобен епитет, Квинт Цецилий — съгласи се Сула и се наведе от кушетката, за да налее двете изящни кристални чаши с вино от не по-малко изящната кристална кана на масата; какъв късмет, че Прасчо харесваше кристала!

— Направо отвратително! — изрече възмутеният Метел Нумидик.

— И на мен ми се струва отвратително — продължаваше да се съгласява Сула и се изпълваше с все по-приятни чувства отвътре. „Прасчо — Прасето, Прасчо — Прасето.“

— Трябваше да минат години, за да престане да ми прави впечатление.

— Никак не се изненадвам, Квинт Цецилий — кимаше невинно Сула.

— Простак, провинциалист! Дори не може да ме нарече Свинята, все едно се има за нещо повече от мен. Гаден италиец!

Изведнъж Метел Нумидик скочи от мястото си, хвана се с ръка за челото и на няколко пъти дълбоко въздъхна.

— Бре, започна да ми се върти свят! И не мога… да си поема… въздух!

— Опитай още веднъж спокойно, Квинт Цецилий.

Метел Нумидик послуша съвета му, но се задави.

— Зле ми е!

Сула се плъзна към края на кушетката, за да нахлузи обувките си.

— Да ти донеса ли леген?

— Слугите! Извикай… слугите! — изрече с мъка Метел и се хвана за гърдите. — Дробовете ми!

Гостът заобиколи кушетката и се надвеси над масата.

— Сигурен ли си, че е от дробовете ти, Квинт Цецилий?

Метел Нумидик се беше свил надве, с едната си ръка още притисната към гърдите, докато другата гърчеше пръсти и се опитваше да докопа ръката на Сула.

— Върти ми се… свят! Не мога… да дишам! Дробовете!

Сула изрева с пълен глас:

— Помощ! Бързо, помощ!

Стаята се изпълни за броени мигове с роби. Хладнокръвен и делови, Сула разпрати някои от тях да доведат най-добрите лекари, за които се сети, а на останалите нареди да подхванат под мишниците господаря си, който упорито не щеше да се излегне.

— Няма да се бавят, Квинт Цецилий — обърна се успокояващо той към домакина си и като застана пред кушетката му, ритна масичката настрани. Двете чаши и каните, пълни с вино и вода, се разбиха на парчета на земята и съдържанието им се разплиска по целия под. — Ето — подаде той ръка на борещия се за всяка глътка въздух, уплашен до смърт Метел Нумидик, — хвани се за ръката ми. А ти вземи да изчистиш тая бъркотия — сопна се в следващия миг на един от робите, застинал като статуя, без да знае какво да прави. — Няма защо да си режем краката със стъкла.

През цялото време, докато робът събираше стъклата от земята и забърсваше пода — виното беше малко, предимно вода, — нито за миг не пусна ръката на Метел. Продължаваше да я държи и по-късно, когато стаята се изпълни с новодошли лекари и техните помощници; дори когато любимият и предан син Метел Пий пристигна тичешком, баща му Нумидик не благоволи да му протегне ръка, толкова отчаяно се беше вкопчил в пръстите на Сула.

И докато гостът държеше ръката на Метел Нумидик, а Прасчо Младши плачеше неутешим, лекарите се заловиха за работа.

— Медовина с исоп и стрит корен от капар — беше първото нещо, което предписа Аполодор Сицилийски, на когото все още най-много се слушаше думата на Палатина. — Мисля, че ще трябва да му пуснем кръв. Скалпела ми, ако обичаш — обърна се той към помощника си.

Но гърлото на Метел Нумидик беше твърде заето с дишане, за да може да поеме лекарството; лекарят отвори вената на ръката му и върху кушетката изригна силна струя вода.

— От вените, сигурен съм, че е от вените! — каза си Аполодор Сикул, сетне се обърна към колегите си: — Погледнете колко е светла кръвта!

— Той така се бори, Аполодор, че нищо чудно кръвта му да е светла — обърна се към него атинянинът Публий Сулпиций Солон. — Не мислиш ли да му сложиш компрес на гърдите?

— Да, нека бъде компрес — съгласи се Аполодор, сякаш всичко му беше от ясно по-ясно и щракна с пръсти на помощника си: — Вълнен компрес за гърдите!

Но Метел Нумидик продължаваше да се задушава и да се удря в гърдите със свободната си ръка. Все така не оставяше да го сложат легнал на кушетката, замъгленият му поглед постоянно търсеше сина му, пръстите му не изпускаха нито за миг ръката на Сула.

— И все пак лицето му не е посиняло — обясняваше на своя превзет гръцки Аполодор Сикул на Метел Пий и Сула. — Ей това не го разбирам! Иначе бих се зарекъл, че е тумор на белите дробове. — И кимна към помощника си, който усилено напояваше парче вълнен плат с някаква лепкава, черна течност. — Това е най-добрата възможна лапа, ще изхвърли всички вредни тела навън. Изстърган меден окис… оловен окис… стипца… сушена смола… сушен ананас… всичко това омесено с нужното количество олио и оцет. Вижте, готово е!

Което си беше истина, компресът беше готов. Аполодор Сикул собственоръчно го положи върху гърдите на болния и със завидно спокойствие остана да гледа как ще подейства прехваленото му лекарство.

Но нито кръвопускането, нито сиропът, нито компресът можаха с нещо да помогнат; лека — полека животът се отскубваше от жестоката хватка, с която Метел Нумидик се беше вкопчил в ръката на Луций Корнелий Сула. Лицето му беше почервеняло като тухла, очите му — премрежени, в един момент го обхвана внезапна парализа, в следващия миг агонизиращият изгуби съзнание и малко след това издъхна окончателно.

Докато излизаше от стаята, Сула чу как нисичкият сицилиец прошушва неуверено на Метел Пий:

— Домине, хубаво ще е да му направим аутопсия.

Но отчаяният Прасчо Младши само му изкрещя:

— Какво, вие, гръцки бездарници, сега, като го убихте, искате и да го накълцате на парчета ли? Не! Баща ми ще отиде на кладата така, както си е!

Метел Пий забеляза как Сула се опитва да се измъкне, разбута лекарите и го застигна в атрия.

— Луций Корнелий!

Той бавно се извърна. Лицето му излъчваше неописуема скръб, под клепачите му толкова силно напираха сълзите, че някои от тях вече се бяха търкулнали по страните му.

— Скъпи ми Квинт Пий! — захлипа.

Ако Прасчо Младши продължаваше да се държи на крака, то беше само защото още не можеше да осмисли какво е станало. Дори беше престанал да циври като дете.

— Не мога да го повярвам! Баща ми е мъртъв!

— И то толкова внезапно — поклати печално глава Сула. В следващия миг го разтърси мощно хълцане. — Толкова внезапно! Нищо му нямаше, Квинт Пий! Бях дошъл да му покажа своето уважение, а той ме покани на вечеря и двамата си прекарвахме толкова приятно! И изведнъж, тъкмо свършвахме с яденето и… ето ти на!

— О, защо, защо, защо! — още малко и щеше да рухне съвсем малкият Прасчо. — Тъкмо се беше върнал у дома, при това не беше никак стар!

Сула прегърна приятелски Метел Пий, притисна главата му до лявото си рамо и с дясната си ръка започна да го гали по косата. Но ако сломеният от мъка син сега надигнеше очи, щеше да прочете в погледа на лъжливия си приятел една чисто и просто плътско удовлетворение, следствие от огромно физическо и психическо натоварване. Нима бъдещето на Сула можеше да крие друго толкова вълнуващо преживяване? За пръв път се бе почувствал нещо повече от убиец, тъй като беше преживял до неговата същинска кулминация — акта на умирането. Не само че уби човек, но и му даде своята благословия по пътя към смъртта.

Икономът се показа от триклиния, за да свари как самият Аполон утешава младия му господар. Но това беше просто илюзия. Достатъчно му беше да примигне, за да разпознае русокосия Сула.

— Трябва да вървя — обърна се към него гостенинът. — Оставям го на грижите ти. И нека обадят на всички от семейството.

Щом излезе на Кливус Викторие, Сула дълго време трябваше да се взира в нощта, преди очите му да свикнат да виждат в тъмното. Доволен, той, се запъти към храма на Магна Матер. Минавайки над първата канализационна шахта, напъха празното си шишенце през решетката и го остави да се изгуби в непрогледния мрак.

— Вале, Прасчо, прасенцето ми! — извика той и протегна ръце към небето, сякаш искаше да го сграбчи. — О, чувствам се по-добре!

— О, Юпитер! — хвана се за главата Гай Марий, като остави писмото на Сула и се обърна смаян към жена си.

— Какво е станало?

— Прасчо е умрял.

Макар и да беше самото превъплъщение на идеала за римска матрона и да държеше на престижа на хората от своето съсловие, Юлия отдавна се беше примирила с непочтителното отношение на мъжа си към Квинт Цецилий Метел Нумидик.

— О, това е ужасно — затюхка се тя, без да знае точно какво очаква съпругът й да му отговори.

— Ужасно ли? На мен пък ми се струва твърде прекрасно, за да е истина!

Марий отново пое свитъка, разгъна го върху масата и потърси мястото, докъдето беше стигнал. След като след дълго мърморене под носа си най-после успя да стигне до края, той си направи удоволствието да го прочете повторно открай докрай, та и Юлия да разбере за какво точно става дума.

„Цял Рим се стече на погребението му, каквото на друго не си спомням някога да е имало… Но пък и по времето, когато изпращаха Сципион Емилиян на погребалната му клада, бях доста малък, за да се интересувам от подобни мероприятия.

Малкият Прасчо се е превърнал в друг човек от мъка и с плачовете и цивренията си по целия път от едната порта, на града до другата определено си заслужи името Пий. Предците на Цецилий Метелите се оказаха симпатична компания, поне ако се вярва на техните имагинес, а защо са те, ако не да им се вярва. Някои от актьорите, които играеха ролята на славните покойници, не престанаха да подскачат, да се въртят и да танцуват, наподобявайки твърде успешно хибриди от жаба, скакалец и сърна едновременно. Чак започнах да се чудя дали Цецилиите не са произлезли от някое от въпросните животни, или пък са любопитна кръстоска на всички заедно. Но както и да е.

Напоследък Прасчо Младши не ме изпуска нито за миг, навярно защото баща му умря в моите ръце. Като казвам в моите ръце, разбирай ме буквално — до самия край на мъчителната си агония Прасчо се беше вкопчил в пръстите ми, което явно убеди сина му, че двамата със стария сме загладили веднъж завинаги всякакви различия помежду си. Спестих си да му кажа, че всъщност поканата за вечеря у стария Метел беше съвсем случайна. Едно от нещата, които ми направиха впечатление беше, че през цялото време, докато баща му умираше, а дори и по-късно, Прасчо Младши нито веднъж не заекна. Изглежда, че дефектът го е споходил след битката при Араузио, а не е недостатък по рождение. Самият той твърди, че заекването го тормози само при спомена за клането в Галия, но най-вече, когато му се налага да държи официална реч. Представям си как би водил религиозна церемония! Поне няколко дни ще минат, преди да успее да докара открай докрай ритуалите, без да се запъне или да сбърка нито веднъж. Доста трябва да са търпеливи тези, дето ще го слушат…

Писмото ти го пиша броени часове, преди да замина за Близка Испания. Надявам се да се окаже хубава война. Ако се вярва на докладите, келтиберите окончателно са се хванали за оръжието, а лузитаните в Далечна Испания, където далечният ми братовчед Долабела е смазал едно-две бунтовнически гнезда, се стараят да обърнат всичко с главата надолу.

Вече се проведоха изборите за военни трибуни, та и Квинт Серторий ще заминава с Тит Дидий. Изобщо, все едно се връщат старите времена. Само дето началникът е друг и не чак толкова добър, колкото нашия Гай Марий, нищо, че и той е нов човек. Ще ти пиша, когато се случи нещо интересно за разказване, но в замяна очаквам ти да ми опишеш с подробности що за риба е тоя ми ти цар Митридат.“

— И какво е правил Луций Корнелий на вечеря у Квинт Цецилий? — полюбопитства Юлия.

— Навярно си е предлагал услугите — предположи Марий.

— О, не, Гай Марий, не може да бъде!

— Че защо да не може, Юлия? Не мога да му се сърдя за това. Прасчо е — така де, беше — в своя апогей; в последните месеци влиянието му безспорно беше по-голямо от моето. При подобни обстоятелства, когато бедният Луций Корнелий е пропъден веднъж завинаги от средите на Скавър, на него не му остава друга възможност, освен да избира между Прасчо и хора като Катул Цезар. — Марий въздъхна и поклати глава. — Тъй или иначе, Юлия, сигурен съм, че някой ден Луций Корнелий ще успее да премахне всички прегради между себе си и тия от неговия сой и ще се превърне в идеалния римски патриций.

— Значи вече не го смяташ за приятел!

— Като че ли така излиза.

— Не мога да го проумея! Двамата с него бяхте толкова близки.

— Така беше — съгласи се той, доволен, че са подхванали точно тази тема. — Но все пак, скъпа, трябва да знаеш, че това не беше приятелство между двама души, които изпитват някакво естествено влечение един към друг. Мисля, че и баща ти изпитваше към Сула абсолютно същите чувства като мен — за него другият му зет беше човек, на когото можеш да се довериш, но само когато става дума за сериозни дела. Има ли достатъчно работа, винаги можеш да се сближиш със Сула. Но се съмнявам, че човек като Луций Корнелий ще изпитва радост от отношения, каквито съществуват например между мен и Публий Рутилий. Разбираш ли — отношения, при които двамата можем да откриваме куп грешки и недостатъци у другия, но това не е причина да му обърнем гръб. Луций Корнелий не е роден, за да прекарва времето си в приятелски беседи на пейката в градината и да му е хубаво със старите другари. За него подобен начин на живот е чужд.

— А какво не му е чуждо, Гай Марий? Никога не съм знаела какво представлява в действителност Луций Корнелий.

Но съпругът й само поклати глава и се засмя.

— Никой не знае. Дори след толкова години, прекарани заедно, не бих се опитал да гадая.

— О, аз мисля, че знаеш много повече, отколкото се правиш — не се съгласи тя, — но си имаш причини да мълчиш. Или поне пред мен. — Приседна до мъжа си. — Ако Луций Корнелий има поне един приятел на света, това е Аврелия.

— И аз така съм забелязал — сухо изрече Марий.

— Няма защо да си вадиш веднага заключения. Много добре знаеш, че между двамата няма нищо! Просто имам предвид, че ако Луций Корнелий е склонен да се разкрие пред някого, то това ще е Аврелия.

— Е, щом казваш — махна с ръка Марий и сложи точка на разговора.

Готвеха се да презимуват в Халикарнас. Твърде късно се бяха прехвърлили на малоазийския бряг, за да предприемат тепърва дългото и изтощително пътуване по суша от Егейско море до Песин, дълбоко в сърцето на полуострова. Атина ги беше задържала, защото и на двамата им се хареса, а пък веднъж стъпили в Атика, нямаше как да не прескочат и до съседна Беотия, да посетят храма на Аполон в Делфи — нищо, че Марий твърдо отказа да се допита до Пития.

Юлия беше доста изненадана от тази му реакция и не бе закъсняла да попита на какво се дължи тя.

— Смъртните не са толкова важни, че боговете чак да наддават за тях — обясни Марий. — Вече са ми предсказвали веднъж бъдещето; ако продължа да натяквам на безсмъртните своето любопитство, току-виж ми обърнали гръб окончателно.

— Можеш да питаш от името на малкия Марий?

— Не!

Направиха си разходката и до Епидавър в Пелопонес, където отдадоха дължимото на изящната архитектура и на скулптурите на Трасимед от Парос, но най-вече се обърнаха към жреците на Асклепий, които вместо лечение препоръчаха на болния Марий да преспи под закрилническия поглед на бога. Той послушно изпи поднесеното му биле и легна в общата спалня, специално изградена в съседство с големия храм, където прекара цялата нощ. За свое голямо разочарование обаче на сутринта не си спомни нищо от сънищата си, така че жреците можаха единствено да го посъветват да поотслабне, да се упражнява по-често и да избягва тежки умствени натоварвания.

— Те са шарлатани, ако искаш да знаеш мнението ми — изрече презрително Марий, след като щедро бе дарил храма със златна чаша, обсипана със скъпоценни камъни.

— Моето мнение пък е, че са много прави — каза Юлия, като оглеждаше изпитателно мъжа си.

Така пътниците успяха да отплават за Мала Азия едва през октомври. Качиха се на голям кораб, извършващ редовни пътувания от Пирея за Ефес, и на първо време се настаниха в града на Хераклит. Но Ефес се оказа твърде хълмист за наедрелия Гай Марий, който не преставаше да пухти по безкрайните нагорнища, докато най-сетне нае за семейството си кабина на някакъв случаен кораб, пътуващ по посока юг и пристигна в Халикарнас.

Тук, в навярно най-живописното пристанище на Римска Азия, Марий нае луксозна вила, където и прислугата си знаеше работата, и банята с морска вода беше добре отоплена. Защото колкото и силно да грееше зимното слънце през прозорците, времето си оставаше прекалено студено, за да си позволи човек да се разхожда гол и мокър из неотоплена баня. Яките защитни стени на града, кулите и крепостните съоръжения, внушителните обществени сгради — всичко това караше пътниците да се чувстват сигурни в град, придобил повечето основни черти на Рим, с тази разлика, че Рим не можеше да се похвали с толкова изящно произведение на архитектурата като Мавзолея, величествената гробница, който неутешимата в своята скръб Артемизия беше построила за непрежалимия си брат и съпруг Мавзол.

Към края на следващата пролет поклонниците поеха по дългия и труден път към Песин — при това не след дълги пререкания между Марий и семейството му, което желаеше да остане на морския бряг поне до средата на лятото. Но, разбира се, това си оставаха капризи, които беше немислимо да бъдат удовлетворени. От бреговете на Мала Азия до центъра на полуострова съществуваше един по-широк и удобен път — този покрай течението на река Меандър, — който се ползваше с еднакъв успех и при мирни поклонници, и при въоръжени до зъби нашественици. Марий, Юлия и малкият Марий също последваха примера на поколенията пътници преди тях и всеки посвоему цъкаше с език, като гледаше благополучието и неочаквано високата култура на всички местни жители, с които се срещаха, независимо в коя точно област се намираха. Последната точка от цивилизования свят навярно беше Хиеропол със своите възхитителни кристални образувания и със соления минерален извор, където се киснеше прословутата черна вълна, за да може платът да запази завинаги своя невероятно наситен цвят. Нататък следваха цели редици от планински вериги, пронизани от водите на все същата река Меандър, която най-сетне отведе пътешествениците в дивото сърце на гориста Фригия.

Самият Песин обаче беше разположен насред област, почти лишена от гори и по това време на годината в километри околовръст се простираше зеленото море на неузряла пшеница. Както повечето големи светилища в централна Мала Азия — обясняваше пътеводителят на гостите, — и храмът на Великата майка в Песин властвал над огромни площи обработваема земя и притежавал цяла армия от роби, чийто труд му осигурявал нужната самостоятелност да действа като държава в държавата. Единствената разлика от останалите елинистически царства била, че тук жреците управлявали от името на богинята и се грижели за опазване несметните богатства на храма, така че и могъществото на богинята да се съхрани за вечни времена.

Самите гости си представяха светилището да представлява нещо от типа на Делфи, закотвено високо насред непристъпни скали и чукари, но за тяхна изненада Песин се беше разположил дори под равнището на полетата наоколо — насред дълбоко дере, издялано сред ослепителната белота на кремъка. Самото светилище се намираше в северния край на града, по-тесен и не толкова плодороден, колкото няколкото километра богата наносна почва на юг, обогатявана с всеки нов разлив на лъкатушещия речен поток, който се вливаше по-надолу в голямата река Сангарий. И от града, и от храма, и от постройките около него еднакво дъхаше на старина, нищо че сега съществуващият комплекс беше дело на гръцка ръка. До самото светилище, построено на върха на нещо като естествена могила, се стигаше по застрашително стръмни стълби, обграждащи го от три страни, на които стълби обикновено поклонниците сядаха да разговарят с жреците.

— Пъпът на нашия храм, ако мога така да се изразя, отдавна е хвърлен в Рим, Гай Марий — говореше архигалосът Батацес, — даден ви като знак на добра воля, когато сте се намирали в дълбока опасност. Това е и причината, когато Ханибал избяга в Мала Азия, той винаги да е странил възможно най-далеч от Песин.

Марий чак сега си спомни писмото на Публий Рутилий Руф, разказващо му за забележителните изпълнения на Батацес при похождението му в Рим — по времето, когато самият Марий воюваше с германите, — и нямаше как човекът насреща му да не му се струва по-скоро забавен. Самият Батацес скоро улови ироничния поглед на гостенина си.

— Да не би да се усмихваш на кастрирания старец пред себе си? — попита той прямо.

Марий го изгледа удивен.

— За пръв път чувам подобно нещо, архигалос.

— Човек не може едновременно да служи на Кубаба Кибела и да си запази всичко по себе си, Гай Марий. Дори и собственият й съпруг Атис се е лишил от мъжките си атрибути в почит пред нейното величие — обясни Батацес.

— Аз пък си мислех, че са го кастрирали, защото й е изневерявал — изтърси Марий, който все пак трябваше да каже нещо. Във всеки случай не му се щеше да влиза в дълга дискусия за нечии отрязани полови органи; колкото и на жреца насреща да му беше приятно да се жалва за нещастието си.

— Нищо подобно! — възрази му Батацес. — Тази история е чиста гръцка измислица. Само ние във Фригия поддържаме все още неопетнен култа към богинята и само ние познаваме нейната история. Ние сме нейните най-предани последователи още от мига, когато дойде при нас от далечен Кархемиш.

Батацес се насочи към мрачния вход на светилището. От слънцето очите на наблюдателя чак го заболяваха от всичкото злато и скъпоценни камъни по дрехите, ръцете, косата и брадата му.

Двамата застанаха в целата[1] на богинята, където Марий да може с очите си да се убеди в изяществото на статуята й.

— Чисто злато — отбеляза доволно Батацес.

— Толкова ли си сигурен? — попита невинно Марий, като си спомни обясненията на пътеводителя в Олимпия за това, как точно е излята статуята на Зевс.

— Абсолютно.

Статуята беше в човешки ръст, положена върху висок мраморен пиедестал и изобразяваше Великата майка, седнала на къса пейка. От двете й страни бяха прилегнали безгриви лъвове и тя ги галеше по главите. Богинята носеше на главата си висока шапка във формата на корона и беше облечена в тънка роба, пристегната с колан, който подчертаваше красивите й гърди. Зад левия лъв стояха две овчарчета, едното от които свиреше на двойна флейта, а другото — дърпаше струните на лира. От дясната страна пък, облегнат на овчарска гега, беше застанал съпругът на Кубаба Кибеле Атис, носещ на главата високата и мека конусообразна шапка, традиционна за фригите; беше облякъл риза с дълги ръкави, вързана на врата му, но широко разтворена надолу, за да се видят мускулестият корем и дългите му гащи с крачоли, сцепени пред коленете и пристегнати надолу с копчета.

— Интересно — беше единственото, което можа да каже Марий. Това, че златото можеше да се окаже и истинско, не допринасяше с нищо за качеството на самата скулптура.

— Като че ли не ти харесва особено.

— Навярно защото съм римлянин, архигалос, а не фригиец. — Той се обърна на другата страна и се запъти към тежките бронзови врати на целата. — И защо точно тази азиатска богиня се е загрижила толкова много за съдбата на Рим?

— Загрижила се, и то отпреди цели векове, Гай Марий. Иначе никога нямаше да се съгласи да подарим на Рим пъпния й камък.

— Да, да, това добре го разбрах! Но пак не ми отговори на въпроса — напомни му Марий, склонен все повече и повече да се държи невъзпитано.

— Кубаба Кибела не разкрива пред никого своите висши помисли, Гай Марий, дори и пред нас, нейните жреци — отказа да задоволи любопитството му Батацес, който пак засия като слънцето, излизайки от сумрака вътре в светилището на ослепителната дневна светлина пред него. Избра си едно от мраморните стъпала пред входа и подкани с жест Марий да седне до него. — И все пак, доколкото ми е съдено да опозная характера на Великата майка, струва ми се, че тя вижда в бъдещето на Рим. Според нея вашият град ще продължи да увеличава и занапред своята мощ за сметка на останалия свят и навярно един ден Песин ще попадне под властта му. Вече сто години вие, римляните, сте дали подслон на нашата богиня под името Магна Матер[2]. От всички храмове, които са й били издигнати по света, този в Рим е любимото й убежище. Нито голямото светилище в Пирея, нито дори това в Пергам не я интересуват толкова, колкото това, което вие й издигнахте. Мисля, че богинята просто обича Рим.

— Е, толкова по-добре за нея! — заключи в типичния си стил Марий.

Внезапно Батацес потръпна и притвори очи. Въздъхна, вдигна рамене и посочи надолу в краката им, където се виждаше кладенец.

— Имаш ли за нещо да попиташ богинята?

Но Марий поклати отрицателно глава.

— Какво, да викам вътре в кладенеца и да чакам нечий призрачен глас да ми отговаря? Не.

— Тя винаги е отговаряла по този начин на зададените й въпроси.

— Не става дума за липса на уважение към Кубаба Кибела, архигалос, но просто боговете вече са ме дарявали веднъж със своите предсказания и не мисля, че ще е благоразумно да ги питам пак — повтори своето вечно обяснение Марий.

— Тогава нека просто останем на слънце, Гай Марий, и да послушаме песента на вятъра — предложи Батацес, за да прикрие своето разочарование; толкова труд беше хвърлил да намери нужните подземни оракули и да ги научи какви отговори да дават на великия римлянин.

— Сигурно не знаеш — внезапно смени темата Марий няколко минути по-късно — как мога най-лесно да вляза в контакт с царя на Понт? Така де, дали имаш представа къде се намира той в момента? Пратих му вест в Амазия, но вече осем месеца не съм получил никакъв отговор от него. Нито пък на второто ми писмо.

— Той е в постоянно движение, Гай Марий — опита се да го успокои Батацес. — Нищо чудно да не се е намирал в Амазия по онова време.

— Ами той като се движи, няма ли вестоносци, които да го догонват?

— Мала Азия не е Рим, нито Понт може да се оприличи на римска провинция. Дори и царедворците на цар Митридат не могат да знаят къде се намира той в момента, освен ако сам не им го съобщи. Което се случва рядко.

— Богове! — не скри смайването си Марий. — Че как тогава съумява да държи всичко под контрол?

— Има достатъчно довереници, които да го заместват при отсъствията му — да не говорим, че управлението на страната не е кой знае колко трудна задача, защото повечето градове в Понт са гръцки и се управляват сами. Единствената им работа е да плащат на Митридат данъците, които той им иска. Колкото до провинцията, то селата са изостанали и твърде изолирани едно от друго. Понт е планинска земя и представлява няколко планински вериги, успоредни на Евксинско море. Затова и комуникациите от единия до другия край на царството са доста лоши. Царят разполага с много крепости, пръснати из цялата страна, и доколкото знам, поне четири резиденции: Амазия, Синоп, Дастейра и Трапезунт. Но както ти казвам, повечето време прекарва на път, придружен от отбрана свита. Често отива до Галатия, Софена, Кападокия и Комагена, където управляват все негови роднини.

— Разбирам — наведе се напред Марий и провря двете си ръце между коленете си. — Излиза, че ще е невъзможно някой ден да го посетя?

— Зависи от това, колко дълго възнамеряваш да останеш в Мала Азия — рече Батацес с привидно безразличие.

— Ами ще гледам да остана възможно най-дълго, така че да успея да се срещна с царя на Понт, архигалос. Междувременно ще навестя цар Никомед — той поне стои на едно място! Зимата ще прекарам отново в Халикарнас, а пролетта възнамерявам да отида в Тарс, откъдето ще направя едно пътешествие навътре в страната с надеждата да намеря царя на Кападокия Ариарат.

Всичко това Марий разправяше с напълно непринуден тон, а сетне, също тъй непринудено, се прехвърли на въпроса за финансите на храма, към които твърдеше, че проявявал искрен интерес.

— Няма никакъв смисъл, Гай Марий, да държим парите на богинята да патинясват по разни тайни хранилища — обясни му любезно Батацес. — Като ги даваме на заем срещу добра лихва, ние увеличаваме богатствата й. Но за разлика от други храмове, ние поне гледаме да не влизаме в парични сделки с жителите на Песин.

— С такава дейност никой никога не се е занимавал в Рим — подхвърли Марий. — Предполагам, защото римските храмове са собственост на народа и се управляват от държавата.

— Но и римската държава може да печели пари, нали?

— По-скоро би могла, но това само ще доведе до увеличаване на бюрокрацията. Римляните никога не са одобрявали бюрократите. Ще излязат или прекалено мързеливи, за да има някаква полза от тях, или прекалено досадни, за да ги понасяме с лека ръка. При нас лихварството е частна дейност и с нея се занимават истински професионалисти.

— Ако щеш ми вярвай, Гай Марий — похвали се Батацес, — че и при нас храмовите лихвари са истински професионалисти.

— Това дали важи за Кос? — попита Марий.

— Имаш предвид храма на Асклепий?

— Именно.

— А, там професионализмът е на особена висота! — въздъхна Батацес не без нотка на завист. — Превърнали са се в толкова мощна институция, че ако искат, и войни могат да водят! Разбира се, има и много хора, които си влагат парите при тях.

Марий се изправи.

— Благодаря ти за всичко, архигалос.

Батацес го проследи как слиза по стълбите по посока на красивата колонада, издигната над самата рекичка, и щом се увери, че посетителят няма намерение да се връща назад, тичешком се насочи към своята резиденция, малко, но красиво дворче, построено насред зелена дъбрава.

Батацес се затвори в кабинета си, извади си нещата за писане и набързо надраска писмо до цар Митридат:

„По всичко изглежда, велики царю, че римският консул Гай Марий държи на всяка цена да те види. Помоли ме да го осведомя къде може да те намери, но въпреки че по никакъв начин не го окуражих, той заяви, че смята да остане в Мала Азия достатъчно дълго, за да те изненада най-после някъде из страната.

Близките му планове включват посещение на Никомед и Ариарат. Да се чуди човек какво го е подтикнало да предприема толкова тежко пътуване чак до Кападокия, след като вече не е млад, а и по всичко изглежда, че си има проблеми със здравето. Но стана ясно, че възнамерява да отиде с кораб до Тарс и оттам да влезе в Кападокия.

Според мен този човек е изключителен, Велики, щом е успял да стане римски консул цели шест пъти — при това със своя прям и чепат характер, — в никакъв случай не бива да го подценяваме. Никой от римските аристократи, с които имах случай да се запозная, не му прилича по нищо. Всички те държат на такта и доброто възпитание, докато Гай Марий дава вид да не се съобразява с нищо и с никого. Навярно трябва да съжалявам, че навремето в Рим нямах възможност да се запозная с него и да го сравня със събратята му. Може би щях да си създам по-ясна представа за качествата му, отколкото тук, в Песин.

Надявам се, че с това си писмо още веднъж ти засвидетелствам своята верноподаническа преданост, Батацес.“

Писмото бе загърнато и запечатано в калъф от най-фина кожа, а сетне прибрано в специална кесия. Батацес го връчи на един от подчинените си жреци и го прати възможно най-бързо да се яви в Синоп, където се намираше цар Митридат.

Съдържанието на писмото никак не се хареса на царя, който задъвка месестата си устна и започна да се мръщи толкова страховито, че всички царедворци, чиято работа бе да го гледат, без да си отварят устата, се радваха на скромното си положение и искрено съчувстваха на Архелай, седнал при господаря си и длъжен да отговаря на въпросите му. Не че Архелай плачеше за съчувствие: първи братовчед на царя и най-знатен велможа в цялото царство, той беше колкото слуга, толкова и приятел, колкото братовчед, толкова и същински брат на своя цар.

И все пак, колкото и да си придаваш спокоен и безгрижен вид, той всеки път се замисляше, когато му предстоеше да стъпи в територия, криеща опасности за хора в неговото положение. Навярно хората имаха право да смятат, че си е спечелил благоволението на царя, но това не беше причина Архелай да забрави тъжната съдба на предшественика си Диофант. Той бе допуснал грешката да се смята преди всичко за приятел и дори втори баща на Митридат, забравяйки, че си остава просто царски чичо, един от многото служители на племенника си.

„И все пак — продължаваше с нерадостните си разсъждения Архелай, докато наблюдаваше киселото лице на братовчед си пред себе си — на простосмъртния му остава единствено да чака и да се надява. Царят си е цар, всички са длъжни да му се подчиняват — ако му хрумне, може да ги прати на смърт, негова работа.“ Подобно положение развързваше до краен предел мозъците на царските приближени, живеещи в постоянна близост с един неизчерпаем извор на енергия, капризничене, детинщини, остър ум, сила и не на последно място младежка срамежливост. Човек трябваше да използва всичко, което боговете му бяха дали, за да се предпази от неизброимите капани, в които можеше да попадне. А капаните дебнеха наистина отвсякъде: веднъж бедата ще зафучи над главата ти като буря на Евксинския понт, друг път ще съска с години дълбоко в съзнанието на царя като парата от сложения над жарта казан, трети път ще облече формата на някой забравен грях, извършен може би в детските години. Царят никога не забравяше понесените обиди — реални или плод на неговото собствено въображения, — само отлагаше тяхното възмездие, за когато сметне за добре.

— По всичко изглежда, че ще трябва да го приема — рече най-накрая Митридат и сетне добави: — Нали?

„Ето първият капан: как трябва да му отговоря?“

— Ако ти сам не пожелаеш, Велики царю, никой на света не може да те накара да го приемеш — подметна доволно Архелай. — И все пак, предполагам, че Гай Марий е достатъчно забележителна личност, за да предизвика интерес у теб.

— Значи така, Кападокия. Пролетта. Но нека първо прецени силите на Никомед. Ако този Гай Марий е толкова изключителен, колкото го представят, надали би останал с добри впечатления от царя на Витиния — разсъждаваше на глас царят. — Пък защо да не се запознае след това и с Ариарат? Прати вест на това жалко насекомо, че напролет трябва да се представи лично на Гай Марий в Тарс и да го придружава по целия път до Кападокия.

— Войската да бъде ли готова за война, о, Велики?

— Разбира се. Гордий ще дойде ли тук?

— Би трябвало да е пристигнал в Синоп, преди зимните снегове да са затворили проходите, царю — отговори Архелай.

— Добре!

Все така намръщен, Митридат се върна на писмото от Батацес и отново захапа устна. Проклети римляни! Толкова ли не могат да си държат носовете вън от нещо, което тъй и тъй не е тяхна работа? Защо един толкова известен човек като Гай Марий ще се грижи за делата на народите в източна Мала Азия? Или Ариарат вече е сключил сделка с римляните, за да свали него, Митридат Евпатор от трона му и да превърне Понт в провинция на Кападокия?

— Пътят, който сме извървели досега, беше дълъг и труден — заяви царят на Архелай. — Няма да се прекланям пред никого, дори пред римляните!

За царя наистина пътят беше дълъг и труден. Започваше кажи-речи от самото му рождение, защото малкият Митридат имаше за свои родители Митридат V и сестра му Лаодика. Роден в същата година, в която толкова тайнствено се раздели с живота Сципион Емилиян, Митридат, наричан също така Евпатор, беше по-малкият брат на двегодишното момченце, известно като Митридат Хрест, защото то се смяташе за помазания от боговете престолонаследник на царството. Бащата на двамата Митридати си беше поставил за задача да разшири своето царство на всяка цена, но най-добре би било, ако цената се заплати най-вече от Витиния — най-стария и заклет противник на Понт.

В началото изглеждаше, че Понт ще запази за вечни времена своя статут на приятел и съюзник на римския народ, получен от Митридат IV в замяна на помощта, която оказа на пергамския цар Атал II във войната му с царя на Витиния Прузий. За известно време Митридат V бе запазил съюза си с Рим, изпращайки дори помощ в Третата пуническа война, когато бе сринат Картаген, и срещу наследниците на Атал III, които оспорваха правата на Рим върху Пергам, завещан му от покойния цар. Но изведнъж същият този Митридат V купи половин Фригия от римския проконсул в Мала Азия Маний Аквилий, и то срещу една тлъста сума в злато, която обаче си остана за лично ползване на римлянина. С това той автоматически изгуби статута си на приятел и съюзник и оттогава насам никой не се бе опитал да сложи край на противоречията между Рим и Понт, умело подклаждани от витинския цар Никомед… и от настроените против Аквилий римски сенатори.

Но независимо от враждата на Рим и Витиния Митридат V продължи своята експанзионистична политика, привличайки в своята зона на влияние Галатия и получавайки наследството на голямата част от Пафлагония. Но сестра му, негова съпруга, не го обичаше; цял живот беше крила намеренията си да управлява Понт от свое име. Когато малкият Митридат Евпатор беше едва на девет години и се намираше в резиденцията в Амазия, царица Лаодика уби съпруга си, неин роден брат, и сложи Митридат Хрест, тогава единадесетгодишен, на престола. Естествено регентка беше тя самата. В замяна на гаранции от страна на Витиния, че няма да нарушава границата си с Понт, царицата обеща да насочи политиката си изцяло към Пафлагония и освободи Галатия.

Малкият Митридат Евпатор обаче, ненавършил и десет години, използва първия удал му се случай и само няколко седмици след възкачването на брат си на престола избяга от Амазия, предчувствайки, че може да бъде следващата жертва. Защото, за разлика от слабохарактерния Хрест той прекалено много напомняше на майка си за баща си, а тя бе придобила неприятния навик често да му го натяква. Съвсем само на света, момчето хукна, не към римските територии или към някое от съседните царства, а потърси убежище в източните планински части на Понт, където разкри самоличността си на местните жители, молейки ги единствено да мълчат. Смаяни от постъпката на момчето, окрилени от мисълта, че един член на царското семейство е предпочел да живее при тях, отколкото в лукса на двореца, всички жители на областта се заеха себеотрицателно със закрилата на Митридат. Местейки се от село на село, малкият принц опозна страната така, както никой негов роднина не би могъл да се похвали, че я познава, а представата за него самия проникна дълбоко сред населението на области, където цивилизацията едва — едва навлизаше. През лятото той се скиташе свободен из гори и планини, ходеше на лов за мечки и лъвове и постепенно си спечели славата на смел сред смелите в очите на необразованите си поданици, опознавайки в същото време техния начин на препитание — горските плодове, сочния див зеленчук и многобройния дивеч.

В известен смисъл това бяха най-щастливите седем години от живота на Митридат Евпатор — никога по-късно той не бе имал случай да изпитва удоволствие от прости, ежедневни радости, нито пък се бе гордял с отношението на народа към себе си, както сред планините на Източен Понт. Под зелените листа на дърветата, под искрящите им в розово, лилаво и червено цветове, под надвисналите клони на акацията, обагрени в кремаво, и под звуците на падащата вода в съседния водопад детството неусетно си отиде и момчето израсна в млад мъж. Първите жени, с които си беше опитал късмета, бяха момичетата от малките, изостанали селца; първият лъв, който уби — като същински Херакъл единствено с дървена тояга в ръце, — беше рядко едър екземпляр с огромна грива; първата му мечка — звяр, с една-две глави по-висок от собствения му ръст.

Митридатите се славеха като едри люде. Произходът им беше тракийски, но в жилите им течеше и много персийска кръв, дошла от двореца на цар Дарий, ако не и от него самия. В продължение вече на двеста и петдесет години династията бе владяла Понт и често бе влизала в брачни връзки със Селевкидите в Сирия, друга тракийска династия, водеща началото си от Антиох и сина му Селевк — един от диадохите на Александър Македонски. Персийското наследство се изразяваше в появата от време на време на някое дребно, крехко и мургаво отроче, но Митридат Евпатор си беше типичен тракиец. Затова израсна висок, с рамене достатъчно широки да носят трупа на сръндак, а краката му бяха толкова здрави, че младежът с лекота изкачваше всеки връх от понтийските планини.

Когато навърши седемнайсет, Митридат се почувства достатъчно зрял мъж, за да поеме към властта. Прати тайно послание до чичо си Архелай, за когото знаеше, че не храни особено добри чувства към царица Лаодика, нищо че му се падаше природена сестра. Двамата се срещнаха на няколко пъти сред хълмовете край Синоп, където царицата се беше установила за постоянно, за да подготвят своя план и Митридат да се срещне с всички по-лични благородници, на които Архелай имаше доверие. Край Синоп бъдещият цар получи първите клетви за вярност от страна на сподвижниците си.

Всичко мина точно както го бяха запланували: Синоп падна не след обсада или гражданска война, а вследствие на блестящо изигран дворцов преврат. Царицата и Хрест бяха обезвредени за броени минути, без да се стига до излишно проливане на кръв. Кръв започна да се лее по-късно, под острието на палача, което отнесе не една и две глави на чичовци, лели и братовчеди. Хрест беше премахнат по-късно, а последна се раздели с живота царица Лаодика. Възпитан в синовна обич, Митридат не посмя да прати майка си на дръвника, ами я хвърли в тъмница в една от кулите на синопската крепост, където не се намери кой да я храни и тя, горката, умря от глад. Без да се чувства отговорен за смъртта на майка си, Митридат VI беше настроен да управлява сам. А още нямаше осемнайсет години.

Младият цар кипеше от енергия; жадуваше да върши велики дела, искаше му се да види Понт най-могъщото царство не само в Мала Азия, но и в целия свят? Сребърното огледало, което държеше край леглото си, всяка сутрин му напомняше, че няма друг цар като него на земята. Вместо диадема или тиара носеше на главата си лъвска глава, чиято свирепа уста се зъбеше заканително над челото му, а гривата сякаш беше собствената му коса. И това беше близо до истината, защото Митридат се радваше на гъсти, златисторуси къдрици — досущ като на Александър Велики, — които подстригваше и сресваше винаги по начин, който да напомня за славния му предшественик. Освен това, за да подчертае мъжествеността си, царят не си пускаше брада или мустаци, каквито елинистическият вкус никога не би приел, ами имаше подобни бакенбарди около ушите си. Изобщо, каква разлика от Никомед, царя на Витиния! Митридат беше мъж в разцвета на силите си, идол на жените, огромен на ръст, хищен, безстрашен, могъщ. Поне така го изкарваше сребърното му огледало и той се чувстваше доволен от себе си.

Ожени се за най-голямата си сестра, също Лаодика, а след това често се женеше, за да докара броя на съпругите си около дузина, без да се броят наложниците, които бяха поне няколко пъти повече. За царица беше обявена Лаодика, но това щеше да бъде в сила, докато той не изпускаше случай да й напомни, докато се държи лоялно към мъжа си. И за да подкрепи тази си заплаха с дела, Митридат си поиска жена и от сирийската династия на Селевкидите; желанието му беше удовлетворено, може би защото в сирийския двор се чудеха какво да си правят принцесите, и една лична девойка, наречена Антиохида, бързо пристигна в Понт. По-нататък Митридат си взе за жена някоя си Ниса, дъщеря на кападокийския принц Гордий, като в замяна даде една от по-малките си сестри (пак Лаодика) на кападокийския цар Ариарат VI.

Царят на Понт скоро се убеди колко са полезни браковете по сметка. Тъстът му Гордий скрои заговор със сестра му Лаодика и двамата убиха мъжа на Лаодика, царя на Кападокия, поставяйки едва проходилия Ариарат VII на престола и осигурявайки на Митридатовата сестра поне петнайсетина години безметежно регентство. В действителност щеше да управлява чичото на малкия Ариарат. Но изведнъж Лаодика Кападокийска, която мечтаеше да управлява, независимо от Митридат и вярното му куче Гордий, се поддаде на увещанията на витинския цар Никомед и се отвърна от брат си. Гордий избяга в Понт, Никомед се провъзгласи за цар на Кападокия, но предвидливо остана в родната Витиния, позволявайки на новата си жена Лаодика да върши, каквото си иска в Кападокия, стига да забрави някогашното приятелство с Понт. Подобно състояние на нещата бе добре дошло за амбициозната Лаодика. Единственият й проблем беше синът й, който бе станал на десет години и както повечето царски наследници в Изтока от малък развиваше качества на самодържец и не желаеше регентка, пък била тя и родната му майка. За известно време Лаодика сложи край на илюзиите му, но не и на амбициите му. Месец по-късно Ариарат се представи на чичо си Митридат в Амазия, а още месец по-късно чичо му го върна на престола му в Мазака. Съществената разлика между царство Понт и царство Кападокия бе, че първото поддържаше винаги армията си в готовност, а второто — не. Лаодика беше осъдена на смърт, убита пред очите на брат си; с един удар беше сложен край на влиянието на Витиния върху делата на Кападокия. Единственото, което не успя Митридат, бе да убеди десетгодишния Ариарат VII да приеме обратно у дома Гордий. Детето твърдеше, че не иска да има нищо общо с убиеца на баща си.

Цялата тази кападокийска бъркотия заемаше само малка част от вниманието на младия цар на Понт; още през ранните години на своето управление той насочи огромната си енергия най-вече за създаването на многобройна и способна на действие армия, както и за съответното увеличаване на доходите в понтийската хазна. Макар и да играеше ролята на див звяр, младият Митридат беше човек, който мислеше за бъдещето, и въпреки привидната си самонадеяност и позьорство имаше точна преценка за собствените си сили.

С шепа от понтийските аристократи, много от които му се падаха близки роднини — чичо му Архелай, чичо му Дифант, братовчедите Архелай й Неоптолем, — той се качи на кораб от пристанището в Амиз и предприе дълго пътешествие покрай източните брегове на Евксинския понт. Пътуваха инкогнито, сякаш бяха гръцки търговци, търсещи нови търговски връзки. Навсякъде, където корабът спираше, те слизаха и подробно изучаваха местността, което не беше лесна работа, тъй като срещаха все неуки и необразовани люде. Трапезунт и Риз отдавна бяха плащали данък на понтийския цар, а и формално се водеха част от владенията му, но на изток от тези преуспяващи градчета, извличащи своята печалба от богатите сребърни мини навътре в сушата, започваше същинска „тера инкогнита“.

Експедицията разучи легендарната Колхида, където река Фазис се влива в морето и където местните жители провесват напреко на течението й овчи руна, за да отсяват многобройните късчета самородно злато, идещо от Кавказ. За новодошлите гледката, която представляваше великата планина, щеше да си остане незабравима, защото за пръв път им се случваше да разберат, че планинските земи на Понт и Армения не са най-високите части на света. Ветровете постоянно ги засипваха със сняг, а изтощените пътници не си даваха и минутка покой, страхувайки се да не бъдат изненадани от наследничките на легендарните амазонки, които преди векове били прокудени от родните си места в долината на река Термодон, днес част от Царство Понт.

Лека — полека Кавказ оставаше зад гърба на платнохода и от полите му на север се разгръщаха безкрайните равнини на скитите и сарматите, все многобройни народи, чиито буйни нрави с вековете гърците бяха успокоили не по пътя на силата, а чрез своите традиции и култура, които разпространяваха чрез колониите си по бреговете на Скития и Сарматия. За варварите от севера гърците оставаха едно екзотично, неустоимо предизвикателство.

Там, където делтата на река Варданес[3] разсичаше на две морския бряг, корабът на цар Митридат навлезе в огромното и почти отвсякъде заобиколено със суша езеро, носещо името Меотис[4], обиколи бреговете му, образуващи нещо като триъгълник, и се натъкна на устието на най-могъщата река в света — легендарната Танаис[5]. Пътешествениците щяха да чуят още много имена на големи реки — Ра, Удон, Бористен, Хипанис[6], — както и легендите за обширното море на изток, наричано Хиркан или Каспиум.

Навсякъде, където гърците бяха основали своите търговски колонии, се отглеждаше в огромни количества жито.

— Можехме да отглеждаме и повече, но няма къде да го продаваме — обясняваше етнархът на Синде[7]. — След като опитаха за пръв път пшеничен хляб, и скитите започнаха да обработват земите си и да сеят жито.

— Преди сто години сте продавали жито на нумидийския цар Масиниса — напомни му Митридат. — Съществуват и други пазари. Само преди няколко години римляните даваха мило и драго за пшеничено зърно. Защо не си търсите сами купувачи?

— Навярно защото — рече етнархът — стоим доста изолирани от Вътрешно море, от цивилизования свят. А и митото, което Витиния иска от преминаващите през Хелеспонта кораби, е много високо за нас.

— Мисля — обърна се Митридат към чичовците си, — че е крайно време да помогнем на тези прекрасни люде, не съм ли прав?

Още една обиколка — този път из баснословно богатия полуостров, наричан от гърците Херсонес Таврически, а от скитите — Кимерия, — и Митридат вече бе събрал нужните си сведения: всички тези земи плачеха да бъдат завоювани и трябваше да принадлежат единствено на Понт.

Единственото може би, с което Митридат не можеше да се похвали, бяха качествата му на пълководец. Затова пък добре съзнаваше това си слабо място. От време на време го обхващаше някакъв по-жив интерес към военното изкуство, а и никой не можеше да го нарече страхливец, но той винаги се беше плашил от мисълта, че един ден хиляди войници зад гърба му биха зависели единствено от него, затова гледаше да прехвърли другиму отговорността за тях. На него му стигаше лично да ръководи набирането на войската и нейното обучение. Нека други, по-способни от него я водят в бой.

Понт разполагаше с достатъчно войници, разбира се, но царят ясно си даваше сметка, че те не са достатъчно добре обучени. Гърците, които населяваха крайбрежните градове в царството му, презираха войната, а местното население, наследник на племена от персийски произход, населявали в миналото земите на югозапад от Хирканското море, бяха толкова изостанали, че беше почти невъзможно да се превърнат в дисциплинирани бойци. Затова подобно на повечето източни монарси и Митридат беше принуден да разчита най-вече на наемници. Повечето идваха от Сирия, Киликия и Кипър или пък бяха представители на някое от войнолюбивите семитски племена, населяващи земите около Асфалтово езеро в Палестина. Стига да им се плащаше добре, всички наемници се биеха предано и енергично. Случеше ли се обаче заплатата им да дойде с един-единствен ден по-късно от уговореното, просто си нарамваха багажа и си заминаваха по родните места.

Но след като се запозна горе — долу със скитите и сарматите, цар Митридат се зарече за в бъдеще да наема сред тях своите войници; щеше да ги прави пехотинци и да ги обучава като римски легионери. И с тяхна помощ щеше да завладее цяла Мала Азия. Но първо трябваше да подчини самите тях. С тази задача бе натоварен чичо му Диофант, който само се знаеше като чичо, а всъщност беше син на кръвна сестра на покойния Митридат V от някой си понтийски велможа Асклепиодор.

Поводът за войната със скитите беше оплакване от страна на гърците от Синде и Херсонес заради постоянните нападения от страна на синовете на скитския цар Сцилур. Самият Сцилур отдавна не беше между живите, но преди да умре, бе създал същинска скитска държава в Кимерия и синовете му още не бяха смогнали да я разсипят докрай. Благодарение на влиянието на гръцката колония Олбия в западния край на полуострова кимерийските скити отдавна се бяха научили да обработват земята, но уседналият начин на живот не ги правеше по-малко войнолюбиви.

— Пратете за помощ от понтийския цар Митридат — бе посъветвал лъжливият гръцки търговец, преди да напусне Херсонес Таврически. — Всъщност, ако искате, аз мога лично да му отнеса писмо от ваше име.

Диофант, който бе доказал качествата си на пълководец още при Митридат V, се зае енергично с изпълнението на тежката задача. Още следващата пролет след голямото пътешествие на Митридат той набра голяма и добре подготвена войска и пое към Херсонес Таврически. Резултатите бяха блестящи: синовете на Сцилур бяха пречупени като тръстикови пръчици в ръцете на Диофант, а с тях и цялото царство Кимерия. Само за година Понт успя да завладее целия Херсонес Таврически, а освен това големи територии от земите на роксоланите на запад и гръцкия град Олбия. Самата Олбия не представляваше кой знае колко тлъста плячка, защото десетилетията на нападения от страна на сарматите — роксолани я бяха довели до дълбока разруха. На следващата година скитите се опитаха да отвърнат на удара, но вече беше късно: Диофант не си беше губил времето и вече владееше източните брегове на езерото Меотис, включително владенията на цар Савмак на Синдския полуостров. Като краен резултат от успешния поход, понтийците издигнаха две яки крепости от двете страни на Кимерийския Боспор.

Диоафант отплава към дома, оставяйки сина си Неоптолем да се занимава с делата на Олбия и на целия западен дял от новозавладените територии, а на другия си син Архелай — да уреди границите на новосъздадената понтийска империя на север от Евксинския понт. Работата беше свършена чудесно, плячката беше значителна, понтийската войска беше осигурена с попълнения за десетилетия напред, а перспективите пред търговията — много обнадеждаващи. Всичко това самодоволният Диофант докладва лично на младия цар; и понеже младият цар изпитваше завист, а и се страхуваше за престола си, първата му работа беше да екзекутира чичо си Диофант.

Екзекуцията предизвика вледеняващ отзвук из целия понтийски двор и вълните скоро достигнаха до самото северно крайбрежие на Евксинския понт. Синовете на Диофант заплакаха от мъка по своя баща и от страх за собственото си бъдеще, но в крайна сметка се заеха с удвоена енергия да завършат делото на баща си. По суша и по море Неоптолем и Архелай се спуснаха като лешояди върху земите на изток от морето и едно по едно малките кавказки царства преклониха глава пред понтийското оръжие, включително богатата на злато Колхида и земите между река Фазис и понтийския град Риз.

Малка Армения — или както я знаеха римляните Армения Парва — се наричаше така, за да не се обърква с другата, Голямата Армения. Тя се разполагаше на запад и северозапад от обширните планински земи, отделящи река Ефрат от река Аракс. Митридат винаги бе смятал страната за падаща му се по право, ако не за друго, то затова, че владетелите й открай време бяха признавали за свои върховни сюзерени именно царете на Понт, а не тези на Голяма Армения. Щом се увери, че северното и източното крайбрежие на Евксинския понт е признал и де факто, и де юре властта му, Митридат нахлу с войските си в Малка Армения. Този път начело на понтийците вървеше лично царят им, който си бе направил добре сметката, че война в истинския смисъл на думата няма да има и не рискува нищо. И се оказа прав. Когато влезе в малкото градче Зимара, смятано за столица на нападнатото царство; жителите му го посрещнаха с отворени обятия. Самият цар Антипатър играеше ролята на негов поданик. За пръв път в живота си Митридат се почувства пълководец и нищо чудно това да е причината по-късно той да изпитва такава слабост към Малка Армения. Очите му не спираха да обикалят заснежените върхове, ушите му не можеха да се наситят на грохота на планинските водопади, вътрешният му глас постоянно му повтаряше, че това е най-закътаното и труднодостъпно кътче в неговите владения. Затова Митридат реши да пренесе огромната част от своите непрекъснато увеличаващи се съкровища именно в Малка Армения. Заповедите не закъсняха: на всяка по-издигната канара, на всеки връх, заграден от отвесни скали, на всеки завой на убийствено бързите планински потоци трябваше да се построи крепост, която да съхранява част от царската хазна. В продължение на цяло лято Митридат лично обикаляше страната да си избира места за строеж на крепости. Когато най-после целият му проект беше изпълнен, общата сметка включваше повече от седемдесет твърдини, а разказите за баснословните богатства на понтийския цар бяха достигнали чак до ушите на римляните.

И така, преди още да е навършил тридесет години, царят на Понт владееше обширна империя, пазеше несметни съкровища, командваше цяла дузина армии, съставени от скити, сармати, келти и меотийци, и вече беше направил на многобройните си жени още по-многобройна челяд, сред която достатъчно синове, за да осигурят наследството на баща си. Един ден Митридат VI Евпатор прати посланици в Рим, които да поискат от римския народ да върне отдавна изгубения статут на приятел и съюзник на Понт. Това беше в същата година, когато Гай Марий и Квинт Лутаций Катул разгромиха пълчищата на кимврите при Верцела, та затова, зает с други неща, Гай Марий само беше подочул за събитията в столицата, предимно от писмата на приятеля си Публий Рутилий Руф. Царят на Витиния Никомед не бе пропуснал случая веднага да протестира пред Сената, напомняйки му, че е невъзможно две държави да бъдат считани едновременно за приятели и съюзници на римския народ, когато владетелите им са в постоянен конфликт помежду си. Никомед не пропусна да се позове на десетилетния си съюз с Рим, който той самият винаги се бе старал да поддържа, откакто бе заел престола на Витиния. Луций Апулей Сатурнин, тогава за втори път народен трибун, бе застанал на страната на Витиния и благодарение най-вече на него всичките пари, които пратениците на Митридат пропиляха по сенатори и сенаторски приятели в Рим, се оказаха безполезни. Понтийското искане не беше уважено и делегацията трябваше да си върви с празни ръце.

Митридат не се зарадва никак на случилото се. Първата му реакция бе да изпадне в нервна криза, изправяйки косите на целия си двор, пръснал се по всички посоки от страх за живота си. Тронната зала гърмеше от проклятия, смъртни закани и долни псувни по адрес на Рим и всичко що е римско. След това изпадна в ледено спокойствие, което беше предвестник на още повече нещастия за царедворците му, и в продължение на часове седя в дълбоки размишления сам — самичък на трона си с лъвска глава. Най-накрая, като повика за кратко при себе си царица Лаодика, управляваща царството в негово отсъствие, напусна Синоп и повече от година никой не го видя.

Митридат отиде най-напред в Амазия, някогашната столица на Понт, където бяха властвали предците му и където телата им бяха положени в гробници, изсечени в здравите планински скали около града. В продължение на няколко дни кръстосва насам — натам празните коридори на царския дворец, без да обръща внимание на вкаменилите се като статуи прислужници, още по-малко на увещанията на двете си съпруги и на няколкото наложнички, които държеше постоянно в града. Най-накрая, като някаква планинска буря, преминала и отшумяла за броени минути, Митридат изведнъж забрави гнева си и се зае да крои нови планове за бъдещето. Предпочете да не вика велможите си от Синоп, нито да ходи чак до Зела, където го чакаше най-близката армия. Вместо това свика при себе си всички по-знатни големци на Амазия и ги натовари да съберат дружина от хилядата най-опитни бойци в местния гарнизон. Митридат знаеше какво иска, в заповедите му личеше спокойствие и присъствие на духа, така че никой не помисли да му възразява. Възнамеряваше да отиде до Анкира, най-големия град в Галатия, придружен само от личната си охрана. Дружината щеше да върви на почтително разстояние след него. Приближените му, които прати да проучат нещата пред него, имаха заповед да съберат всички племенни вождове в страната на съвет в Анкира. Цар Митридат щял да им направи интересни предложения.

Галатия беше предимно равнинна област, населена с келти, които бяха успели преди десетилетия да изградят своя държавица на полуострова, населен с множество различни народи — от персийски, сирийски, тракийски и хетски произход, — никой от които не беше сроден с пришълците. С изключение на онези със сирийския произход, жителите на Мала Азия бяха предимно руци, но никой не можеше да се сравнява с келтите, потеглили от далечните краища на Западна Европа под предводителството на галския вожд Брен. В продължение на вече почти двеста година келтите обитаваха своите богати и просторни поземлища в сърцето на Мала Азия, без да се влияят ни най-малко от културата и начина на живот на съседите си. Дори междуплеменните им отношения бяха постоянно обтегнати; галатите нямаха общ владетел и не проявяваха никакъв интерес към близките земи, за да мечтаят за тяхното завладяване. Вярно, че в продължение на известен период от време се бяха съгласили да признаят за свой върховен сюзерен понтийския цар Митридат V, но това се оказа празна работа, без никаква полза нито за Митридат, нито за келтските му васали, които никога не плащаха на Понт исканите данъци, а пък той никога не се осмеляваше да си ги поиска със сила. Никой на полуострова не смееше да им се бърка. Това бяха гали, много по-опасни и кръвожадни от съседите си фригийци, кападокийци, понтийци, витинци или гърци, дори и дорийци.

Вождовете на трите големи племена на галатите се събраха в Анкира, за да посрещнат цар Митридат, а с тях дойдоха и всички по-дребни вождове, които повече мислеха за обещаното им пиршество, отколкото за възможните предложения за походи и плячка, които понтиецът навярно щеше да им направи. Когато пристигнаха в Анкира — между другото не град, ами същинско село, — Митридат вече ги чакаше. Беше обиколил цялата област в търсене на най-вкусните неща за ядене и на най-добрите вина за пиене и даде в чест на келтските си гости пиршество, за каквото дори и най-големите лакомници сред тях не бяха и мечтали. Вождовете, които и без това бяха обзети все от приятни настроения, не чакаха дълго да ги подканят и се нахвърлиха на огромните порции, полагащи се на всеки от тях.

И докато гостите блажено се оригваха сред останките от унищожения пир или пък, безпаметно пияни, хъркаха на пода, сред тях се плъзнаха хилядата войници на цар Митридат и без да вдигат много шум, прерязаха гърлата на всички. През цялото време, докато траеше клането над келтските вождове, цар Митридат седеше преметнал крак през страничната облегалка на стола си, сложен на почетното място при централната маса, и широкото му, гладко лице издаваше искрен интерес към това, което се вършеше.

— Изгорете ги — нареди накрая той на войниците си. — И омесете пепелта с кръвта им. Догодина реколтата по тези места ще бъде много богата. Нищо не се отразява по-добре на почвата от човешка кръв и кости.

Следващата му работа бе да се провъзгласи за цар на Галатия с мисълта, че сред разпръснатите като стадо без пастир галати няма да има кой да му съперничи за титлата.

Буквално на следващия ден Митридат изчезна вдън земя. Дори най-приближените му хора не знаеха къде се е дянал господарят им, нито какво е намислил. Беше оставил писмо, в което заповядваше Галатия да бъде окончателно прочистена от войнстващи келти, дружинниците му да се приберат в Амазия, а царицата да прати човек от Синоп за сатрап на новозавладяната понтийска област Галатия.

Отново облечен като търговец, яхнал не съвсем охранен кафяв жребец и водещ след себе си магаре да му носи дрехите за смяна и загубения му роб — келт, който дори не знаеше името на господаря си, Митридат се появи един ден не другаде, а в Песин. В светилището на Кубаба Кибела, Великата майка, той разкри истинската си самоличност пред Батацес и спечели архигалоса за своето дело. От жреца можа да се сдобие най-вече с интересна информация по въпросите, които го вълнуваха, а след като двамата се сбогуваха, Митридат потегли надолу по течението на Меандър, за да се озове в Римска Азия.

Любознателният пътешественик не пропусна нито един по-важен град в Кария. Едрият, вечно задаващ въпроси, но пестелив със своите отговори източен търговец се местеше от селище на селище, прекарвайки като че ли повечето от времето си да налага глупавия си роб, но в действителност внимателно запомняйки всяка подробност от пейзажа и най-вече сведенията, които приказливите уста му предлагаха. Непознатият не пропускаше случай да седне на една маса с други търговци в странноприемниците, където отсядаше, шляеше се безцелно по пазарища и дюкяни не толкова да търгува, колкото да си приказва с колеги, обикаляше кейовете на егейските пристанища, за да рови из балите със стока или да отгатва с носа си какво вино се крие в запечатаните амфори. Флиртуваше със селските девойки и която се престрашеше да утоли плътските му желания, оставаше щедро възнаградена за услугите си. С най-голяма охота търговецът слушаше разказите за несметните богатства на храмове, като например тези на Асклепий в Кос и Пергам или на Артемида в Ефес, за бездънната хазна на остров Родос.

От Ефес непознатият се насочи на север към Смирна и Сарди, докато най-сетне не се озова в Пергам, столицата на римската провинция, забодена като блестяща диамантена игла на върха на едноименната планина. Там за пръв път в живота му се случи да види римски войници — дворцовата охрана на управителя. Никой в Рим не смяташе азиатската провинция за опасна зона, затова отбраната се осигуряваше от местни хора, организирани в спомагателни легиони и в дружини от доброволци. Истинските римляни бяха точно осемдесет на брой и търговецът дълго ги наблюдава как се движат напред — назад по улицата със своята вдървена, равномерна крачка, с ризниците, късите мечове и тънковърхите им копия. Пак в Пергам странникът за пръв път видя човек, облечен в тога с пурпурен ръб. Ставаше дума за самия управител, придружаван от ликтори в моравочервени туники, всеки от които носеше на лявото си рамо снопче пръчки, между които се подаваше брадва. Уж управителят можел да разполага с живота на хората около себе си, а в очите на Митридат човечецът се отнасяше много почтително с определена част от съгражданите си, нищо че те ходеха облечени само в бяло и не се придружаваха от никаква охрана. Както пришълецът трябваше да научи, това били тъй наречените публикани, изпълнителни представители на съдружията, които се занимавали със събирането на провинциалните данъци. По наперената им походка, с която обикаляха равните, павирани улици на Пергам, човек можеше да си помисли, че не Рим, а те самите владеят провинцията.

Разбира се, Митридат не отиде чак дотам в любопитството си, че да заговаря някоя от тези августейши особи — отдалеч си личеше, че ги гонят далеч по-важни дела от това, да си дрънкат на улицата с непознат и недотам вдъхващ доверие източен търговец. Но това не му пречеше да запомня лицата им, когато го задминаваха, наобиколени от цяла свита писари, и да ги обсъжда посвоему в кръчмичките с клиентела от по-долните слоеве на пергамското общество.

— Направо ни смъкват кожата от гърба — жалваха му се не един и двама събеседници, докато най-сетне критичният към всичко чуто Митридат се убеди, че това си е самата истина, а не плод на нечие лично недоволство или чисто и просто хорска злоба.

— И защо така? — питаше невинно той в началото, но неизменно му отвръщаха с въпроса, дали пада от луната и къде се е губил в последните трийсет години — от смъртта на цар Атал до ден-днешен. Всеки път му се налагаше да разправя измислици за дългите си странствания из страните на север от Евксинския понт, спокоен, че дори да се намери някой многознайко да го разпитва за действителното състояние на Олбия или Кимерия, той ще знае как да го постави на мястото му.

— В Рим — разправяха му другарите по чашка — паричните дела се водят от двама много високи управници, наречени цензори. Избира ги целият народ — не ти ли се струва малко странно, — но преди това трябва задължително да са били консули. Сам разбираш, че са важни клечки. Във всеки нормален гръцки град с държавните финанси се занимават обикновени чиновници, на които това им е работата. А при римляните въпросните цензори може допреди година да са командвали цели армии, но в същото време да си нямат и понятие от търговия. Но целият контрол над държавната хазна минава в ръцете им и в продължение на пет години само те могат да сключват договори от името на държавата.

— Договори ли? — смръщи се недоверчиво източният деспот.

— Точно така, договори. Договори като всички останали, с тази разлика, че се сключват между частни предприемачи и римската държава — обясняваше пергамският търговец, с когото Митридат разговаряше в една от многото таверни в града.

— Страхувам се, че вече доста време съм прекарал в страни, управлявани от царе — оправдаваше се понтиецът. — Толкова ли няма римската държава достатъчно служители, които да й ръководят делата?

— Само магистратите — консули, претори, едили и квестори, — но те се интересуват само от едно — хазната да е пълна. — Търговецът вдигна презрително рамене. — Разбира се, приятелю, често действителната им цел е собствените им кесии да са пълни!

— Продължавай, това ми е интересно.

— Всички наши беди са по вина на Гай Гракх.

— Кой, онзи от братята Семпронии?

— Именно. По-малкият от двамата. Той прокара специален закон данъците в Азия да се събират от специални частни сдружения. По този начин, разсъждавал той, римската държава щяла да си получава дължимото, без да си харчи парите за бирници. Така се родиха нашите азиатски публикани — хората, от които зависи събирането на данъците в провинцията. Римските цензори само обявяват на желаещите да сключат договори според изискванията на държавата. В случая в нашата провинция това означава каква е общата сума, която хазната иска да бъде внесена в нея за идните пет години, което не означава, че това е сумата, действително събрана от населението на провинцията. Действителната сума се определя, както им скимне на самите сдружения, заинтересовани естествено да се облажат възможно най-много. Те плащат на хазната необходимото, но за себе си задържат всичко отгоре. И така, събират се те със сметала в ръце и започват да изчислява колко пари могат да се изстискат от азиатската провинция за следващите пет години. След като изчисленията бъдат готови, началникът им отива в Рим и прави предложение за договор на цензорите.

— Прощавай, че не разбирам, но за какво са всички тези изчисления и предложения, след като държавата сама определя размера на данъците, които иска да получи?

— А — а, но, скъпи приятелю, трябва да знаеш, че официално обявената цена е само минимумът, който хазната е склонна да утвърди! Всяко сдружение на публикани обаче начислява върху този минимум достатъчно тлъсти сумички, за да привлече погледа на хазната върху себе си и да си сключи желаните договори. И да си запази допълнителните печалби за себе си.

— Аха, разбирам — изсумтя недоволно Митридат. — И съответно договорите се сключват с тези, които предлагат най-много?

— Точно така.

— Но цифрата, която се предлага на хазната, включва ли допълнителната печалба за сдружението?

Търговецът се засмя при този въпрос.

— Разбира се, че не, приятелю! Наддаващият споменава само сумата, която възнамерява да плати на държавата. Онова, което сдружението смята да запази за себе си, е негова тайна или поне цензорите никога няма да тръгнат да се интересуват от действителния му размер. В Рим само организират наддаването и който предложи най-много на хазната, той печели. Това е всичко!

— А не се ли е случвало някой път цензорите да сключват договор не със сдружението, предлагащо най-много, а с някое друго?

— Не си спомням подобен случай, приятелю.

— И какво става след това? Ако например сдружението е изчислило бъдещите данъци въз основа на чисти предположения и се окаже, че е преувеличило? — питаше Митридат, нищо че отговорът му беше ясен.

— Ами ти какво мислиш, че става? Нас ако ни питаш, всеки път, когато публиканите правят своите изчисления, все едно не живеят тук в Мала Азия, ами в градината на Хесперидите! Случи ли се някъде да пропадне дадено производство, пък било то и от нищожно значение за страната, публиканите изпадат в такава паника, че човек ще си помисли да няма земетресение. Оказва се изведнъж, че сумите, които са събрали, не стигат дори да покрият договореното с хазната. Ако бяха по-въздържани в наддаванията, никой нямаше да се оплаква, ама не! Но така, както стоят нещата, излиза, че всяка година реколтата трябва да е оптимална, да не сме изгубили и една овца, да сме продали и последното зърно в хамбара си, и последното парче плат, и последната кравешка кожа, и последната амфора вино, последната маслинка от градината си… иначе бирниците си го изкарват на нас, съмняваш ли се? И от това не си пати този или онзи, ами всички заедно — изрече с горчивина търговецът.

— И как си го изкарват по-точно? — продължаваше да пита Митридат, но вече го занимаваше повече мисълта къде се намира местният гарнизон, защото по време на обиколките си из града не бе видял такъв.

— Наемат си биячи — киликийци — от земите, където и овцете нямат какво да ядат, — и ги пускат на воля. Виждал съм жителите на цели области да бъдат продавани в робство — жени, деца, всички, независимо от възрастта. Виждал съм цели ниви разровени, къщи — разграбени до шушка, само и само да се намери скритото имане. Бе, приятел, ако взема да ти разказвам на какво е способен един бирник, за да изстиска до последна капка данъкоплатеца, сълзи няма да ти останат от мъка! Например секвестират ти житцето, оставяйки ти толкова, колкото да не умреш от глад и да можеш да засееш и на другата година. Или пък отбират половината от стадата ти. Или пък, ако си търговец, ти опразват складове и магазини. Но най-лошото е, че подобна практика само кара хората да лъжат и да крият. Ако не успеят да излъжат, както трябва, губят всичко.

— И всички тези публикани са римляни?

— Римляни или италийци — обясни търговецът.

— Италийци — повтори замислено Митридат. Искаше му се да не е прекарвал седем години от живота си в пущинака на понтийските гори; откакто бе започнал своето пътешествие, всеки ден се убеждаваше, че има съществени пропуски в общата си култура, особено по въпросите на икономиката и географията.

— Е, и те са все едно римляни — поясни търговецът, който също не правеше голяма разлика между едните и другите. — Произхождат от предградията на Рим, които се наричат най-общо Италия. Но иначе аз лично не виждам никаква разлика. И едните, и другите, съберат ли се накуп, започват да бълват неразбираемия си латински, вместо като порядъчните люде да си казват всичко на човешки гръцки. И ходят облечени в някакви криви, нескопосано ушити туники — чак овчарите би ги било срам да си ги сложат на себе си. Една бастичка не могат да сложат… — потупа самодоволно гръцката си туника търговецът, убеден, че е от най-фина изработка и подхожда възможно най-добре на мъничката му и свита фигура.

— Не носят ли тоги? — попита Митридат.

— Понякога. По празнични дни или ако са повикани при управителя.

— А италийците, и те ли?

— Виж за тях не съм сигурен — вдигна рамене търговецът. — Сигурно.

От подобни разговори Митридат събра доста информация за Римска Азия. Най-често засяганата тема си оставаха издевателствата на популаните и техните изгладнели наемници. Но се оказваше, че има още една дейност в провинцията, носеща големи печалби на тези, които я упражняват. И те отново се оказваха римляни. Ставаше дума за заемането на пари срещу лихви, на които себеуважаващ се човек никога не би се съгласил, а пък и себеуважаващ се лихвар никога не би посмял да поиска. Оказа се, че въпросните лихвари най-често са чиновници към същите съдружия, събиращи данъците в страната, нищо че самите съдружия нямаха дял в предприятията им. Митридат все повече беше обземан от чувството, че римляните не гледат на своята азиатска провинция по друг начин, освен като на тлъста кокошка, която ще е добре да оскубят, докато е време. Идват от Рим или от предградията му, наречени Италия, изстискват от местните жители, каквото могат, хващат кораб в обратната посока и се връщат у дома си с издути кесии, без ни най-малко да ги е грижа за положението на хората в Йонийска, Еолийска или Дорийска Азия. И следователно всички ги мразеха!

След като напусна Пергам, Митридат се насочи напряко през сушата, заобикаляйки с нищо незабележимия триъгълник, наречен Троада, и излезе на южния бряг на Пропонтида, близо до град Кизик. Оттам продължи да следва брега на морето, докато не се озова в Пруза, част от царство Витиния. Непрекъснато разрастващото се селище, разположено в полите на заснежения Мизийски Олимп, сочеше отдалеч благополучие. Пътникът се отби в града, но за негово разочарование местните жители нямаха какво лошо да му кажат за своя осемдесетгодишен цар, та затова почти не се задържа при тях. Следващата му спирка беше самата столица на царството — Никомидия, където се намираха царят и дворът. Градът беше и преуспяващ, и доста голям, като най-голямата му забележителност представляваше малкият акропол, надвесил се над спокойните води на морския залив, от който се издигаха дворецът и най-големият храм.

Разбира се, в Никомидия Митридат не беше предпазен от неприятности. Беше напълно възможно, както си ходи по улицата, някой от минувачите да го разпознае — да речем жрец към някое от пръснатите по целия свят братства като това на Ма или на Тюхе, или пък просто грък от Синоп. Затова царят — търговец счете за по-благоразумно да се настани в една миризлива странноприемница далеч от богатите квартали на града и да придърпва краищата на качулката си, когато излиза да се разхожда. Целта му беше да опознае по-отблизо народа на Витиния, да почувства пулса му и да провери доколко жителите на Никомидия са готови да защитават своя владетел, доколко са му предани, за да водят война в негово име, ако случайно назрее конфликт с царя на съседен Понт.

Края на зимата и цялата пролет Митридат прекара в скитания от Хераклея — най-голямото пристанище на Витиния на Евксинския понт — чак до най-затънтените краища на Фригия и Пафлагония. От погледа му не убягваше състоянието на пътищата — ако изобщо можеше да се говори за пътища, — на обработваемите площи, на самите хора.

И така, в началото на лятото Митридат се завърна в Синоп, уверен в своите сили, отмъстен за миналите си неуспехи и пълен с идеи за бъдещето. В двореца обаче все повече се слушаше гласът на истеричната му съпруга Лаодика, която често взимаше думата и рядко я оставяше на смълчаните царедворци. Митирдатовите чичовци Архелай и Дифант отдавна не бяха сред живите, а братовчедите му Неоптолем и Архелай още се намираха в далечна Кимерия — факт, който превръщаше царя най-уязвим именно в двореца му. От първия момент започнаха да го спохождат съмнения и тревоги, празничното му настроение угасна и в крайна сметка Митридат се отказа от първоначалното си желание да отдъхне на царския престол, да нагости царедворците си с богат пир и да им разправи за незабравимата си одисея из западните краища на полуострова. Вместо това той дари всички с ледената си усмивка, награби сестра си Лаодика и я люби, докато тя самата не го помоли за милост, навести всичките си синове и дъщери с майките им и зачака какво предстои да се случи. В едно беше сигурен — в двореца се готвеше нещо. Но докато не разбере в какво се състои то, реши да не споменава думичка за патилата си по време на тайнственото си изчезване, още по-малко за бъдещите си планове.

Вечерта, докато се разхождаше из двореца, го настигна Гордий, кападокийският му тъст, който само сложи ръка на устните си и с жест му обясни, че възможно най-бързо двамата трябва да се срещнат горе на покрива. Нощният въздух блестеше пред очите им със сребърните оттенъци на месечината, вятърът рошеше лунната пътека в залива, силуетите на стражата се чернееха като зейнали отвори в плътта на майката — земя, сякаш всеки момент от недрата й ще изскочи всемогъщият мрак и ще погълне светлината, която слънчовата сестра пръскаше по небето. Дворецът се издигаше в средата на малък полуостров и оттатък провлака, който като човешка шия го свързваше със сушата, градът спокойно спеше своя празен сън. Сянката на крепостните стени, които го обграждаха, безмълвно се зъбеше на белезникавите пясъци по брега.

Царят и Гордий застанаха точно на средата между две от наблюдателниците на двореца, седнаха на плочките, за да се скрият зад каменния парапет, и зашепнаха толкова тихо, че дори и птиците не можеха да ги чуят.

— Този път Лаодика беше убедена, че няма да се върнеш, Велики — заговори Гордий.

— Наистина ли? — рече с вледеняващ тон Митридат.

— От три месеца си има любовник.

— Кой?

— Братовчед ти Фарнацес, Велики.

А така! Хитра лисица беше тази Лаодика! Няма да си избере кой да е, ами един от малкото мъже в рода, които можеха да се надяват на престола, без да се притесняват от законните претенции на непълнолетните царски синове. Фарнацес беше син на един от братята на Митридат V и на една от сестрите му. И по бащина, й по майчина линия кръвта му беше царска. Имаше всички изгледи за успех.

— Сигурно си мисли, че няма да науча — подметна Митридат.

— Мисли си, че малкото посветени в тайната няма да посмеят да ти кажат — обясни Гордий.

— Ами ти как така посмя?

Той широко се усмихна и зъбите му заблестяха на лунната светлина.

— Господарю мой, никой не може да измести теб от трона! Знам го още от първия път, когато те видях.

— Имаш думата ми, Гордий, че ще ти се отблагодаря, както подобава — облегна се царят на стената зад себе си и потъна в размисъл. Най-накрая добави: — Сигурно смята да ме убие съвсем скоро.

— И аз така мисля, Велики.

— Колко предани люде имам тук, в Синоп?

— Мисля, че са много повече от нейните. Тя е жена, царю, много по-жестока и коварна от мъжете. Кой би могъл да й има доверие? Онези, които са застанали на нейна страна, се надяват на издигане в йерархията, но всъщност разчитат повече на Фарнацес, отколкото на сестра ти. Предполагам, че когато той застане на престола, съучастниците му ще очакват да се отърве и от нея. И все пак повечето хора в двора не подкрепят заговора.

— Добре! Оставям на теб, Гордий, да съобщиш на всички онези, които още са ми предани, че се готви заговор. Нека бъдат готови за действие по всяко време на денонощието — нареди царят.

— Какво смяташ да правиш?

— Нека първо се опита да ме убие, пък аз ще я науча нея, дърта крава! Все пак ми е сестра. Не мога да си позволя да проливам кръвта й. Ще измисля нещо достатъчно ужасно, за да страдам и аз заради греха й.

— Велики, защо просто не ме оставиш още сега да ги арестувам двамата с Фарнацес! — едва се сдържаше да не извика на висок глас Гордий. — Ами ако те отровят! Колкото и да внимаваш с храната си, сестра ти може да ти сложи малко бучиниш или да ти пусне пепелянка в леглото. Умолявам те, остави ме да ги затворя още тази нощ! Така ще е най-лесно.

Но царят поклати глава.

— Трябват ми доказателства, Гордий — говореше той с каменно спокойствие, без нотка страх в гласа си. — Нека се опита да ме отрови. Да видим с биле ли ще бъде, или с гъби, или със змийска отрова… Сама ще си избере, пък да я видим как ще ми я поднесе.

— Царю, царю! — повтаряше тъстът му.

— Няма от какво да се тревожиш, Гордий — успокои го Митридат. — Никой не знае — дори и Лаодика, — че през онези седем години, които прекарах да се крия от отмъщението на майка си, се имунизирах срещу всички отрови, познати на човечеството — дори срещу такива, за които само аз знам. Ако на света има човек, който да твърди, че разбира от отрови, това съм аз. Да не мислиш, че всички тези белези по тялото ми са от ножове на убийци? Не! Това са следи от змийски ухапвания, Гордий, за да съм сигурен, че никой от роднините ми няма да успее да ме премахне с отрова — най-удобния за пред хората начин.

— Но ти си бил още дете тогава! — смая се Гордий.

— Казах си, защо да не доживея старини? Хем така по-дълго ще царувам.

— Но как успя да се имунизираш, Велики?

— Ами вземи например египетската кобра — разгорещи се царят, тъй като темата беше една от любимите му. — Сещаш се какво представлява — с голяма качулка и съвсем малка главичка. Накарах да ми я уловят във всякакви размери и да ми ги носят в кутии. Започнах с най-малката, като я караха да ме хапе. И така, една по една опитах зъбите на всички, докато най-накрая, Гордий, можех да се подложа и на най-голямата, дълга седем стъпки и дебела колкото лакътя ми, без дори да ми прилошее от отровата! Приложих същото и с пепелянките, скорпионите и отровните паяци. Сипвал съм си в храната по малко от всички растителни отрови — бучиниш, самакитка, мандрагора, вътрешност от черешови костилки, отвари от горски плодове, корени и билки, всякакви отровни гъби и така нататък, и така нататък. Да, Гордий, опитвал съм от всичко! Всеки път съм си слагал по малко по-голяма доза от предишния и накрая можех да изпия до дъно цяла чаша с отрова и да не ми стане нищо. И до ден-днешен продължавам да се имунизирам периодично — сипвам си във виното отрова, подлагам си ръката да ме хапят всякакви гадини. И, разбира се, си взимам нужните противоотрови — засмя се доволно Митридат. — Нека Лаодика опита на какво е способна! Няма да й се удаде да ме убие.

Нищо неподозиращата Лаодика нанесе своя смъртоносен удар още на тържествената вечеря, която даде по случай щастливото завръщане на царя. Понеже на празненството беше поканен целият двор, голямата тронна зала беше щателно изчистена, подредена с десетки кушетки за гостите, стените и колоните бяха украсени с букети и венци, а по пода щедро бяха посипани розови цветчета. Най-добрите музиканти в Синоп бяха привикани да осигуряват фон на гръцките актьори, които щяха да представят трагедията на Еврипид „Електра“, както и на световноизвестната танцьорка Анаис от Низибис, доведена по спешност от Амиз, където прекарваше лятото на морския бряг.

В древността царете на Понт се бяха хранили седнали край маси, подобно на тракийските си предшественици, но от доста години и те се бяха поддали на гръцката мода и предпочитаха да вечерят излегнати на кушетки. Това като че ли им се струваше достатъчна причина да се смятат за истински елинистически монарси, съществена част от гръцката култура.

Но скоро стана ясно, че претенциите за елинистическо възпитание на синопските царе и царедворци са доста мъгляви, след като всеки от поканените, щом влезеше в тронната зала, се долепяше ничком до земята и ако това не се сметнеше за достатъчно от великия цар, се опитваше с нужните венцехвалебствия да поправи грешката си. Но за химни и оди имаше малко време, тъй като царица Лаодика искаше да си свърши работата бързо и успешно. Щом започна празненството, тя подаде златната си чаша, скитска изработка, на своя съпруг не без да оближе предизвикателно ръба й с розовия си език.

— Пий от моята чаша, съпруже — подкани нежно тя Митридат.

Той пое чашата от ръцете й и без колебание отпи половината от съдържанието й на един дъх, а останалото върна обратно на масата пред двамата с царицата. Беше задържал в устата си част от виното и сега замляска шумно с език, без да сваля широките си и зелени като гроздови зърна очи, изпъстрени с кафяви точици, от лицето на сестра си. Сетне смръщи вежди, по-скоро в знак на дълбок размисъл, сякаш се опитваше да си припомни нещо, и най-накрая, явно сетил се, каквото е трябвало, засия в доволна усмивка.

— Дорикнион! — изрече той някаква непозната на околните думичка.

Царицата пребледня като платно. Целият двор замръзна на място. Митридат се беше постарал всички в залата, където и без това не се вдигаше особено голям шум, да го чуят.

Царят се обърна на лявата си страна.

— Гордий — повика той тъста си.

— Да, царю? — скочи бързо от кушетката си кападокиецът.

— Би ли бил така добър да ми помогнеш?

Лаодика беше четири години по-голяма от брат си и поразително му приличаше — нищо чудно, след като вече няколко поколения в рода най-често братът се женеше за сестра си и децата все по-точно и по-точно пресъздаваха образа на родителите си. За жена царицата беше едра, но затова пък добре сложена, а и винаги знаеше как най-добре да се издокара за пред хора; златистите й коси бяха сресани по гръцки, зеленикавокафявите й очи — грижливо очертани със стибия, бузите й — напудрени, устните й — плътно покрити с тъмнорозово, ръцете и краката — боядисани с къна. Бялата лента на диадемата й разделяше на две високото й чело, като дългите й краища стигаха чак до раменете й. Лаодика беше самото превъплъщение на идеята за царица — нещо, което винаги й е било мечта.

Прочела в погледа на брат си какво я очаква, тя се извъртя върху кушетката с мисълта да бяга, но беше изпреварена. Митридат я грабна за ръката, на която се беше подпряла, и я върна обратно на купчината възглавници, върху които се беше облягала. Отдалеч човек би си рекъл, че нежно я е прегърнал. От другата й страна стоеше изправен Гордий, по чието лице се четеше триумф. Знаеше каква ще е наградата за вярната му служба — царица щеше да стане не друга, а неговата дъщеря Ниса, която досега се беше губила сред десетината съпруги на Митридат. Оттам и внукът му Фарнацес щеше да измести от престола сина на Лаодика Махарес.

Лаодика обърна безпомощно глава на другата страна, но любимият й Фарнацес вече беше наобиколен от четирима придворни и Митридат едва го удостои с поглед. Вниманието на царя беше насочено най-вече към сестра му.

— Няма да умра, Лаодика — разочарова я той. — Предполагам, че дори няма да ми прилошее — усмихна се той, сякаш цялата работа му се струваше по-скоро забавна. — Но в чашата е останало достатъчно да убие стотина като теб.

С лявата си ръка царят стисна носа й и като я хвана през врата, рязко наведе главата й назад. За да си поеме дъх, сестра му трябваше да си отвори устата. Малко по малко Митридат изсипа цялото съдържание на красивата златна чаша в гърлото й, като караше Гордий след всяка глътка да затваря устата й. Той самият нежно потупваше жена си по врата, за да може тя по-лесно да погълне течността. Лаодика дори не се опитваше да се съпротивлява — явно смяташе, че би било под достойнството й. Една Митридатида никога не би се уплашила пред смъртта, особено когато залогът е бил царският престол.

Когато чашата беше пресушена до дъно, Митридат помогна на сестра си да се излегне върху кушетката и се отмести, за да не пречи на любовника й да се наслаждава на агонията й.

— Не се опитвай да повръщаш, Лаодика — предупреди я любезно Митридат. — Най-много да ти се наложи да пиеш същото втори път.

Всички присъстващи напрегнато очакваха да видят какво ще се случи. В цялата зала нямаше човек, който да не се е смразил до мозъка на костите си от ужас. Само царят беше в състояние да отмерва времето, но никой не би се осмелил да го попита колко точно е трябвало на отровата да подейства.

Митридат се обърна към придворните си — мъже и жени — и започна да им говори наставнически, все едно е учител по философия, запознаващ новите си ученици с материята. Той с гордост разкриваше пред поданиците си огромните си познания в областта на отровите — нещо, с което отсега нататък всички щяха да го свързват. Със скоростта на мисълта легендата за неговия непробиваем имунитет щеше да се разпространи из цял Понт, да премине границите на царството и да се разчуе из целия цивилизован свят. От своя страна Гордий щеше да прибави всичко, което бе научил по-рано от господаря си, и занапред Митридат щеше да се знае като най-големия отровител на земята.

— Царицата — обясняваше спокойно царят — е избрала добра отрова. Казва се дорикнион, но египтяните я наричат трихнос. Един от диадохите на Александър Велики, Птолемей — същият, който по-сетне стана цар на Египет, — донесъл растението чак от Индия, където, казват, то достигало размерите на истинско дърво. Явно Египет не е най-благоприятното място за отглеждането му, защото там го знаят само като храст с листа колкото на нашия градински чай. Но е доказано, че след аконитона е най-силната отрова на света! След малко ще се убедите сами, че до самото настъпване на смъртта вашата царица няма да изгуби нито за миг съзнание. От личен опит дори мога да твърдя, че поеме ли човек от тази отрова, способностите му да възприема се изострят докрай. Под влияние на дорикниона пред отровения се откриват множество видения, непознати в нормално състояние, и светът добива нови измерения. Братовчеде Фарнацес, трябва да ти кажа, че всяко туптене на сърцето ти, всяко примигване на клепачите ти, всяка въздишка, която се опитваш да скриеш от нас, отекват дълбоко в душата на твоята любима. Сякаш те поема със своите вътрешности. Колко жалко, че тъкмо в този момент не може да поеме и друго от теб… — Митридат отново се обърна към сестра си и кимна разбиращо. — Гледайте внимателно, започва се.

Лаодика стоеше с поглед, закован в лицето на Фарнацес, застанал неподвижен между пазачите си и свел очи в земята. Никой от присъстващите нямаше да забрави изражението, което се беше изписало в същия този предсмъртен поглед: едновременно болка и ужас, възторг и печал, цяла поредица от взаимно отричащи се чувства, които се сменяха за броени мигове. Така и не каза нищо, очевидно, защото й беше непосилно. Устните й бавно се изопнаха над големите й, пожълтели зъби, вратът й започна да се извива назад, гръбнакът й се опъна във формата на лък. В един миг цялото тяло на умиращата се затресе в ритмични движения, които ставаха все по-спорадични, но затова пък по-отчетливи за наблюдателя, докато най-накрая не се превърнаха в едновременни конвулсии на главата, таза и четирите й крайника.

— Това е пристъп! — не се сдържа да извика Гордий.

— А какво друго би могло да бъде — отвърна презрително Митридат. — Нали тъкмо пристъпът трябва да я убие, само почакайте малко. — Личеше си, че случаят го интересува най-вече от своята медицинска страна; той имаше представа как се чувства човек под въздействието на отровата, но никога не се беше гледал в голямото си сребърно огледало. — Открай време съм мечтал — отбеляза пред слушателите си, които не можеха да откъснат поглед от конвулсиите на Лаодика — да създам универсалната противоотрова, вълшебния еликсир, който да спира действието на всички видове отрови, независимо дали са извлечени от растение, животно или неодушевена материя. Тъй или иначе принуден съм всеки ден да пия смес от стотина различни отрови, иначе рискувам да изгубя имунитета си. И след това да поема друга смес, този път от стотина различни противоотрови. — Последното беше изречено съвсем тихо, за да го чуе само Гордий. — Ако не гълтам противоотровите, признавам, че ми прилошава.

— Разбирам те напълно, Велики — изграчи едва — едва Гордий, който трепереше толкова силно, че се страхуваше царят да не забележи.

— Малко й остава — успокои го Митридат.

И се оказа прав. При всяка следваща конвулсия Лаодика забавяше движенията си, сякаш тялото й губеше и последните си сили. И все пак в погледа й се четеше още живот, личеше си, че нищо не й убягва — до момента, в който смъртта затвори клепачите й. Обаче дори за миг не погледна брат си. Навярно защото откакто отровата беше задействала, тя не бе могла дори да извърне глава и да отмести очите си от любовника си Фарнацес.

— Прекрасно! — потри ръце царят и кимна към Фарнацес. — Убийте го.

Никой не се осмели да попита как точно, затова той си отиде по по-прозаичен начин, отколкото бедната Лаодика, прободен от острието на нечий меч. Но всички, които бяха свидетели на смъртта на царицата, запомниха дадения им урок: дълги години напред нямаше да има повече опити за покушение срещу цар Митридат VI.

Както Марий щеше да се увери по време на пътуването си от Песин до Никомидия, Витиния беше изключително богата страна. Подобно на цяла Мала Азия и тук теренът беше предимно планински, но с изключение на внушителния Мизийски Олимп, надвиснал над Пруза, човек трудно можеше да нарече хълмовете и ридовете в страната истински планини. Ниски, със заоблени и лесно преодолими била, тукашните възвишения не можеха да се съревновават с могъщия Тавър. Земята се напояваше обилно от няколкото по-големи реки и още отпреди векове беше почти изцяло разчистена от гори и засята с култури. Житото беше достатъчно едновременно да нахрани народа и войската и да покрие целия годишен данък, който Витиния плащаше на Рим. В страната вирееха бобовите растения, а овцете сякаш бяха безбройни. Често от пътя се забелязваха зеленчукови и овощни градини, а във всяко село, което Марий и семейството му прекосяваха, хората изглеждаха еднакво сити, здрави и доволни.

Когато обаче пристигна в Никомидия и се настани като почетен гост в двореца на цар Никомед, той трябваше да чуе напълно различни разкази от устата на местния владетел. В сравнение с другите царски дворци по света този беше доста скромен по размери, но затова пък можеше да се похвали с чудесна архитектура, изключително качествена изработка, при това от най-скъпи материали — и най-важното с безценни произведения на изкуството, както Юлия веднага щеше да забележи.

— Цар Никомед не може да се нарече беден човек — заключи Юлия.

— Уви, Гай Марий! — въздъхна час — два по-късно цар Никомед. — Аз съм много беден човек! И предполагам, че няма как другояче да бъде, щом ми е съдено да управлявам бедна страна. А и Рим с нищо не иска да облекчи положението ми.

Двамата бяха седнали на терасата на двореца, обърната към града и живописния морски залив. Водата беше толкова спокойна, че от върховете на близката планина до сградите по брега всичко се отразяваше като в огледало върху небесносинята й повърхност. Марий наблюдаваше в захлас разкрилата се гледка; струваше му се, че Никомидия виси в пространството, застанала между два различни свята — единия над главата й, другия, негово обърнато наопаки подобие, в нозете й. Всичко, което се виждаше в горния свят — от магарешкия керван по крайбрежния път до облаците, гонещи се от небето, — се повтаряше абсолютно същото върху водното огледало в залива.

— Какво имаш предвид, царю? — изненада се Марий.

— Ами вземи например онази позорна история с Луций Лициний Лукул преди пет години — рече Никомед. — Дойде рано пролетта във Витиния да поиска два спомагателни легиона, уж за да воюва срещу робите в Сицилия. — По тона му си личеше, че случаят продължава да го вълнува. — Обясних му, че нямам никакви войски да му дам, и то не заради друго, а заради собствените му съграждани, откупвачи на данъци, които отвеждат повечето ми поданици в дългово робство. „Първо ще освободиш моите заробени поданици — казвам му, — както си е писано в указа на Сената, отнасящ се до всички народи, приятели и съюзници на Рим, и до всички римски територии по света без изключение! Тогава ще си получа войската обратно и страната ми ще си припомни забравеното благополучие.“ И какво, мислиш, ми отговаря той? Че указът на Сената се отнасял не до всички съюзници, а само до италийците!

— И е бил прав — изтегна краката си Марий. — Ако наистина указът беше засегнал всички жители на страните, приятелки и съюзнички на римския народ, Сенатът щеше да си направи труда изрично да те извести. — Изгледа подозрително Никомед изпод гъстите си вежди. — Но доколкото си спомням, Лукул си получи исканите легиони.

— Не толкова добре попълнени, колкото би му се харесало, но успях да му намеря хора. По-точно той си ги намери сам — поправи се Никомед. — След като му заявих, че Витиния не разполага повече с ненужни хора, той напусна столицата ми и тръгна да обикаля лично провинцията. Няколко дни по-късно се върна и с присъщата си наглост ми съобщи, че е видял твърде много мъже по нивите. Опитах се да му обясня, че е видял селскостопански труженици, а не войници, но той ми отговори, че селскостопанските труженици били най-добрите войници на света и това го удовлетворявало. И ето как към всичките ми грижи се прибави още по-голяма, защото негодникът отведе със себе си седем хиляди души — тъкмо от онези, чийто труд едва смогва да заплати данъците ми към Рим!

— Да, ама си ги получи обратно само година по-късно — напомни му Марий, — при това, ако не се лъжа, всички се върнаха с пълни кесии.

— Да, но през същата тази година реколтата се оказа недостатъчна — инатеше се царят. — А ако ти, Гай Марий, беше по-добре запознат със системата на римските данъци, една — единствена лоша реколта може да ни върне обратно с цяло десетилетие.

— Това, което ми е най-непонятно — оправда се Гай Марий, който се чувстваше все по-неловко, че царят не може да го убеди с реални доводи, — е какво търсят изобщо римски откупвачи на данъци във Витиния. Доколкото знам, царството ти не е част от Римска Азия.

Никомед се намести на стола си.

— Работата е там, Гай Марий, че много от моите поданици са взимали заеми от римските публикани в провинцията ви. Времената са трудни.

— Защо са трудни времената, царю? — продължаваше да се интересува той. — Мислех си, че особено откакто избухна робското въстание в Сицилия, Витиния има големи печалби от износа си на зърно. Можете дори да увеличите добивите си. В продължение на няколко години римски агенти обикалят тази част на света и купуват жито на главозамайващи цени. Търсенето беше толкова голямо, че Римска Азия и Витиния можаха заедно да покрият едва половината от нуждите на Рим. Доколкото разбирам, най-големите сделки са били сключени със земите, управлявани от понтийския цар Митридат.

А, каза го! От въпрос на въпрос Гай Марий най-сетне настъпи право по мазола задъхващия се от злоба цар на Витиния, който мигом изплю цялата си жлъч срещу своя омразен съсед.

— Митридат! — просъска Никомед и се тръшна назад на стола си. — Да, Гай Марий, тъкмо той е отровната змия, която пълзи в моя дом! Той е причината от година на година Витиния да обеднява все повече и повече! Трябваха ми цели сто таланта злато, за да си купя поддръжката на Рим, когато той поиска да бъде признат за приятел и съюзник на римския народ! Много пъти повече трябва да му плащам на самия него, за да отклоня ненаситните му за плячка наемници от границите на царството си! Заради Митридат съм принуден да поддържам постоянна армия, а никоя страна по света не може да си позволи този лукс без огромни жертви! Погледни само какво направи той преди три години в Галатия! Покани хора на пир и ги изкла, както се хранят! Четиристотинте най-видни келти намериха своята смърт в Анкира и сега Митридат царува над всички мои съседи — Фригия, Галия, крайбрежието на Пафлагония. Трябва да ти заявя съвсем отговорно, Гай Марий, че ако Митридат не бъде спрян навреме, дори Рим ще има да си пати и да кълне деня, в който е застанал със скръстени ръце да гледа моето унищожение!

— И аз така мисля — съгласи се Марий. — И все пак Мала Азия е твърде далеч от Рим, затова се съмнявам, че някой от моите съграждани ще оцени действителната стойност на събитията тук. Може би, с изключение на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, но той вече е доста възрастен и никой няма да го слуша. Аз самият имам намерение лично да се срещна с цар Митридат и да го предупредя от името на Рим. Навярно, когато се върна у дома, ще успея да убедя колегите си сенатори, че трябва да гледат по-сериозно на Понт.

— Време е за вечеря — сложи край на разговора Никомед, като стана от стола си. — Ще продължим темата по-късно. Радвам се, че има поне един човек на света, който да разбира нашите грижи!

За Юлия престоят в този източен двор представляваше интересно преживяване. „Ние, римските жени, трябва повече да пътуваме по света — мислеше си тя, — защото едва сега разбирам колко тесногръди и плиткоумни същества сме, колко малко знаем за останалия свят. А трябва да се интересуваме повече, най-малкото, за да знаем как да възпитаваме децата си. Особено синовете си.“

За нея Никомед II беше първият едноличен владетел, когото срещаше в живота си, затова нямаше как да не й направи впечатление. Тя винаги си беше представяла царете като римски патриции — консули — високомерни, ерудирани, изискани в маниерите си и величествени в походката си. Нещо като Катул Цезар или още по-добре — като Скавър Принцепс Сенатус, който, макар и плешив като яйце и по-скоро нисък на ръст, винаги бе внушавал респект у околните с царствената си осанка.

А какъв се оказваше в действителност цар Никомед! Изключително висок, той навярно се беше славил като едър и здрав мъж на младини, но напредналата възраст го беше превърнала в съсухрено, прегърбено старче с провиснала гуша и отпуснати бузи. Зъбите му липсваха отдавна, косата му почти беше опадала, но пък и това си бяха все физически особености, които човек можеше да види и у всеки осемдесетгодишен римски консул. Например Сцевола Авгур. Разликата се състоеше във вътрешната енергия, която даваше сили на едните и на другите да живеят и да пазят достойнството си. Така например цар Никомед беше толкова женствен в поведението си, че направо ставаше смешен в одите на Юлия. Носеше дълги, свободно спускащи се дрехи от ефирна вълна, оцветени във всевъзможни цветове. На масата си слагаше златна перука на къдрици, силно наподобяващи месни колбаси, а човек никъде не можеше да го изненада без вечните му обеци от масивно злато на ушите. Царят имаше навика да си гримира лицето като евтина курва и нарочно говореше с дрезгав фалцет. Изобщо, ако нещо му липсваше, това беше чувството за величие, нищо че повече от петдесет години цяла Витиния се беше обръщала към него тъкмо като към такова. При това цар Никомед не се помнеше като владетел с лека ръка — в продължение на безкрайното си царуване той неведнъж и дваж беше наказвал непокорните си поданици или пък се беше разправял с нетърпеливите си за власт синове. Като го гледаше и още повече, като си представяше, че откакто е навлязло в пубертета, това човешко подобие насреща й винаги е проявявало своите женствени наклонности, Юлия дълго трябваше да се убеждава, че то е било способно да свали собствения си баща от престола му, да се наложи на негово място и вече толкова десетилетия да не се съмнява в лоялността на поданиците си.

И двамата му синове се намираха в двореца, но майките им отдавна не бяха на този свят. Старата царица се беше споминала пред много години (от нея беше по-големият син на владетеля — отново Никомед), а не след дълго я беше последвала и другата царска съпруга (чийто син се казваше Сократ). Нито Никомед — син, нито Сократ можеха да се нарекат младежи: първият беше на шестдесет и две, вторият — на петдесет и четири. И двамата бяха женени, но проявяваха същия женствен характер като баща си. Съпругата на Сократ беше дребно създанийце, напомнящо мишчица, която се крие по ъглите и когато трябва да мине от една стая в друга — припкаше, сякаш се страхува да не я забележи котката. Тази на Никомед беше едра, снажна и сърцата жена, която харесваше шегите за чужда сметка и можеше да събори стените с боботещия си смях. От нея Никомед имаше дъщеря — Ниса, чиято драма се състоеше във вече твърде напредналата й за женитба възраст; Сократ и жена му не бяха могли да се сдобият с дете.

— И като се замисли човек, какво по-естествено? — говореше един от робите на Юлия, докато чистеше стаята, която домакините й бяха отредили. — Изобщо не съм сигурен дали Сократ е способен да проникне в жена! Колкото до Ниса, и тя е започнала да хойка по себеподобни. С такава конска мутра като нейната не виждам кой мъж би я взел за жена.

— Ти си крайно нагъл — отбеляза с леден тон Юлия и с жест на погнуса показа вратата на младежа. На всяка крачка в двореца човек се сблъскваше с красиви роби от мъжки пол в разцвета на младостта си. Имаше само неколцина свободни люде, играещи ролята на приближени на царя и двамината му синове. Затова пък не бяха рядкост малки момченца, играещи ролята уж на прислуга, но ако се съдеше по това, че бяха далеч по-привлекателни от батковците си, навярно задачите им бяха от друго естество. Юлия гледаше да не мисли за какво точно биват използвани те, още повече че малкият Марий, свободолюбив, приятелски настроен към всички и най-вече — страшен симпатяга, навлизаше в пубертета.

— Гай Марий, нали ще наглеждаш сина ни? — тревожно попита мъжа си Юлия.

— Защо, страхуваш се да не започне авантюра с някое от цветчетата наоколо? — прихна да се смее Марий. — Няма защо да се плашиш за него, меа вита. Той вече ги разбира тези работи: никога няма да сбърка мъжко с женско.

— Благодаря ти за успокоението — усмихна се Юлия. — Колкото повече остаряваш, толкова по-малко се слушаш какви ги говориш, а, Гай Марий?

— Тъкмо обратното — отвърна той невъзмутимо.

— Тъкмо това исках да ти кажа.

— А, така ли?

— Не ти ли се струва, че дълго се заседяхме тук? — мина Юлия по същество.

— Ако смяташ осем дни за много време… — изненада се Марий. — Да не би целият този цирк наоколо да те потиска?

— Мисля, че да. Винаги съм искала да знам как си живеят царете, но ако Витиния е характерен пример, то да си призная, радвам се, че съм римлянка. Не става въпрос просто до хомосексуализма. Тук робите са същински позор. А пък царските съпруги са такива едни, че предпочитам изобщо да не ги виждам, Орадалтис е като някой глашатай — човек трябва да си слага тампони в ушите, за да разговаря нормално с нея, а Муза — колко би й отивало името на латински… Не от муза като муза, а от „мус“ — мишка! Да, Гай Марий, да знаеш, че колкото по-скоро благоволиш да се разделиш с цар Никомед, толкова ще ти бъда по-благодарна — заключи типичната римска матрона.

— Тогава да си вървим още утре — съгласи се съпругът й и бръкна в синуса на тогата си, за да извади някакво писмо. — Преследвало ме е по целия път от Халикарнас дотук, за да ме настигне. Писмо от Публий Рутилий Руф, който познай къде се намира в момента?

— В Римска Азия?

— В Пергам, за да сме съвсем точни. Тази година управител на провинцията е Квинт Муций Сцевола и Публий Рутилий се е съгласил да му бъде легат — размаха щастливо свитъка Марий. — Доколкото разбирам, и управителят, и легатът ще са щастливи да ни видят. При това писмото е било пратено още пролетта, значи си представяш нетърпението и на двамата да се срещнат с компания като нашата.

— Освен че е известен адвокат — замисли се Юлия, — аз лично не знам нищо повече за Квинт Муций Сцевола.

— Да си призная, и аз го познавам твърде бегло. А що се отнася до това, какво знам за него — само, че е първи братовчед на Крас Оратор и че са неразделни. Всъщност нищо чудно, че ми е толкова далечен. Все пак той е само на четиридесет.

Старият Никомед мислеше, че гостите му ще останат поне за месец, затова не искаше да ги пусне току-така да си вървят. Но Марий нямаше да е Марий, ако не се наложеше над някаква крехка и доста овехтяла антика като цар Никомед. Заедно със семейството си напусна царския дворец, изпратени от сърцераздирателния рев на домакина, и отплаваха през Хелеспонта към Егейско море, радвайки се на хубаво време и попътен вятър.

При устието на река Каик корабът се понесе по течението и няколко часа по-късно се озова в пристанището на град Пергам, разположено навътре в сушата. Градът беше така разположен, че пътниците, идващи откъм морето, да могат отдалеч да се възхитят на гледката: високия акропол и още по-високите планини, които го ограждат откъм изток.

Квинт Муций Сцевола и Публий Рутилий Руф ги чакаха в резиденцията на управителя, но и този път Марий и Юлия нямаха възможността да се запознаят по-отблизо със Сцевола, който тъкмо заминаваше обратно за Рим.

— Ех, де да бяхте пристигнали през лятото, Гай Марий, щяхме да се повеселим! — въздъхна Сцевола, — но сега трябва да бързам, за да стигна Рим, преди времето да се е развалило и морето да е станало несигурно. — Той се усмихна приятелски. — Публий Рутилий ще ви обясни всичко.

Марий и Рутилий Руф се разходиха до пристанището да помахат на Сцевола от кея, докато Юлия се зае с багажа в двореца, който й беше много по-присърце от царския палат в Никомидия, дори ако женското присъствие беше също толкова скромно.

Разбира се, Марий нямаше да се сети, че на съпругата му ще й е приятно да си има женска компания; стигаше му да знае, че всичко е наред и че Юлия няма проблеми. Сега беше време да се съберат със стария приятел и да обсъдят какво става в Рим.

— Ще започна с най-добрата новина — рече Публий Рутилий и се усмихна щастливо; струваше си да обиколиш половината свят, ако знаеш, че ще срещнеш Гай Марий! — Гай Сервилий Авгур умря в изгнание в края на миналата година и естествено трябваше да се провеждат избори кой да заеме мястото му в колегията. Ти, Гай Марий, ги спечели.

Марий го зяпна.

— Аз!

— Точно така.

— Неми е минавало през ума… Защо аз?

— Защото ти, Гай Марий, все още се радваш на огромна популярност сред римските гласоподаватели, независимо от това, какво правят Катул и компания, за да те компрометират. Най-малкото съгражданите ти смятат, че заслужаваш подобна проява на уважение. Кандидатурата ти беше предложена от цяла делегация конници и понеже никъде не е писано, че човек не може да участва в изборите ин абсенция, колегията на авгурите подложи и твоето име на гласуване и ти спечели. Не мога да твърдя, че Прасчо Младши и приятелите му се зарадваха на успеха ти, но като цяло Рим те приветства от сърце.

Марий въздъхна с огромно задоволство.

— Е, това са наистина добри новини! Авгур! Това означава, че и синът ми на свой ред ще бъде жрец или авгур, както и синовете на синовете му… Успях, Публий Рутилий! Успях да се закотвя в самото сърце на Рим, да стана част от него… Аз, италийският селянин без думичка гръцки.

— Е, знаеш ли, вече не са сред живите онези, които те наричаха така. Откакто Прасчо се спомина, нещата много са се променили. Иначе, ако беше още жив, едва ли щеше да позволи да те изберат за каквото и да било — поклати глава Рутилий Руф. — Той никога не е притежавал повече аукторитас от който и да е свой приятел в Сената, но се ползваше с феноменална дигнитас, най-вече заради сраженията, които водеше със Сатурнин на Форума по време на цензорството си. Колкото и да го мразиш, не можеш да му отречеш, че прояви смелост, за която други могат само да му завиждат. Но това, което го прави тъй важен в очите на колегите му сенатори, е, че успя с годините да изгради около себе си онова здраво патрицианско ядро, което други преди него така и не създадоха. Откакто се бе върнал от изгнанието си в Родос, Прасчо нито за миг не спря да води задочната си война с теб. В крайна сметка, какво друго му оставаше да върши? Огромното влияние, което беше придобил сред събратята си, можеше да бъде използвано вече за твоето окончателно унищожение. Смъртта му предизвика истинско обществено сътресение. Когато се върна у дома, изглеждаше по-здрав от всякога! Аз самият си мислех, че ни остават дълги години да се гледаме в Сената. Но… ей го, че си отиде.

— И какво е търсил Луций Корнелий при него? — попита Марий.

— Като че ли никой не може да си отговори. Със сигурност двамата не са били в особено близки отношения. Самият Луций Корнелий твърди, че присъствието му е било вследствие низ от случайности — същата вечер той изобщо нямал намерение да споделя трапезата на Прасчо. Според мен също става дума за съвпадение. Това, което ме смущава най-много, е, че Прасчо Младши нито веднъж не е дал вид, че присъствието на Луций Корнелий на предсмъртния миг на баща му го е изненадало. А това ми подсказва, че Луций Корнелий се е опитвал поне от известно време да се обвърже с Прасчо — намръщи се Рутилий Руф. — Освен това двамата с Аврелия са се скарали.

— Искаш да кажеш Луций Корнелий и Аврелия?

— Точно.

— Откъде си го научил?

— От Аврелия.

— И не ти е казала защо?

— Не. Каза ми само, че Луций Корнелий не бил повече добре дошъл в дома й. Тъй или иначе, той замина за Близка Испания броени дни след смъртта на Прасчо, а аз научих за спречкването им с Аврелия едва след като бе напуснал Рим. Мисля, че племенницата ми се е страхувала да не ми хрумне да му искам сметка за постъпка, която дори не знам каква е. Все пак, странна работа, ако ме питаш.

Марий никога не се беше интересувал от личните отношения на другите, затова само изкриви лице в кисела гримаса и махна с ръка.

— Е, бих казал, че странна или не, това си е тяхна работа. Друго какво интересно?

Изведнъж Рутилий прихна да се смее.

— Консулите ни прокараха нов закон, забраняващ човешкото жертвоприношение.

— Какво са направили?

— Прокараха закон, забраняващ човешкото жертвоприношение — повтори по-бавно Рутилий Руф.

— Това наистина е смешно! Кога за последен път римлянин е извършил подобно нещо на частно или официално равнище? — ядоса се Марий. — Абсолютни глупости!

— Е, доколкото си спомням, са резнали гърлата на двама гърци и двама гали по времето на Ханибаловите походи из Италия. Но се съмнявам, че точно това са имали предвид с новия лекс Корнелий Лициния.

— Тогава какво?

— Както знаеш, Гай Марий, ние, римляните имаме навика от време на време да изваждаме на показ определена новост в обществения си живот по доста своеобразен начин. Мисля, че действителният смисъл на закона е да напомни на зяпачите от Форума, че занапред не трябва да се стига до улично насилие, до убийства, до затваряне на магистрати, изобщо до незаконни политически действия — обясни Рутилий.

— Това ли обясниха Гней Корнелий Лентул и Публий Лициний Крас на народа?

— Не. Те само подложиха закона си на гласуване и той бе приет.

— Чудо голямо! — заключи Марий. — Какво друго?

— По-малкият брат на върховния понтифекс, който тази година е претор, отиде да управлява Сицилия. Ако щеш, вярвай, но до ушите ни достигнаха слухове, че се готви ново въстание на робите.

— Нима в Сицилия продължават да третират робите си толкова зле?

— И да, и не — отвърна замислено Рутилий. — На първо място, на острова работят много роби — гърци. А когато един господар кара да му работят гърци, не е нужно да ги налага с камшика си, за да си има главоболия. Те всички са свободолюбиви и независими. Освен това чувам, че пиратите, които преди години Марк Антоний Оратор плени по бреговете на Киликия, са били пратени в огромната си част именно на Сицилия. Едва ли човек, свикнал да си изкарва прехраната с разбойничество, ще се съгласи току-така да оре и жъне. Между другото — сети се за друго Рутилий Руф, — Марк Антоний донесе носа на най-големия пиратски кораб и го прикачи към рострата на Форума. Ако се съди по носа му, корабът трябва да е бил доста внушителен.

— Не мислех, че е останало място. Толкова кораби са си оставили носовете на площада, че се чудя къде са тикнали новия. Както и да е, това не е толкова важно. Какво друго се е случило в Сицилия, Публий Рутилий?

— Ами нашият претор Луций Ахенобарб на бърза ръка е успял да обърка всичко на острова, това го научихме дори тук, в Азия. Идването му на острова силно напомняло преминаването на ураган. Още не му била минала морската болест от пътуването и вече издал указ, забраняващ притежаването на мечове или на каквито и да било други оръжия от мирното население. Разбира се, всички си направили оглушки.

— Като ги знам какви са Домиций Ахенобарбите, навярно това се е оказало грешка с фатални последствия.

— Точно така. Луций Домиций изчакал известно време да се увери, че указът му наистина е останал без последствия, и тръгнал да раздава правосъдие. Цяла Сицилия си го отнесла. Съмнявам се занапред някой да посмее да вдига въстания — робски или каквито и да е.

— Е, Домиций Ахенобарбите открай време са си били досадници, но не може да им се отрече, че постигат своето навсякъде — рече Марий. — Това ли е краят на новините?

— Почти. Да ти съобщя само, че имаме нови цензори и че двамата са обявили намеренията си да проведат най-щателното преброяване на римските граждани от десетилетия насам.

— Крайно време беше. Кои са те?

— Марк Антоний Оратор и твоя някогашен колега Луций Валерий Флак. — Рутилий Руф се надигна от мястото си. — Да се поразходим, приятелю?

Пергам представляваше най-грижливо планираният и застроен град в целия свят. Марий беше чувал подобни твърдения, но сега само се убеждаваше, че са били правилни. Дори в бедните квартали на града, разположени в подножието на акропола, не се забелязваха тесни и мрачни улички или порутени сгради, защото по всяка вероятност в града имаше кой да извършва нужния надзор и да прокарва нужните градоустройствени и благоустройствени закони. Навсякъде, където живееха хора, имаше и канализация, по която в едната посока течеше питейна вода за домовете, а в другата се отнасяха нечистотиите далеч извън пределите на града. Като че ли пергамци се бяха зарекли да построят целия си град от мрамор. Дългите колонади опасваха кажи-речи целия център, а гората вдъхваше респект с голямата си площ и изящните си статуи, големият театър беше изсечен от върха чак до подножието на скалата.

И все пак нещо във вида на града и на крепостта навяваше мисли за запуснатост и упадък. Личеше си, че въпреки усилията на сегашните управители, славните времена на Аталидите вече са отминали и няма кой да се грижи за Пергам така, както са се грижили неговите царе през вековете. Народът също не изглеждаше доволен; мнозина от минувачите се сториха на Марий измършавели от глад — нещо, което нямаше как да не изненада в такава богата страна.

— За всичко, което виждаш, са виновни единствено нашите откупвачи на данъци — рече мрачно Публий Рутилий Руф. — Гай Марий, не можеш да си представиш какво заварихме двамата с Квинт Муций при пристигането си! В продължение на години цялата провинция е била подлагана на такава жестока експлоатация от страна на алчните до безсрамие публикани, че вече й се виждаше краят! Първо сумите, които римската хазна обявява предварително, че иска от Азия, са неоправдано високи. Самите публикани наддават, докъдето им стига наглостта, за да се стигне дотам, че рискуват да останат с пръст в устата, ако не свалят кожата и от гърба на последния селянин в провинцията! Типичен пример докъде може да се стигне, ако мисълта за бърза печалба заглуши всякакъв трезв разум. Вместо да обещава от обществената земя на бедните и да я откупува с данъците, събрани в Римска Азия, Гай Гракх най-добре щеше да прати неколцина честни люде да проучат какви са действителните ресурси на провинцията и какво може тя да плаща на Рим, без да се разорява. Но той не благоволи да го стори. Нито някой друг след него. Цифрите, които се ползват в Рим, са плод от най-общи изчисления, нахвърлени от комисията, която дойде тук веднага след смъртта на цар Атал. А това беше преди тридесет и пет години!

— Жалко, че така и никой не ми е съобщил нищо за проблема по времето, когато бях консул — отбеляза с тъга Марий.

— Но, скъпи Гай Марий, ти си имаше достатъчно много работа с германите! В онези години азиатската ни провинция беше място, за което никой дори не се сещаше. Но иначе си прав — ако Марий беше изпратил своя комисия да разучи положението, не ще и съмнение, че цифрите щяха да бъдат определени много по-точно и съвестно. И публиканите щяха да си намерят майстора! Но понеже още не са, от ден на ден стават все по-арогантни с местните жители. В действителност не управителят, а те властват в Римска Азия!

Марий се засмя.

— Обзалагам се, че нашите публикани са били изненадани твърде неприятно, когато са им пратили Квинт Муций и Публий Рутилий.

— Това е сигурно — съгласи се Рутилий Руф и невинно се усмихна. — Опищяха половината свят, разправят, че се чуло чак в Александрия. За Александрия не знам, но в Рим със сигурност имаше отзвук. Нека остане между нас, но тъкмо това е причината Квинт Муций да си замине толкова рано.

— А вие какво точно правихте през годината?

— О, просто им оправяхме бакиите и сваляхме данъци — рече Рутилий Руф.

— За сметка на хазната и на откупвачите…

— Именно — вдигна рамене Рутилий и обърна поглед към агората. С жест посочи някакъв празен пиедестал. — Така например сложихме край на една тъжна практика. На това място е стояла конна статуя на Александър Велики, изваяна не от друг, а от самия Лизип; смята се за най-добрия му портрет на Александър. И знаеш ли къде се намира в момента — в градината на Секст Перквициен, най-богатия и безочлив конник в цял Рим! Доколкото знам, живее близо до вас на Капитолия. Присвоил си я е за сметка на неплатени данъци, представяш ли си? Произведение на изкуството, което струва с хиляди повече от въпросната сума. Но какво са могли да сторят местните? Просто са нямали пари. И така, когато Секст Перквициен посочил с тояжката си статуята, те му я свалили и я пратили в дома му в Рим.

— Трябва да бъде върната незабавно — зарече се Марий.

— Малко е вероятно — изсумтя недоволно Рутилий Руф.

— Затова ли Квинт Муций тръгна за Рим?

— Де да беше за това… Не, тръгна си, за да попречи на публиканите да ни дадат под съд.

Марий се закова на място.

— Шегуваш се!

— Не, Гай Марий, не се шегувам! Азиатските откупвачи имат огромно влияние в Рим, особено в Сената. А ние с Квинт Муций смъртно ги засегнахме, като си позволихме да внесем в провинцията някакъв ред. — Рутилий направи ужасна физиономия. — Не само че засегнахме публиканите, но което е по-лошо — обидихме римската хазна. В Сената има достатъчно хора, които с удоволствие биха се изпикали на главите на откупвачите, но опре ли въпросът до хазната, няма милост. В очите на сенаторите всеки, който иска да ограничи приходите на държавната хазна, е държавен изменник. Повярвай ми, Гай Марий, когато Квинт Муций получи последното писмо от братовчед си Крас Оратор, лицето му стана по-бяло от тогата ми! Съобщаваше му се, че в Рим се е надигнало цяло движение за отнемането на проконсулския му империум и за подвеждането му под съдебна отговорност за превишаване на правата и държавна измяна. Затова първата му работа бе да хукне обратно за Рим, оставяйки ме мен да управлявам провинцията до идването на наследника му.

По пътя обратно към двореца на Гай Марий му направи впечатление начинът, по който минувачите на улицата поздравяват Публий Рутилий Руф — топло и добронамерено.

— Тук всички те обичат — констатира той, без да се изненада.

— Квинт Муций го обичат дори повече. Откакто дойдохме в Пергам, променихме много неща в живота им, Гай Марий, все на добро. За пръв път местните жители виждат с очите си, че римските магистрати могат да се заловят истински за работа. Аз самият не мога да ги виня за дълбоко вкоренената им омраза към всичко римско. В продължение на дълги години те са били в положение на наши жертви и ние сме ги експлоатирали жестоко. Затова когато Квинт Муций намали голяма част от данъците им според реалното състояние на нещата и сложи граница на безпрецедентно високите лихви, които някои местни представители на публиканите взимаха, много жители на града буквално започнаха да танцуват на улицата! Гражданите на Пергам дори гласуваха ежегодни празненства в чест на Квинт Муций, а доколкото знам, същото са направили Смирна и Ефес. Първоначално ни изразяваха своята благодарност под формата на подаръци, сред които имаше рядко скъпи неща — произведения на изкуството, бижута, гоблени. Всеки път ние ги връщахме, придружени с благодарствени писма, на собствениците им, но те ги носеха отново. Накрая се видяхме принудени да затворим вратите на двореца за всякакви доброжелатели.

— Дали Квинт Муций ще успее да убеди сенаторите, че правото е на негова страна, а не на публиканите? — чудеше се Марий.

— Ти как мислиш?

Той се забави с отговора си. Искаше му се да не е прекарвал толкова време от живота си на война, защото дългите му отсъствия от Рим не му позволяваха да си изгради вярна представа за съгражданите си.

— Мисля, че ще успее — рече накрая. — Досега е имал репутацията на изключително почтен човек. Много от по-низшите сенатори ще го подкрепят, дори и да са по принцип склонни да защитят интересите на публиканите… или на хазната. Не се и съмнявам, че речта му пред Сената ще бъде блестяща. Крас Оратор също ще говори в негова полза, а той знае да убеждава.

— И аз така мисля. Но все пак е жалко, че трябваше да напусне толкова рано провинцията. Дори за самия него. Не вярвам за в бъдеще да му се предостави друг случай да докаже на какво е способен. Квинт Муций е надарен със способността да обмисля нещата до най-малката подробност, а качествата му на организатор са неоспорими. Моята задача тук се ограничаваше в това да събирам сведения за вътрешността на страната. Всички решения той взимаше сам. Вследствие на което за пръв път от тридесет и пет години насам Римска Азия може да се похвали с реалистичен бюджет, а хазната е лишена от всякакви оправдания да иска повече от допустимото.

— Разбира се, ако не се случи в провинцията да дойде лично някой от консулите, управителят е в правото си да пренебрегва всякакви директиви, дошли от Рим — разсъждаваше Марий. — Но вие практически сте си заврели носа в делата на цензорите и на хазната, а и публиканите са сключвали договори според всички държавни закони. Новите цензори ще сключат и нови договори, но дали в Рим вече са получили резултатите от вашите изчисления. И ако са ги получили, дали ще има време да се внесат нужните нововъведения преди крайната дата за сключването на поредните договори?

— За жалост, не — отговори Рутилий Руф. — Още една причина Квинт Муций да се върне в Рим. Той разчита единствено на собствения си авторитет пред тазгодишните цензори, но се надява те да преразгледат вече подписаните договори с публиканите.

— Е, в крайна сметка, стига хазната да се съгласи с орязването на приходите си, не виждам от какво могат да се оплакват самите публикани. Предполагам обаче, че на Квинт Муций му предстои твърде сурова битка с държавните чиновници. В крайна сметка, ако хазната престане да иска нереалистични приходи, публиканите ще имат повече възможности да обогатяват самите себе си, не е ли така?

— Така е — съгласи се Рутилий. — На това се и надяваме, стига Квинт Муций да успее да убеди дебелите глави в Сената и трибуните на хазната, че Рим трябва да забрави досегашните си приходи от азиатската провинция.

— Според теб кой пръв ще се възпротиви?

— Секст Перквициен. Той и занапред ще продължи да реализира големи печалби, но никой няма да му позволи да конфискува повече произведения на изкуството за сметка на неизплатени данъци. Също и някои от важните клечки в Сената, които имат сериозни задължения към конническите лобита и които също са получавали произведения на изкуството в замяна на услугите си. Гней Домиций Ахенобарб е един от тях, Катул Цезар също. Предполагам, че и Прасчо Младши или Сципион Назика са вътре в нещата, както и някои от Лициний Красите без Оратора обаче.

— Ами нашият Принцепс Сенатус?

— Очаквам Скавър да подкрепи исканията на Квинт Муций. Навярно и ти, Гай Марий, се надяваш на същото. Да му отдадем заслуженото на Скавър, той е от малкото римляни, останали верни на принципите си. Освен това неговите собствени клиенти са предимно в границите на Италия, така че той няма и личен интерес нещата в Азия да останат такива, каквито са. Интересува се от тази част на света само доколкото му се удава случай от време на време да свали по някой и друг цар и да му намери заместник. Но да събира данъци! Не и той! Пък и не знам да се интересува от произведения на изкуството — захили се Рутилий Руф.

След като двамата приятели се нарадваха един на друг, Гай Марий остави приятеля си да се разполага сам в двореца на римския управител в Пергам (защото той упорито отказваше да напусне поста си) и заедно с жена си и детето си се запътиха към Халикарнас и вилата, наета предната година, за да прекарат още една приятна зима, спасявайки се от монотонията с едно прескачане до Родос.

Това, че на пролетта им се удаде възможността да отплават на изток за Тарс, се дължеше единствено на усилията, които Марк Антоний Оратор положи при изтребването — поне за известно време — на всички морски разбойници по бреговете на Памфилия и Киликия. Преди морския поход на Антоний самата идея да насочиш кораба си към този край на света беше немислима, още повече че всеки пират би бил на върха на професионалното си щастие, ако в ръцете му попадне римски сенатор, при това наричащ се Гай Марий. Навярно за човек като него биха се поискали двайсет или дори трийсет таланта сребро.

Корабът плътно следваше всяка извивка на брега, отбиваше се във всяко пристанище и така пътуването се проточи цял месец. Из цяла Ликия Марий и семейството му бяха посрещани с почести, също и в Анталия и Памфилия. Пътниците — дори обиколилият половината свят Марий — за пръв път виждаха с очите си подобно природно чудо: от дъното на морето да се издигат цели планини, толкова високи, че върховете им цяла година остават покрити със сняг.

Цели области се губеха под зелената покривка на гъсти борови гори, които никога човешка ръка не бе докосвала. Кипър, който се намираше на няколко десетки километра, беше толкова богат на кедрово дърво, че можеше да задоволи търсенето на дървесина чак в Египет. „И все пак — мислеше се Марий, докато погледът му шареше по бреговата ивица на Киликия, — нищо чудно, че пиратството е било толкова разпространено тук.“ Всяка гънка на крайбрежните планини образува по някое закътано и напълно неразличимо отдалеч заливче, където могат да се скрият всякакви кораби. Корацезиум — някогашната столица на пиратите — представляваше наистина съвършено за целта място: сякаш боговете нарочно бяха издигнали тази висока, подобна на конско копито скала, обградена от почти всички страни с вода, за да я използват морски разбойници. Ако не беше предателството отвътре, навярно Антоний никога не би превзел крепостта със сила. Самият Марий не можа да се въздържи и я огледа отвсякъде с мисълта как ли би подходил сам, ако трябва да проникне в нея.

Най-накрая на хоризонта се показа и Тарс, построен няколко километра нагоре по течението на река Кидн, за да може да функционира като пристанище, без да се излага на силните морски бури и вълнения. Градът беше обграден от яка крепостна стена, която да защитава почетните римски гости, настанени в местния дворец. В тази част от Мала Азия пролетта започваше рано, та времето вече ставаше горещо; Юлия започна да прави намеци на мъжа си, че никак не би й се понравило, ако той реши да ги остави с детето сами в подобна нажежена пещ и да поеме сам по дългия път към Кападокия.

Към края на зимата Марий беше получил писмо от Ариарат VII, царя на Кападокия, в което той го уверяваше, че ще го чака лично в Тарс към края на март, за да си направи удоволствието да придружава видния римлянин по дългия и изморителен път от Тарс до Евсевия Мазака. Понеже знаеше, че царят ще го чака, Марий беше настоявал корабът по-бързо да стигне в Тарс, но в крайна сметка не посмя да развали пътуването на Юлия, която често си харесваше някое уютно заливче, караше капитана да спре и слизаше на брега, за да се раздвижи и да поплува в хладните морски води. Но когато най-накрая пътниците стъпиха на брега в Тарс, от невръстния цар нямаше ни вест, ни кост.

На няколко пъти Марий прати бързи куриери до Мазака, но така и не получи отговор; по-точно — никой от куриерите не се върна да му го донесе. Най-накрая започна да се тревожи. В началото не беше трудно да скрие притесненията си от Юлия и малкия Марий, но колкото повече жена му настояваше двамата да го придружат във вътрешността на полуострова, толкова повече му се усложняваше положението и му оставаше по-малко време да избира. Със сигурност Марий нямаше да вземе жена си в Кападокия, но пък и нямаше как да я остави на жестокото слънце в Тарс. Недоволството на Юлия си имаше и своите по-сериозни основания и те се състояха в самото неясно положение на страната, където се намираха. В по-далечно минало Киликия бе владение на Египет, но от няколко десетилетия се водеше част от Сирия. В действителност управлението на провинцията беше занемарено и продължително време реално властта бе принадлежала на пиратите, които проявяваха своите аспирации не само към крайбрежието, но и към плодородната област Педия, вдадена дълбоко в сушата и намираща се на изток от Тарс.

Вследствие на цяла поредица от междуособни войни в Сирия царстващата династия на Селевкидите се изтощаваше все повече и повече. Дори в момента в Северна Сирия управляваха едновременно двама души — Антиох Грип и Антиох Кизикен, които бяха толкова заети в борбата си за Антиохия и Дамаска, че като че ли нехаеха напълно за останалата част от обширното си царство. Нищо чудно тогава, че на юг и евреите, и идумейците, и набатейците бяха създали самостоятелни държавици, а на север Киликия зависеше от самата себе си.

Когато преди няколко години Марк Антоний Оратор бе пристигнал в Тарс с намерение да използва града като своя военна база, никой в цяла Киликия не вдигна глас против него, докато накрая римският консул не обяви Киликия за законна провинция на Рим. След завръщането му в Рим обаче никой от Сената не си направи труда да прати управител в новооснованата провинция и страната отново изпадна в пълна безтегловност. Гръцките градове, които бяха достатъчно големи и икономически самостоятелни, се самоиздържаха напълно; най-красноречив пример за това беше Тарс. Но между няколкото големи центрове съществуваха обширни пространства, където или никой никого не управляваше, или властта беше в ръцете на местни големци, или просто, ако ги питат, хората се наричаха римски поданици. В скоро време Марий стигна до заключението, че след някоя и друга година страната отново ще се превърне в пиратско гнездо. Междувременно местните магистрати приветстваха с добре дошъл знатния римлянин, когото неправилно сметнаха за своя нов управител.

Колкото повече чакаше цар Ариарат да му прати вест, толкова повече Марий се страхуваше, да не би да му се наложи някаква отчаяна намеса в делата на Кападокия или пък да остане за по-продължително време в Тарс, та да се опита със собственото си присъствие да успокои нещата в района. Но най-голямата му тревога си оставаха жена му и синът му. „Защо не ги оставих у дома на сигурно! — тюхкаше се постоянно Марий. — Да ги оставя сега в Тарс, където могат да пипнат всякакви зарази… и дума не може да става. От друга страна, немислимо е да ги водя със себе си в Кападокия.“ Идеше му просто да ги качи на първия кораб обратно за Халикарнас, но пък в съзнанието му неизбежно изникваше мисълта за непристъпната крепост на Корацезиум, която можеше да приюти някой пиратски цар. Какво му оставаше да направи? Тази част на света си оставаше практически непозната за римляните, а и нямаше много време за нейното опознаване тепърва. Цялата източна половина на Вътрешно море се оказваше пред самия праг на политическия хаос, и само някъде да избухнеше буря, щеше да помете със себе си всякакви царства и господарства.

Когато и на средата на май Марий продължаваше да е в пълно неведение за съдбата на цар Ариарат, той най-сетне взе решение.

— Събирай багажа — рече на Юлия с тон, който не оставяше място за излишни въпроси. — Тръгваме тримата с малкия Марий, но вие няма да вървите с мен чак до Мазака. Щом се изкачим достатъчно високо в планините, за да избягаме от горещините, ще ви оставя на първите срещнати хора да се грижат за вас и ще продължа сам към Кападокия.

Разбира се, Юлия искаше да спори, но не посмя; никога не бе имала случай да види как действа Гай Марий на бойното поле, но от чутото знаеше, че никога не търпи възражения. Личеше си, че макар и без легиони под своето командване, мъжът й и този път има да разрешава някаква задача, нищо чудно да ставаше дума за съдбата на цяла Кападокия, затова беше глупаво да му се създават излишни главоболия.

Два дни по-късно пътешествениците напуснаха града, придружени от дружина местни доброволци. Начело на охраната стоеше млад грък от Тарс, с когото Марий беше завързал от известно време дружба. Както и Юлия. Оказваше се, че от подобни приятелства може да има само полза. Маршрутът беше такъв, че никой не можеше да върви пеш по пътеката. Тя извеждаше на тъй наречените Киликийски порти, които представляваха стръмен и труден за преодоляване проход. Само катъри можеха да изкатерят без затруднения склоновете, но затова пък Юлия имаше душа на поет и потискаше неприятните чувства от непрекъснатото друсане с удоволствието от възхитителните гледки, разкриващи се от планинските била. Пътят следваше едва проходими клисури, врязваше се в могъщата снага на планините и колкото по-високо се изкачваха пътешествениците, толкова повече неразтопен сняг виждаха около себе си. Беше направо невероятно как само три дни по-рано Юлия се беше задушавала от тежката мараня в Тарс, а сега бъркаше дълбоко в сандъците, за да си търси топли дрехи. Времето беше приятно и слънчево, но навлезеха ли в сянката на боровите гори, пътниците трепереха от студ. Затова пришпорваха животните и бързаха да излязат по скалистите и оголени склонове още по-нагоре или да починат край пенещите се води на планински поток, който ревеше надолу по живописните проломи.

Четири дни, откакто бяха напуснали Тарс, и групичката вече бе свършила с изкачването. В някаква тясна долчинка Марий се натъкна на пастирски лагер, издигнат за лятото от малобройно племе, извело овцете си на паша далеч от задаващите се горещини. Юлия и малкият Марий бяха поверени в ръцете на овчарите, закриляни от дружината гърци. Младият Морсим — така се наричаше предводителят им — трябваше да се грижи за двамата изоставени от главата на семейството римляни и да ги пази от невидими опасности. Самите овчари, подкупени със значителна сума пари, се оказаха крайно отзивчиви люде и Юлия беше настанена в една от най-просторните кожени палатки.

— Само да свикна с миризмата, и всичко ще е наред — успокои тя Марий, преди да се разделят. — Вътре в палатката е топло, а доколкото разбирам, някои от тукашните са отишли да купят допълнителни провизии. Ти можеш да вървиш, няма защо да се безпокоиш за нас. Пък и малкият Марий не се стеснява вече да си играе на овчар. Каквото и да се случи, Морсим ще се справи с положението. Единствено съжалявам, мъжо, че толкова време изгуби заради нас.

И така, Гай Марий пое нататък, придружен от двама свои роби и от водача, даден му от Морсим. По всичко изглеждаше, че човекът предпочита да продължи към Кападокия, отколкото да си губи времето със семейството на сенатора назад. Доколкото Марий имаше представа за положението си в пространството, клисурите и няколкото по-широки плата, които четиримата пътници прекосяваха, бяха на височина около пет хиляди и петстотин стъпки над морското равнище; макар и никой от ездачите да не страдаше от главоболие или виене на свят, непривичната за шейсетгодишния римлянин височина му действаше крайно отрицателно и той с мъка издържаше дългата езда върху катъра. Разстоянието до Евсевия Мазака изглеждаше почти отчайващо, още повече че според водача това било единственото селище, достойно да се нарече град, в цялото царство.

Щом Марий прехвърли планинския хребет, разделящ басейните на реките, вливащи се в Киликийска Педия на юг, и тези, които течаха в обратната посока — към дългата и пълноводна Халис, слънцето изведнъж изчезна. Със смяната на водосборния басейн изведнъж се промени и климатът, защото пътниците бяха обгърнати от гъсти облаци мъгла и станаха жертва на студения планински дъжд, преминаващ често в лапавица. На Марий му беше студено, крайниците го боляха от преумора и той не можеше повече да понася неудобното седло. И все пак не се оплакваше, а упорито следваше водача си по безкрайните пътеки и се чудеше дали от дългото търкане няма да му се разрани кожата на бедрата.

На третия ден слънцето се показа отново. Ширналите се напред тучни равнини, сред които почти нямаше гористи участъци, бяха същински рай за овце и говеда, както му разправяше водачът. Кападокия не притежавала нужната почва и климат, за да израснат същите гъсти гори, които пътниците бяха оставили зад себе си в Киликия. Затова пък разоре ли се веднъж земята и посее ли се жито, добивите били много богати.

— Тогава защо никой не я обработва? — зачуди се Марий.

Водачът сви рамене.

— Няма достатъчно хора. Тукашните отглеждат, колкото да изхранят себе си. Понякога нагоре по Халис идват салове, които изкупуват всички излишъци. Но за търговия с Киликия и дума не може да става — връзките са почти невъзможни. Пък и защо им трябва на тукашните да се грижат за съседите си киликийци? Те самите имат какво да ядат и това им е предостатъчно.

Това беше може би единственият по-дълъг разговор между Марий и водача му. Дори когато се отбиваха да пренощуват в нечия кожена овчарска палатка или пък в кирпичената къщичка на някой селски старейшина, двамата почти не говореха. А около тях планините се сменяха, понякога надвисваха над самия път, друг път се отдръпваха в далечината, но си оставаха все същите — нито по-ниски, нито по-високи, покрити със зелена трева в по-ниските си части и с мръсен сняг по върховете.

Един ден, когато водачът тържествено беше заявил, че до Мазака остават само четиристотин стадия (това Марий си го преведе в петдесет римски мили), пътниците неочаквано се озоваха в толкова необичайна местност, че Марий съжали, задето не бе взел Юлия със себе си. На много места долината се прорязваше от живописни дефилета, при завоите на които се образуваха своеобразни пясъчни пирамиди, оцветени във всякакви оттенъци на червено, сякаш някой си беше играл да ги строи с парчета разноцветна глина. Марий имаше чувството, че е попаднал в детската стая на боговете, които не само бяха построили причудливите кули, но и на много места по върховете бяха закачили огромни каменни блокове, навярно вместо люлки — толкова застрашително надвисваха над пътника, че започваше да му се струва как се клатят на фона на небето. Но… чудо на чудесата! Докато разглеждаше природните забележителности, Марий изведнъж забеляза тук-там из пясъчниците врати и прозорци.

— Ако ти е направило впечатление, че от доста време не сме минавали покрай села… — рече многозначително водачът. — По тези места климатът е суров, а лятото — кратко. Хората са се научили да си издълбават домовете в самите скали. През лятото им държи хладно, през зимата — топло. Защо да строят къщи, когато Великата богиня Ма им ги е построила вместо тях?

— И откога са се научили да живеят в скалите? — не сдържаше удивлението си Марий.

Но водачът не знаеше.

— Откакто има хора на този свят — махна той с ръка. — В Киликия се знае, че най-първите хора на земята се родили именно в Кападокия и че оттогава досега нищо в начина им на живот не се е променило.

Още не се бяха измъкнали от лабиринта на скалистите дефилета, когато Марий забеляза пред себе си планината; напълно самотна на хоризонта, това беше без съмнение най-величествената планина, която той беше виждал с очите си; по-висока от гръцкия Олимп, по-висока дори от огромния масив, ограждащ от север Италийска Галия. Представляваше един могъщ конус в средата и няколко по-малки в двата му края, като на фона на синьото небе искрящият от снеговете връх заслепяваше очите на наблюдателя. Естествено Марий знаеше името на това величествено творение на природата: планината Аргей, описана от гърците, но видяна само от шепа римляни. А в подножието му се намираше Евсевия Мазака, единственият град в цяла Кападокия, където живееше и царят.

За нещастие Марий идваше откъм Киликия, а това означаваше, че Мазака се намира от обратната страна на планината. Градът нарочно беше издигнат на север от Аргей, за да бъде по-близо до река Халис, голямата червеникава река, извираща от сърцето на Мала Азия — единствената леснодостъпна връзка на страната със света.

Затова вече преваляше, когато Марий зърна смътните очертания на жилищата, скупчени едно връз друго в сянката на Аргей. Идеше му да въздъхне с облекчение, но внезапно си даде сметка, че се озовава на бойно поле. Твърде необичайно усещане! Да язди по същите места, където преди броени дни са се водили кървави сражения и са загинали може би хиляди души, без той самият да е участвал в сражението, без дори да го вълнува особено кои са победителите… За пръв път в живота си той, Гай Марий, завоевателят на Нумидия и унищожителят на германите, се разхождаше по бойното поле в качеството си на наблюдател.

Нещо го гореше отвътре и не му даваше мира; но той така и не спираше да върви по посока на малкото градче, почти без да обръща внимание на картината около себе си. Така и никой не си беше направил труда да разчисти след полесражението. Навсякъде се въргаляха разлагащи се, окървавени трупове на хора, разсъблечени от мародерите и оставени да гният голи на откритото. Студеният въздух ги бранеше от мухите, които иначе биха закрили небето с гъстите си облаци, а постоянно духащият вятър отвяваше вонята на мърша надалеч и Марий дори не се притесняваше да гази сред купищата убити. За разлика от водача си, който не криеше сълзите си, и от двамината си роби, способни да си изповръщат и червата от ужас, Гай Марий обаче сякаш нищо не забелязваше. Всъщност погледът му шареше във всички посоки с надеждата да открие по-важното: лагера на живите, на тези, които бяха победили. Най-сетне и той му се разкри, на около два километра североизточно от бойното поле, където се издигаха многобройни палатки от животинска кожа, закрити от тънък, синкав воал дим от лагерните огньове.

Митридат. Нямаше кой друг да бъде. А Гай Марий не беше дотам наивен, че да помисли изкланите войници в краката си за тези на Митридат. Не, понтийската армия беше спечелила сражението, а по бойното поле лежаха голите трупове на кападокийците. Бедни овчари и изостанали жители на скални пещери… както и множество сирийски и гръцки наемници, ако набитото му око правилно различаваше типичните за двете раси черти. Къде ли беше малкото царче? Нямаше смисъл да се чуди. Щом не бе дошло до Тавър, щом не беше отговорило на нито едно от Мариевите писма, значи имаше само един възможен отговор — бяха го убили. Както без съмнение бяха постъпили и с пратениците от Тавър.

Всеки нормален човек би обърнал коня си назад и би се отдалечил възможно най-бързо от това прокълнато място, надявайки се, че никой не го е забелязал. Но не и Гай Марий. Най-сетне беше настигнал цар Митридат Евпатор, пък макар и на чужда територия. Не му оставаше друго, освен да подритне за последен път изтощеното животно под себе си и да се забърза за отдавна чаканата среща.

Гай Марий беше направо смаян да установи как никой от лагера не си правеше труда да го забележи, как никой не му обърна внимание дори когато влезе с царствена походка през главната порта на града. Колко сигурен се чувстваше царят на Понт! Дръпна юздите на животното си и заоглежда изкачващите се все нагоре по склона на планината улици с надеждата, че някъде ще зърне акропол или поне нещо подобно на крепост. Най-после в самия горен край на града на фона на планината се показа единственото по-голямо здание, което трябваше да е дворецът. По всичко личеше, че е било изградено от неподходящ камък, неиздържащ на силата на тукашните ветрове, защото пролуките в зидарията бяха допълнително измазвани, а накрая стените бяха боядисани в наситено синьо, колоните — в аленочервено, а капителите — в йонийски стил — в пурпур и блестящо злато.

„Там ще да е! — каза си Марий. — Няма къде другаде!“ Насочи коня по една от тесните улички и потегли нагоре към планината, ориентирайки се по стърчащия над къщите дворец. Самият дворец се оказа насред пустеещи градини, заградени с каменна стена, който някой беше измазал също в синьо. „Пролетта идва късно в Кападокия“ — мислеше си пътникът и изпитваше тъга, задето малкият цар Ариарат така и не я беше дочакал. По всичко личеше, че населението на Евсевия Мазака е избягало от града, защото по улиците не се виждаше жив човек, а на входа на дворцовата градина нямаше дори пазач. Цар Митридат наистина не се тревожеше за особата си!

Марий остави коня си пред стълбището, водещо към главния вход, а след него скочиха от животните си и тримата му спътници. В двореца се влизаше през тежка, двукрила порта от бронз, украсена с барелефи, които изобразяваха в подробности сцената на отвличането на Персефона от Хадес; Марий трябваше дълго чака някой да отговори на яростното му блъскане по вратата, затова спокойно разгледа цялата история, изрисувана пред очите му. Най-сетне се чу силно скърцане и едно от крилата с мъка се открехна.

— Да, да, чух! Какво искаш? — попита беловлас старец на гръцки.

На Марий му идеше чак да се засмее на това посрещане, та гласът му прозвуча доста неуверен, съвсем не по господарски.

— Аз съм Гай Марий, римски консул. Цар Митридат тук ли е?

— Не — отговори беловласият старец.

— А очаквате ли той да се върне?

— Да, преди да се е стъмнило.

— Чудесно! — издърпа вратата посетителят и нахълта в просторното помещение от другата страна, което навярно играеше ролята на тронна зала. С жест показа на тримата си спътници да го последват. — Трябва да ни настаните някъде. Конете ни чакат отпред — някой да ги заведе в ясли. Колкото до мен, искам да ми се приготви гореща баня. Незабавно.

Когато най-после се разбра, че царят наближава двореца, Марий, облечен в сенаторска тога, излезе да го посрещне сам на стълбите пред входа. Нагоре по улиците на града се задаваше дружина от неколкостотин конници, добре въоръжени и яхнали охранени коне. Кръглите им щитове бяха боядисани в червено, а върху фона беше изрисуван бял полумесец, обгърнал с краищата си звезда с осем лъча. Над сребърните си брони войниците носеха червени наметала, на главите си — конусовидни шлемове, украсени не с птичи пера или конски опашки, а също с полумесец и звезда.

Самият цар не вървеше отпред, затова отдалеч не можеше да се определи къде точно сред многото конници се крие. Личеше си, че макар и да нехае за сигурността на двореца, който и без това не беше негов, Митридат се грижи за собствената си безопасност. Най-сетне дружината премина през входната врата на градината и се строи пред стълбите към двореца. По особеното чаткане на копитата по плочките Марий се досети, че конете не бяха подковани, което пък беше признак за недотам добре развитите занаяти в Понт. Разбира се, нямаше как конниците да не са забелязали римлянина, който, загърнат в пурпурноръбата си тога, гордо пъчеше гърди няколко метра над тях самите.

Гвардията се раздели на две и пусна да мине цар Митридат Евпатор на неговия дорест кон. Беше с пурпурна мантия, а щитът, който носеше оръженосецът му, беше боядисан в същия цвят, макар и да носеше изобразени познатите полумесец и звезда. Това обаче, което отличаваше най-много царя, беше, че върху главата си не носеше шлем, а лъвска кожа: предните зъби на звяра бяха зинали буквално над челото му, ушите му бяха щръкнали високо, а на мястото на очите зееха широки черни дупки. Митридат беше облечен в дълга златна ризница, която се спускаше като пола надолу и в същото време покриваше ръцете му, а над нея беше сложил златна, орнаментирана броня. На краката си носеше красиви гръцки обувки от лъвска кожа, бродирани със злато и вместо с върхове — с две миниатюрни златни изображения на лъвски глави.

Митридат скочи от коня си и застана пред стълбите. Налагаше му се да гледа Марий отдолу, а това очевидно не му се нравеше. И все пак не можеше да избърза нагоре по стъпалата като услужлив царедворец. „Колкото мен висок — оценяваше го Марий, — и също така строен, както бях и аз на младини.“ Митридат не беше красавец, но притежаваше чисто, широко, по-скоро квадратно лице, което можеше да привлече погледа. Правеше впечатление издължената му, заоблена брадичка, както и дългият му, месест нос. Беше по-скоро светлокож, очите му имаха лешников цвят, а изпод лъвската глава се подаваха златисти кичури, допълнени с характерните му бакенбарди. Портретът му можеше да завърши с малката му, червена уста, която според римлянина издаваше буен и невъздържан характер.

„И все пак ти вече си виждал хора в тоги?“ — питаше го мислено Марий и прехвърляше през паметта си всичко, което знаеше за живота на цар Митридат. По никое от местата, където се знаеше, че понтийският цар се е подвизавал, Марий не би предположил, че ще се разхождат римляни в официални тоги. Но пък по погледа на царя личеше, че той добре разбира що за човек има пред себе си. От дългия си опит Марий се беше убедил какво дълбоко впечатление прави римската тога на чужденците, които за пръв път я виждат с очите си; спокойствието на Митридат доказваше само едно: че и преди е виждал римски магистрати. Къде ги бе виждал?

Цар Митридат Евпатор се заизкачва по стълбите с небрежна походка. Щом стигна до непознатия, му протегна ръка в знак за добри намерения. Двамата си стиснаха ръцете, като се показаха достатъчно цивилизовани да не се съревновават кой ще смачка тази на другия.

— Гай Марий — рече царят на гръцки с учудващо подобен на римлянина акцент, — за мен е наистина неочаквана чест.

— Царю Митридат, удоволствието е изцяло мое.

— Заповядай, заповядай! — прегърна царят Марий през раменете и го поведе към вратата, този път широко отворена от прислугата. — Надявам се да са те посрещнали, както ти е искало?

— От нищо не мога да се оплача.

Преди обаче царят да влезе в двореца, вътре се шмугнаха десетина от телохранителите му, които внимателно провериха цялата тронна зала дали не се крие враг. Други десетина застанаха плътно зад царя си, да прикрият тила му в случай на опасност. Най-накрая, като се увериха, че е безопасно, половината от стражите излязоха от залата, за да претърсят другите части на двореца, докато останалата половина имаше за задължение нито за миг да не изпуска Митридат от поглед. Царят се насочи към мраморния трон в другия край на помещението, разположи се по господарски на пурпурната възглавница и с щракване на пръстите си заповяда да донесат стол за Гай Марий.

— Надявам се, поднесли са ти нещо за хапване? — попита.

— Предпочетох вместо това да се изкъпя — обясни Марий.

— Тогава да вечеряме?

— Ако и ти си гладен. Но стига да не държиш на повече сътрапезници, не бих имал нищо против да донесат една маса и да се храним тук, при трона ти.

Донесоха маса, вино и скромното меню от салати, таратор, обилно подправен с чесън, няколко вкусни варени мръвки от смеляно агнешко месо. Царят не благоволи да отбележи нищо за оскъдната трапеза — навярно тя напълно задоволяваше вълчия му глад; всъщност последното можеше да се каже повече за Марий…

Едва след като двамата се нахраниха и слугите отнесоха празните чинии, великите личности започнаха да обсъждат великите въпроси, които ги бяха срещнали. Навън още падаше сивкав здрач, но вътре в лошо осветената зала отдавна цареше непрогледен мрак. Ужасени слуги като сенки се местеха от лампа на лампа и изхабяваха много нерви, преди огънят да се захване за фитила и да засвети от стената. Личеше си, че и маслото е лошокачествено.

— Къде е цар Ариарат? — попита Марий.

— Няма го вече на този свят — отговори Митридат, както си бъркаше със златна тел между зъбите. — Умря преди два месеца.

— Как?

Когато двамата се бяха доближили достатъчно на стълбите пред двореца, Марий забеляза, че очите на домакина му са всъщност зелени. Отдалеч изглеждаха по-скоро кафяви заради мъничките точици — дори да не можеше да ги нарече красиви, трябваше да се съгласи, че очите на понтиеца бяха забележителни. Сега те се отместиха за миг встрани, после обаче се спряха отново на лицето на римлянина, отворени широко в знак на невинност и простодушие. „Сега ще чуем една любезна лъжа“ — беше първото, което си помисли Марий.

— От тежка болест — въздъхна тежко Митридат. — Доколкото знам, починал е в този дворец. Но, разбира се, тогава бях далеч.

— Тогава кой се е сражавал под стените на града?

— Аз. Бях принуден — отвърна лаконично царят.

— От кого?

— От сирийския претендент, който искаше да завземе престола от името на Селевкидите. В царската династия на Кападокия има много селевкидска кръв — обясни той.

— И това какво те засяга теб?

— Ами, как да ти обясня… Тъстът ми, всъщност един от тъстовете ми е кападокиец. Принц Гордий. Ариарат VII беше син на сестра ми, също както и малкият му брат, който за щастие е все още жив. Разбира се, престолът принадлежи по право на племенника ми, аз само се чувствам длъжен да запазя това му право — хвалеше се понтиецът.

— За пръв път чувам, че Ариарат има по-малък брат, царю — не се сдържа да отбележи Марий.

— Не се и съмнявам.

— Но ти ще ми разкажеш всичко в подробности.

— Е, беше месец бедромион, когато до мен в Дастейра достигна призивът за помощ от страна на царския брат. Нямаше време за губене, събрах каквито войски можах и потеглих към Евсевия Мазака. Уви, царят вече беше умрял и в града не се вясваше жива душа. Малкият брат бе избягал в страната на троглотитите. На мен не ми оставаше друго, освен да заема града и да чакам претендента да се покаже с армията си.

— И как се казваше въпросният сирийски претендент?

— Селевк — погледна го учудено Митридат.

— Е, да, трябваше да се сетя, че един сирийски претендент ще се казва Селевк! — отбеляза римлянинът.

Иронията му обаче остана скрита за Митридат, който не бе общувал никога с римляни, затова гледаше с по-сериозен поглед на нещата от живота и почти не се смееше. „Дори с царя на Нумидия Югурта можехме да се разбираме, докато с този… — мислеше си тъжно Марий. — Митридат със сигурност не е толкова интелигентен, колкото Югурта, но тъкмо това го прави още по-опасен. И Югурта колеше роднините си, но поне съзнаваше, че това е грях пред боговете и че един ден ще трябва да отговаря за вината си. Докато този смята сам себе си за бог, не знае ни срам, ни вина. Би ми се искало да науча нещо повече за него, за царството му Понт. Онова, което Никомед сподели с мен, беше малко, пък и крайно субективно. Да не говорим, че той няма представа що за човек е съседът му.“

— Да разбирам тогава, че си влязъл в сражение със сириеца и си го победил.

— Така беше! — изсумтя царят. — Жалка работа! Изклахме ги почти всички.

— И аз така забелязах — отсече сухо Марий и се наведе над масата. — Кажи ми, царю Митридат, вие в Понт нямате ли обичай да разчиствате бойните полета от труповете, на убитите?

Царят примигна в знак на учудване и чак след това разбра, че в репликата на гостенина му се крие известен укор.

— По това време на годината? — зачуди се той на глас. — Защо? До лятото вече ще са ги изяли мухите.

— Разбирам.

Марий седеше вдървено на стола си и се беше хванал за двете му дръжки: не от притеснение пред царствения си домакин, а по простата причина, че римската тога не е дреха, позволяваща каква да е поза.

— Бих искал да видя с очите си малкия цар Ариарат VIII. Дали няма да бъде възможно, царю?

— Разбира се, разбира се! — зарадва се от предложението Митридат и плесна с ръце. На вратата се показа беловласият старец. — Покани царя и принц Гордий! — Сетне се обърна отново към Марий. — Преди десетина дни открих племенника си заедно с принц Гордий на сигурно място, в пещерите на троглотитите.

— Невероятно — изцъка с език Марий.

На вратата се показа принц Гордий, прехвърлил петдесетте мъж, хванал за ръка наглед десетгодишно момченце. И двамата бяха облечени по гръцка мода и застанаха послушно пред ниския подиум, на който се намираха тронът на Митридат и столът на Марий.

— Е, млади човече, радвам се да се запознаем — рече гостът. — Как се чувстваш днес?

— Благодаря, добре, Гай Марий — отговори любезно детето, което толкова силно приличаше на цар Митридат, че на страничния наблюдател му се струваше все едно гледа самия цар, само че двайсетина години по-млад.

— Научавам, че брат ти бил починал?

— Да, Гай Марий. Умря от болест тук, в двореца, преди два месеца — повтори заученото момчето.

— И сега ти си цар на Кападокия?

— Да, Гай Марий.

— Харесва ли ти да си цар?

— Да, Гай Марий.

— Не си ли малък да управляваш сам?

— Дядо Гордий ще ми помага.

— Защо дядо?

Гордий се усмихна, което можеше да се окаже фатално за хора със слаби нерви.

— Мен целият свят ме знае като дядо Гордий, Гай Марий — въздъхна замечтано той.

— Разбирам. Благодаря за аудиенцията, царю Ариарат.

Момчето и възрастният му придружител се наведоха покорно и излязоха от залата.

— Добре момче е моят Ариарат, няма що — похвали се на глас Митридат.

— Какво искаш да кажеш с „моя Ариарат“?

— Изразявам се образно, Гай Марий.

— Доста ти прилича.

— Все пак майка му е родната ми сестра.

— И както сте свикнали да се жените все братя и сестри, сигурно ти е приличала много. — Едната вежда на Марий весело заигра над очите му, но насреща му не седеше Луций Корнелий Сула, а Митридат Евпатор, който не разбираше от подобни жестове. — Е, по всичко изглежда, че проблемите на Кападокия са разрешени веднъж завинаги — отбеляза радостно сенаторът. — Това означава, че още тия дни ти и твоята войска си отивате обратно в Понт.

Царят го изгледа недоумяващо.

— Не мисля, Гай Марий. В Кападокия има още неща за оправяне, а и момчето е последно в рода си. Не мога да го лиша току-така от поддръжката на войската си.

— За него би било много по-добре, ако войската ти си отиде веднъж завинаги!

— Не мога да сторя подобно нещо!

— Можеш, и още как.

Митридат задиша тежко, та чак бронята му заскърца от напрежението.

— Ти не можеш да ми кажеш какво да правя, Гай Марий!

— Напротив, мога — отвърна му той спокойно, но твърдо. — Рим може и да не се е загрижил кой знае колко за тази част на света, но ако ти, царю, започнеш да настаняваш войски в страни, които не ти се полага да управляваш, имаш думата ми, че интересът на Рим към личността ти ще започне да расте като гъби след дъжд. В римските легиони служат истински римляни, не кападокийски селяни или сирийски наемници. Сигурен съм, че няма да ти се понрави, ако легионите ни започнат да обикалят страните наоколо! Но ако откажеш да си вървиш у дома, ако откажеш да махнеш армията си оттук, римските легиони ще дойдат, само почакай…

— Това не зависи ни най-малко от теб. Ти не си дошъл по служба!

— И все пак съм бивш римски консул и мога да говоря от името на целия римски народ. В думите ми няма нищо преувеличено.

Личеше си, че от секунда на секунда цар Митридат се ядосва все повече и повече; но в същото време Марий усещаше, че човекът насреща му се страхува. „Което кажем ние, римляните, това ще е! — тържествуваше вътрешно той. — Тези източни царе, всички до един приличат на малките кученца, които се скъсват да лаят, без да се осмелят да нападнат. Достатъчно е само малко да ги сплашим, и ще си свият опашките, за да хукнат презглава да се спасяват.“

— Моето място е тук, затова и ще остана, заедно с войската си!

— Твоето място не е тук и ти ще си вървиш у дома, царю Митридат!

Царят скочи на крака от раздразнение. Грабна меча си за дръжката и в същия момент дузината палачи се приближиха до събеседниците в очакване на заповед.

— Бих могъл да те убия, Гай Марий! Дори съм решен да го сторя! Ще те убия и никой няма да разбере какво се е случило с теб! Ще събера пепелта ти в голяма златна делва и ще пиша до Сената ви извинително писмо, че си умрял от болест тъкмо в моя дворец.

— Също както умря и Ариарат VII, нали? — подметна Марий, сякаш въпросът го вълнува само откъм деловата страна. — Успокой се, царю! Седни и се опитай трезво да разсъдиш. Твърде добре знаеш, че не можеш току-тъй да убиеш Гай Марий! Ако го сториш, след броени седмици — колкото да се качат на корабите и да дойдат, и Понт, и Кападокия ще бъдат обсадени от римски войници. — Тук той се покашля, за да си върне непринудения тон отпреди малко. — Знаеш ли, откакто преди няколко години изклахме седемстотин хиляди германи, не ни се е отваряло случай да водим сериозна война. Германите бяха достоен противник, но бедни хорица. Докато Понт е богато царство и плячката, която бихме могли да вземем от едно източно царство, ще заинтересува мнозина от съгражданите ми. Така че не е в твой интерес, царю Митридат, сам да предизвикваш конфликт с Рим. Върви си у дома!

В следващия миг посетителят се оказа съвсем сам. Царят се беше оттеглил, последван от стражите. Гай Марий се надигна от стола и замислено закрачи по коридорите към покоите си. Простата храна му се беше отразила добре, а главата му беше пълна с въпроси, на които щеше да му е приятно да потърси отговор. Това, че Митридат щеше да напусне Кападокия, беше сигурно; и все пак Марий продължаваше да си блъска главата къде ли домакинът му е виждал римляни в тоги. Да не говорим с тога претекста. Нищо чудно царят да е бил уведомен за пристигането му от беловласия старец; но пък и не беше много за вярване. Не, царят беше получил Мариевите писма в собствения си дворец в Амазия, но нарочно е избягвал срещата с римлянина. Което означаваше, че Батацес, архигалосът от Песин, е човек на Митридат.

На другата сутрин Марий си мислеше, че е станал достатъчно рано, за да тръгне обратно за Киликия навреме, но за негова изненада царят вече бе напуснал двореца. Беловласият старец му съобщи, че цар Митридат е тръгнал към лагера на армията си, за да я върне в Понт.

— Ами малкият Ариарат Евсев Филопатор? И той ли тръгна с цар Митридат, или остана тук?

— Тук е, Гай Марий. Баща му го направи цар на Кападокия, значи трябва да стои тук.

— Баща му ли? — попита подозрително Марий.

— Цар Митридат — обясни невинно беловласият старец.

Така значи! Никакъв син на Ариарат VI, ами родно дете на Митридат. Хитро скроено. Но не чак толкова…

Без да скъпи усмивки и пожелания за добър път, Гордий го изпрати до края на дворцовата градина. От детето цар нямаше и следа.

— Значи ти ще бъдеш регентът — рече на сбогуване Марий, застанал до бодрия кон, който му бяха предложили. Животното беше значително по-едро и силно от онова, което бе носило римлянина по целия път от Тарс до Евсевия Мазака. Придружителите му също бяха получили по-добри коне.

— Само докато цар Ариарат Евсев Филопатор порасне достатъчно, за да поеме управлението в свои ръце, Гай Марий.

— Филопатор — замисли се Марий. — Означава „Обичащ баща си“. Как мислиш, дали няма да му е мъчно за баща му?

Гордий зяпна учуден.

— Да му липсва баща му ли? Че малкият Ариарат едва ли го помни. Той умря преди толкова години.

— Даже преди повече, отколкото си мислите, че предполагам. Ариарат VI и да иска, не би могъл да бъде баща на това момче. Аз не съм глупак, принц Гордий. Бъди така любезен да го предадеш на господаря си Митридат. Кажи му, че знам чий син е всъщност новият цар на Кападокия. И че занапред ще съм нащрек. — Пъхна крак в стремето на коня. — Може и да си дядо на целия свят, принце, но момчето те знае най-вече като своя собствен. Ако все пак нямам нищо против то да управлява, то е, защото по произход е кападокийче — предполагам, че майка му е родната ти дъщеря.

Колкото и да беше предан на Митридат, Гордий не виждаше смисъл да отрича очевидното.

— Дъщеря ми е царицата на Понт — кимна той в знак на съгласие. — Най-големият й син ще наследи баща си Митридат. Колкото до това момче, щастлив съм, че ще управлява родната ми страна. Той е последният от рода… или поне майка му.

— Ти не си от царски род, Гордий — напомни му Марий. — Може и да си родом от Кападокия, но предполагам, че сам си се кръстил принц. Няма как тогава дъщеря ти да е последната в царския род. Нека и това бъде съобщено на цар Митридат.

— Ще бъде, Гай Марий — обеща Гордий, явно без да се е обидил от нищо.

Римлянинът обърна коня си към изхода, но се спря.

— А, и още нещо! Разчисти бойното поле от труповете, Гордий! Ако искате да бъдете смятани за цивилизовани люде, постъпвайте като такива. Не можете току-така да оставите няколко хиляди убити войници за храна за лешоядите, нищо че са ви били врагове и че ги презирате. Това не е признак за военна зрялост, а за чиста диващина. Доколкото виждам, господарят ти Митридат е самото превъплъщение на идеята за варварин. Пожелавам ти приятен ден — и продължи нататък в спокоен тръс, следван от тримата си спътници.

Никога досега Гордий не беше чувал някой да се държи толкова оскърбително с господаря, но пък и Митридат си го заслужаваше, защото всичко казано беше самата истина. Затова с известно удоволствие той нареди да му доведат коня и запрепуска към лагера на Митридат, преди царят да е напуснал Мазака. Щеше да му докладва всичко чуто дума по дума! И да се наслаждава на безсилието и гнева му! Дъщеря му наистина бе станала царица на Понт, внукът му Фарнацес щеше да наследи престола на баща си. Очертаваха се добри времена за Гордий, който — Марий беше прав да го отбележи — се бе родил обикновен простосмъртен. Когато малкият цар на Кападокия, без съмнение син на Митридат, пожелаеше да управлява сам, подкрепен от могъщия си баща, Гордий щеше да се оттегли без проблеми от властта; единствено щеше да си поиска в знак на благодарност храма на богинята Ма в областта Комана, намираща се между горните течения на реките Сар и Пирам. Там щеше да управлява като жрец и цар едновременно, да се чувства сигурен, богат и изключително влиятелен.

Откри обаче Митридат чак на другия ден. Войската му отрано се беше вдигнала и вече се беше разположила на бреговете на река Халис, недалеч от Мазака. С подробности доложи на Митридат прощалните слова на Гай Марий. И все пак не дума по дума… Ограничи се само до разчистването на бойното поле — останалото би било от заплаха за собствената му безопасност. Царят видимо се разгневи на чутото, но не каза нищо. По изпъкналите му очи, по свитите му юмруци изглеждаше, че е решил, макар и с усилия, да се сдържи.

— И разчистихте ли бойното поле? — попита най-накрая царят.

Гордий преглътна, защото всъщност не знаеше какъв отговор искаше да чуе Митридат.

— Разбира се, че не, Велики.

— Тогава какво търсиш тук? Бягай да чистиш!

— Но Велики царю, Божествени… та той те нарече варварин!

— Според начина му на мислене, аз наистина съм варварин — сгълча го царят. — Но повече няма да му се удаде случай да го повтори. Ако е признак за цивилизованост хората да си хабят силите за излишни неща, то така да бъде: ще чистите и това е. Не искам повече никой, който се смята за цивилизован човек, да нарича мен варварин!

„Като ти мине ядът, ще ти минат и тия глупости от главата — помисли си Гордий, но естествено не посмя да го изрече на глас. — Гай Марий е прав, Велики. Ти си чист варварин.“

И така, най-сетне някой се погрижи за останките от сражението при Евсевия Мазака. Труповете бяха събрани на купове и изгорени. Пепелта на свой ред беше прибрана в глинени урни, заровени под огромна изкуствена могила, която обаче някак се губеше на фона на величествената планина Аргей. Самият цар Митридат обаче не остана да се увери изпълнена ли му е била заповедта. Изпрати войската си в Понт, а сам се запъти към Армения, придружен от доста непривична компания. Почти целият му двор, включително десет царски съпруги, три наложнички и пет — шест деца съпровождаха великия цар по пътя му на изток, а свитата и багажът се точеха на повече от километър назад по пътищата. Митридат имаше чувството, че се е превърнал в огромен охлюв — никога не се беше движил толкова бавно, изминавайки по не повече от петнайсет — двайсет километра на ден. И все пак не стигна чак дотам, че да се поддаде на увещанията на жените и да спре ден-два за почивка. Безопасността на двора се осигуряваше от хиляда конници, тъкмо колкото биха подхождали на една царска делегация.

Защото това беше просто делегация, тръгнала да поднесе своите почитания на новокоронясания цар на Армения. Новината бе достигнала до Митридат в началото на похода му срещу Кападокия и той незабавно бе пратил хора обратно в Дастейра със задачата да му набавят жени, деца, царедворци, подаръци за царя, дрехи за из път и естествено необходимите за подобно пътуване провизии. На безкрайния керван бяха нужни точно два месеца да стигне до река Халис, близо до Евсевия Мазака, и, общо взето, дворът и Гай Марий бяха пристигнали едновременно. Причината Марий да не завари Митридат в двореца му бе, че той тъкмо навестяваше лагера на пътниците на брега на реката и се уверяваше, че всичко е било свършено, както го бе поискал.

Най-интересното бе, че Митридат не знаеше нищичко за новия арменски цар, освен че е много млад, че е законен син на покойния цар Артавазд, че се казва Тигран и че от ранна детска възраст е живял като заложник при царя на Партия. Митридат си мислеше, че за пръв път ще има за съсед свой връстник. Цар, който ще управлява могъща източна държава, държава, която няма никакви вземания — давания със Запада и би могла да бъде съюзник на Понт в очертаващата се война с римляните!

Армения заемаше обширните планински земи около Арарат и на изток излизаше на Каспийско или Хирканско море. Вековни връзки — културни и географски — го бяха обвързвали с царство Партия, чиито владетели никога не бяха проявявали интерес към земите на запад от Ефрат.

Най-лесният път към Армения беше нагоре по течението на река Халис, до самите й извори, после през планинските била, през завоюваното от Митридат царство Малка Армения, а нататък покрай горното течение на Ефрат, през още една планина, от другата страна на която извираше река Аракс, отвеждаща право в град Артаксата, столицата на Армения. При зимни условия пътуването би било практически невъзможно заради жестоките студове по високите части на планините. Затова пък началото на лятото беше изключително приятен сезон за подобни начинания, тъй като керванът прекосяваше китни долини, ухаещи на диви цветя — синя цикория, жълти иглики и лютичета, аленочервени макове. Гори практически нямаше, по-скоро поддържани от човешка ръка дървесни масиви, предназначени за сечене или, напротив, да спират зимните ветрове. Лятото по тези места беше толкова кратка, че дори през юни тополите и брезите стояха повечето голи, без листа.

По пътя имаше само един град — Карана, а селата бяха пръснати съвсем нарядко. Дори и номадски станове почти не се виждаха. Добре, че организаторите на тържественото шествие се бяха сетили да вземат необходимите количества жито, както и фураж вместо плодове и зеленчуци; за месото се разчиташе само на случайно срещнати овчари. Митридат се показа достатъчно разумен човек и каквото не намираше под формата на дивеч из полята, купуваше го прескъпо от селата и случайните овчари, които керванът задминаваше. В паметта на смаяните от гледката на царското шествие хора Митридат щеше да остане като полубог, пръскащ пари за какво ли не.

През квинктилис понтийският двор стигна река Аракс и пое надолу по живописната й долина. Всеки път, когато керванът стореше някоя беля на местните стопани, Митридат се грижеше да възстанови щетите, като за целта трябваше да си служи предимно с прости и разбираеми за всички жестове, защото последните хора, които разбираха мъничко гръцки, бяха оставени далеч отвъд Ефрат. Делегацията прати неколцина души напред, за да съобщят в Артаксата за пристигането й, и колкото повече наближаваше арменската столица, толкова повече се усмихваше на спътниците си Митридат, защото нещо в душата му подсказваше, че дългото и скъпоструващо начинание щеше да даде своите плодове.

Цар Тигран излезе да посрещне лично знатния си гостенин пред вратите на града. Придружавала го шепа стражи, облечени от главата до петите в метални ризници и въоръжени с дълги копия в ръце и с щитове, провесени на гърбовете. Цар Митридат оглеждаше с възхищение грамадните им коне, които също бяха покрити с желязо. Самият владетел също знаеше как да привлича вниманието — качил се на златна колесница, теглена от шест чифта бели волове и защитена от слънцето с разпънат чадър! С блестящата си роба в огненочервено и тъмнооранжево, с ресните и пискюлите по нея, с дебелия си вълнен елек и най-вече с високата тиара на главата си, опасана с бялата лента на диадемата, Тигран изглеждаше като мистично видение.

Облечен сам в златна броня, преметнал през глава прословутата си лъвска кожа, обул гръцките си ботуши и пъхнал блестящата си сабя с дръжка от скъпоценни камъни в ножница, също обсипана със скъпоценни камъни, Митридат скочи от породистия си дорест жребец и с разтворени обятия се насочи към Тигран. Арменецът също слезе от златната си колесница и протегна ръце към госта си. Двамата се хванаха за ръце, погледите им се кръстосаха и само след миг между двамата се беше зародила дружба, която се дължеше колкото на личните им симпатии, толкова и на сериозните начинания, които всеки от тях замисляше за бъдещето. И единият, и другият виждаха в лицето на своя съсед съюзник, при това съюзник, без когото не биха могли да постигнат целите си.

Тигран имаше светла кожа, но тъмни коси и очи; косата му, както и брадата му бяха пуснати дълги, изкуствено накъдрени на хиляди буклички и преплетени със златни нишки. Митридат очакваше да види някой елинистичен монарх, но Тигран нямаше нищо общо с елинистическата култура. Той беше придобил навиците на партиянски владетел, което обясняваше и типичните за древните месопотамски и персийски царе облекло и фризура. За щастие поне говореше безупречен гръцки, както и няколко души от приближените му. Останалите от двора му говореха на мидийския диалект, разпространен сред народа.

— Дори в Екбатана и Сузия, които открай време са били партиянски територии — хвалеше се Тигран, когато двамата с госта си се настаниха на двата високи стола, специално поставени в съседство с царския му престол, — говоренето на гръцки се е смятало за висша проява на аристократизъм. — Колкото до тези столове, никога не бих си позволил да те оскърбя, сядайки по-високо от теб.

— Дошъл съм да предложа на Армения договор за приятелство и съюз — на свой ред обясни Митридат.

Двамата деспоти, свикнали да говорят винаги от позиция на силата и да не се съобразяват с мнението на другите, сега се ухажваха с всяка изречена реплика, изразявайки взаимното си желание за разбирателство и сътрудничество. Разбира се, от двамата Митридат беше по-силният, защото владееше много по-обширни територии, а и хазната му беше по-пълна от тази на арменеца.

— Баща ми в много отношения приличаше на царя на Партия — рече Тигран. — Изби един по един всичките ми братя, които останаха при него в Армения; спасих се само аз, защото още осемгодишен бях пратен като заложник в Партия. Затова когато баща ми заболя, единственият му син и наследник бях аз. Арменските големци се спазарим с царя на партите Митридат да ме освободи. Но цената на свободата ми беше доста голяма: седемдесет речни долчинки все по границите между Армения и Атропатена Мидийска, а това означава голяма част от най-плодородните земи в царството ми. Да не говорим за златоносните реки, за находищата на лапис лазули, на тюркоази, на черен оникс… Днес вече съм се зарекъл да върна на Армения отнетите територии и че ще намеря по-благоприятно място за построяването на по-красива столица от тази влажна дупка Артаксата.

— Нима самият Ханибал не бе помогнал в построяването на Артаксата? — показа знания Митридат.

— Така казват — отговори кратко Тигран и се върна на мечтите си за световна империя. — Имам амбицията да разширя Армения на юг до Египет и на запад до Киликия. Искам излаз на Вътрешно море, искам търговски пътища, искам топли земи, където да гледам жито, искам всички мои поданици да говорят гръцки. — Той се спря и прокара език по устните си. — Това дали те устройва, Митридате?

— Устройва ме и още как, Тигране — кимна царят на Понт. — Обещавам ти помощта на войските си за постигането на всички твои цели, стига и ти да ми помогнеш при придвижването на границите ми на запад — особено за отнемането на Римска Мала Азия от римляните. Ти ще получиш Сирия, Комагена, Осроена, Софена, Гордиена, Палестина и Набатея. Аз ще си запазя цяла Мала Азия, включително Киликия.

Тигран дори не се замисли над сделката.

— Кога ще започнем? — попита той нетърпеливо.

Митридат се усмихна и се облегна на стола си.

— Когато на римляните им се създаде работа и не могат да ни обърнат внимание. Ние с теб, Тигране, сме все още млади, можем да почакаме. Познавам Рим. Рано или късно той ще започне война далеч на запад или в Африка. Тогава и ние ще нанесем своя удар.

За да подкрепи с дела своя договор, Митридат предложи най-голямата си дъщеря от покойната царица Лаодика — петнайсетгодишна девойка, наречена Клеопатра, — на Тигран за жена. Понеже Армения тъй и тъй нямаше царица до момента, предложението бе прието без колебание. Клеопатра щеше да стане царица на Армения, твърде сериозен залог, след като внукът на Митридат един ден щеше да наследи арменския престол. Когато русокосото, златооко дете видя бъдещия си съпруг, то заплака от ужас при страховития му вид. За да спечели сърцето й, Тигран направи нечувана жертва — отряза и дългата си брада, и дългите си къдрици, с което практически се раздели с облика си на партиянски владетел. Така жена му се увери, че царят всъщност е красив млад мъж, и го обикна. Замаян от толкова много радости наведнъж, той започна да се смята за късметлия. За пръв път в живота си беше обзет от чувство за скромност и нищожност пред лицето на боговете.

Гай Марий с облекчение разбра, че жена му и синът му се чувстват добре под закрилата на малката дружина от Тарс, и че животът им на диви овчари не ги е разочаровал. Малкият Марий дори се беше научил да говори малко на звучащия странно диалект на номадите и беше станал истински познавач по овчите въпроси.

— Гледай, татко! — заведе малчуганът баща си при няколкото овце, които племето му беше поверило. Всички бяха облечени в специално скроени дрешки от ярешка кожа, които да пазят скъпоценната вълна от тръните и камъните. Малкият Марий вдигна камък от земята и със завидна точност го метна точно при главата на най-старата овца. Мигом всички животни спряха да пасат и се снишиха до земята. — Виждаш ли? Разбират сигнала и веднага му се подчиняват. Хитро, нали?

— Хитро — съгласи се Марий и изгледа с любопитство момчето: за няколкото седмици не само че беше почерняло от слънцето, но и видимо беше заякнало. — Готов ли си да тръгваме, сине?

Малкият Марий го погледна разочаровано.

— Да тръгваме?

— Ще трябва да се върнем незабавно в Тарс.

Синът му примигна няколко пъти, за да спре напиращите сълзи, хвърли прощален поглед на любимите си овце и въздъхна.

— Готов съм, татко.

Групата скоро се отправи към морския бряг. Юлия здравата пришпорваше магарето си, за да се изравни с грамадния кападокийски кон, който яздеше Марий.

— Мога ли да знам какво толкова е станало? — питаше тя. — И защо трябваше да пратиш Морсим толкова да бърза пред нас?

— В Кападокия е бил извършен дворцов преврат — обясни накратко Марий. — Цар Митридат е настанил своя син на престола, а за регент е назначил тъста си, дядо на момчето. Досегашният цар на Кападокия е мъртъв, предполагам, че Митридат го е убил. Жалкото е, че Рим вече е пред свършен факт и няма какво да променим.

— Ти самият успя ли да се видиш с истинския цар, преди да умре?

— Не, но видях Митридат.

Юлия изтръпна от уплаха и впи тревожен поглед в лицето на мъжа си.

— Той е дошъл лично в Мазака? Как тогава успя да избягаш?

Марий я изгледа изненадан.

— Да избягам ли? Че защо ми е да бягам, Юлия? Митридат може да е господар на половин Мала Азия, но пак не би посмял да причини зло на Гай Марий!

— Тогава защо си тръгнахме толкова бързо? — не отстъпваше Юлия.

— За да не му дадем възможност изведнъж да промени отношението си към Гай Марий — усмихна се мъжът й.

— Ами Морсим?

— Мисля, че отговорът е много прост, меум мел. В Тарс горещините ще са станали още по-нетърпими, отколкото през пролетта, затова го пратих да ни намери кораб. Щом стигнем в Тарс, отплаваме веднага. И все пак, веднъж качили се на кораб, нямаме закъде да бързаме. Ще прекараме едно прекрасно лято в обикаляне бреговете на Киликия и Памфилия, дори можем да се качим пак по планините и да посетим Олба. Знам, че сега подминахме отдалеч Селевкия Трахея, но нататък имаме време, колкото искаме. Пък и на теб като на пряка наследничка на Еней сигурно ще ти е интересно да се срещнеш с потомците на Тевкър[8]. Казват, че в планината Тавър, над Аталия се намирали няколко рядко красиви езера, нищо не ни пречи да видим и тях. Не ти ли се струва достатъчно?

— О, да, разбира се.

Програмата беше изпълнена и в крайна сметка Гай Марий и семейството му се озоваха обратно в Халикарнас едва през януари. Дотогава се бяха придвижвали от заливче на заливче, радвайки се на красотата на природата и на собствената си изолация от света. Пирати не срещнаха никъде, дори при Корацезиум. Този път Марий си направи удоволствието да се покатери на самотната скала, насред морето, където се издигаше зловещата пиратска твърдина, и да открие как би могъл да я превземе, ако се наложи.

И Юлия, и малкият Марий бяха свикнали да гледат на Халикарнас като на свой втори дом, затова щом стъпиха на брега му, с огромно удоволствие започнаха да обикалят познатите улици в търсене на любимите си места. Самият Марий се зае първо да прочете малката си кореспонденция, състояща се от две писма: едното от Луций Корнелий Сула от Близка Испания, другото от Публий Рутилий Руф от Рим.

Когато Юлия се върна у дома, първата й работа бе да навести мъжа си в кабинета му. Той беше намръщен.

— Лоши новини? — попита тя.

Но Марий й отговори с хитро намигане, а после си придаде напълно невинен вид.

— Не бих казал лоши новини.

— А има ли тогава добри новини?

— Луций Корнелий ми пише най-чудесните неща, които можеш да си представиш. Нашият Квинт Серторий е бил отличен с венец от трева.

Юлия го зяпна.

— О, Гай Марий, това е прекрасно!

— А е само на двадесет и осем години… Истински Марий, това е то.

— Как е заслужил венеца? — продължаваше да се усмихва щастливо съпругата.

— Като е спасил цялата си армия от унищожение. Ако искаш да ти дадат корона обсидионалис, друг начин просто няма.

— Не се прави на умен, Гай Марий! Знаеш какво те питам.

Той й разправи цялата история:

— Миналата зима легионът му е бил пратен на гарнизон в Кастулон. С тях е бил и легионът на Публий Лициний Крас, дошъл за целта от Далечна Испания. Но Крас изгубил всякакъв контрол над войниците си, вследствие на което келтиберите успели да проникнат в града. Нашето момче се покрило с истинска слава! Спасило града, заедно с двата легиона и било наградено с венец от трева.

— Ще трябва да му пратя личните си поздравления. Майка му дали знае? Мислиш ли, че й е писал?

— Съмнявам се. Много е скромен. Най-добре пиши и на Рия.

— Обезателно. Друго какво пише Луций Корнелий?

— Почти нищо — изръмжа Марий. — Не е много доволен от живота, но пък и кога ли е бил… Не скъпи похвалите си за Квинт Серторий, и все пак струва ми се, че иска сам да е получил венеца. Тит Дидий никога не го оставял да командва сам легионите в бой.

— О, бедният Луций Корнелий! И защо така?

— Сигурно го смята за много ценен и не иска да рискува живота му — отвърна лаконично Марий. — Луций Корнелий е способен да измисли какви ли не планове, но за пълководец не става.

— Пише ли нещо за германската съпруга на Квинт Серторий?

— В интерес на истината, да. Двамата с детето живеели в Оска, една от големите крепости на келтиберите.

— Ами дали знае какво става с неговата собствена германка и близнаците?

Марий вдигна рамене.

— Не пише. Никога не обича да говори за тях.

Настъпи мълчание; Юлия се загледа през прозореца. Най-накрая отбеляза:

— А по-редно би било да говори. В крайна сметка подобно мълчание е неестествено. Знам, че не са римляни и че няма как да ги доведе при себе си в Рим. И все пак… едва ли са му толкова безразлични!

Марий предпочете да не коментира.

— Писмото на Публий Рутилий е дълго и пълно с новини — смени той темата.

— Позволено ли е на жена ти да ги чуе?

Той се закиска доволно.

— Дори е задължително! Особено заключението.

— Тогава, прочети ми, Гай Марий!

„Привет от Рим, Гай Марий. Пиша ти точно в деня на Новата година, след като си издействах бързо куриер в лицето не на друг, а на самия Квинт Граний от Путеоли. Да се надяваме, че писмото ми ще те застигне в Халикарнас, но дори ако се разминете, все някога ще си го получиш.

Предполагам, ще се радваш да научиш, че заплахата от съдебен процес срещу Квинт Муций отпадна най-вече благодарение на неговото красноречие пред Сената и на горещата подкрепа на братовчед му Крас Оратор. Не на последно място от помощ му беше Скавър Принцепс Сенатус, който е напълно съгласен с всичко, което Квинт Муций е свършил в Римска Азия. Както се очакваше, с хазната беше много по-трудно да се спогодим, отколкото с публиканите. Което си е истина за римския делови човек, той никога няма да изпусне възможността да получи печалба, а пък новите ни отношения с азиатската ни провинция предоставят на търговците ни достатъчно възможности за печалба. Най-много шум вдигнаха колекционерите на произведения на изкуството, сред тях особено нещастен се оказа Секст Перквициен. Статуята на Александър, която си присвои от Пергам, мистериозно изчезна от перистила в дома му, навярно защото Скавър на няколко пъти изрично я спомена в речта си пред Сената. Тъй или иначе, хазната се предаде, без да си спестява недоволните забележки, и цензорите преразгледаха всички сключени договори с откупвачите в Азия. Отсега нататък данъците в Римска Азия ще се основават на цифрите, които двамата с Квинт Муций предложихме в доклада си. Това благоприятно развитие на нещата обаче не бива да те навежда на мисълта, че публиканите са ни простили всичко. Колкото по-строго се управлява една провинция; толкова по-трудно е да се правят много пари от нейното експлоатиране, а не е нужно да се споменава, че сред досегашните откупвачи на данъци има твърде много, които няма да се откажат и за в бъдеще да печелят от дейността си. Сенатът се съгласи занапред като управители на провинцията да се пращат хора с по-голям личен и обществен авторитет, което единствено би могло да затвори устите на публиканите.

Имаме си нови консули. Единият е Луций Лициний Крас Оратор, другият — моят скъп приятел Квинт Муций Сцевола. Градски претор ще бъде Луций Юлий Цезар, който заема мястото на изключителния нов човек Марк Херений. Досега не ми се е случвало да се срещна с друг римски магистрат, който да се е ползвал с подобни симпатии сред избирателите, както Марк Херений. Така и не мога да си обясня на какво се дължи фактът, че всеки път, щом го видят, римляните се побъркват от желание да гласуват за него. Нещо, което никак не се харесва на онова мазно петно, което ти извади на политическата сцена, нареждайки го за народен трибун — Луций Марций Филип. Когато преди година, бяха преброени подадените гласове за претори, Херений беше на първо място, Филип — на най-последното. Става дума, от шестимата избрани. То не бяха оплаквания, то не бяха закани! Тази година кандидатите не бяха особено интересни. Миналогодишният чуждестранен претор Гай Флак си спечели име, като дари с пълно римско гражданство някоя си Калифана, жрица на Церера във Велия В Рим още никой не може да си отговори защо — сиреч всички предполагат, но никой не може да каже със сигурност.

Цензорите ни Антоний Оратор и Луций Флак свършиха с държавните договори (задача, която беше допълнително утежнена от проблемите в Азия, та затова им отне повече от предвиденото време), прегледаха на бърза ръка сенаторските списъци и не откриха никого за изхвърляне. При конниците се получи същото, така че вече цензорите са се захванали с преброяването на всички римски граждани, независимо в коя точка на света се намират. Твърдят, че от погледа им нямало да убегне нито един римлянин.

За да изпълнят това похвално деяние, си донесоха маса на Марсово поле, пред която трябва да се явят всички римляни в Рим. С Италия ще се заеме цяла институция, включваща най-годните за целта чиновници, които ще обикалят полуострова от град на град и ще се занимават с всеки случай поотделно. Аз самият одобрявам подобен ход, нищо че много хора са на противното становище. Според тях старият начин на преброяване функционирал добре: жителите от римските села ще се обадят на своя дуумвир, тези от задморските провинции — на управителя. Но Антоний и Флак настояваха, че техният модел ще донесе по-добри плодове, затова и го наложиха. Предполагам обаче, че обикалящите комисии няма да стигнат и до провинциите, където всичко ще зависи отново от управителя. Скептиците са на мнение, че и по този, и по онзи начин резултатите ще се окажат същите.

А сега малко новини от чужбина. Нищо че ти самият се намираш по-близо до мястото на събитията, нищо чудно и да не си ги научил. Сирийският цар Антиох VIII Грип, сиреч Орловият нос, бил убит от братовчед си (а може би по-скоро чичо или полубрат) Антиох IX Кизикиец. Вдовицата на Грип, египтянката Клеопатра Селена, веднага се хванала с неговия убиец Кизикиеца и двамата вдигнали хубава сватба! Чудя се дали изобщо е плакала между смъртта на стария си съпруг и женитбата с новия. Това, което поне е сигурно, е, че занапред Сирия ще бъде управлявана от един-единствен цар.

От още по-голям интерес за Рим е смъртта на един от Птолемеите, Птолемей Апион, незаконороден син на стария, ужасен Птолемей Шкембето. Съвсем скоро се е споминал в Кирена. Както си спомняш, той беше цар на Киренайка, но умря без наследник. Няма да познаеш какво следва! Завещал е цялото си царство на Рим! Примерът на стария Атал Пергамски става заразителен. Колко приятен начин да станеш господар на света, не е ли така, Гай Марий? Едно завещание и Рим получава цяло царство в наследство.

Надявам се тази година вече да се върнеш в Рим! Тук е доста самотно без теб, а вече дори и Прасчо не е сред нас, та няма от кого да се жалвам. Между другото, из града започна да върви доста интересен слух: че Прасчо е умрял вследствие на отравяне! Човекът, от когото всичко е тръгнало, е не друг, а популярният палатински лекар Аполодор Сикул. Когато Прасчо си тръгвал от този свят, на помощ му се притекъл Аполодор. Очевидно не му е харесало, дето е оставил пациента си да му издъхне в ръцете, затова поискал да извърши аутопсия. Прасчо Младши обаче отказал. Тялото на татко Прасчо беше изгорено на клада, пепелта — запечатана в урна, която от дълги месеци се помещава в потресаващо безвкусната гробница на покойника. Но нашият сицилийски грък провел на своя глава разследване и вече е убеден, че Прасчо е бил отровен със смъртоносно биле на основата на счукани костилки от праскова! Прасчо Младши съвсем основателно изтъква, че никой на света нямал причина да слага край на живота на баща му, дори заплашва Аполодор със съд, ако гъркът не спре да разправя за отравянето на стария Метел. Поне засега никой, дори аз, не подозира самия Прасчо Младши да е видял сметката на баща си, а в такъв случай човек започва да се чуди кой е другият заподозрян…

Ще завърша с малко клюки и те оставям на мира. Клюките са по-скоро семейни, но вече цял Рим ги обсъжда. След като мъжът на племенницата ми се върнал у дома и видял яркочервената коса на новородения си син, веднага поискал развод!

Подробности по случая ще мога да ти разправям по-нататък, но се надявам това да стане тук, в Рим. Ще принеса жертвоприношение в чест на ларите пермарини с молба за благополучното ти завръщане.“

Марий захвърли писмото пред себе си, сякаш се страхуваше да не се опари, и се обърна към жена си:

— Е, какво ще кажеш за последната новина? Брат ти Гай се е развел с Аврелия заради доказана изневяра! По всичко изглежда, че й се е родило момче с яркочервена коса! Хо — хо — хо! Познай кой е бащата?

Юлила беше отворила уста от изумление. Не знаеше какво да каже. И лицето, и вратът й пламнаха като божури, а зъбите й започнаха механично да хапят устните й. Най-накрая тя заклати енергично глава и отсече:

— Това не е истина! Не може да е истина! Не го вярвам!

— Щом ти го пише нейният вуйчо. Ето, виж! — подаде й Марий писмото на Рутилий Руф, посочвайки с пръст въпросния пасаж.

Юлия пое свитъка и на свой ред се зае с разчитането на отделните изречения в безкрайната върволица от букви. Повтаряше дума по дума всичко с неестествен, злокобен глас. На няколко пъти повтори новината, най-сетне остави писмото на масата.

— Не е Аврелия — рече убедено Юлия. — Никога не бих повярвала, че става дума за Аврелия!

— И коя друга би могла да бъде? — гледаше я иронично Марий. — Яркочервена коса, Юлия! Това не е типично за един Юлий Цезар, затова пък е характерно за Луций Корнелий Сула.

— Но Публий Рутилий има и други племенници — напомни му тя.

— Които са в близки отношения с Луций Корнелий? И да живеят в най-оживените квартали на Рим?

— Откъде да знаем? Възможно е и друга да има.

— То и на пизидийците им се привиждат хвърчащи прасета… — подхвърли съпругът й.

— И какво от това, че Аврелия живее в най-оживения квартал на Рим? — попита го Юлия.

— Ами просто подобна връзка по-лесно се прикрива — отговори й Марий, когото случаят повече забавляваше, отколкото възмущаваше. — Освен ако не ти се роди бебе с червени коси!

— О, стига си злорадствал! Аз просто не го вярвам. Няма да го повярвам за нищо на света! — В следващия миг й хрумна друго. — Освен това не може да става дума за брат ми Гай. Той би трябвало още да се намира далеч от Рим, иначе ти щеше да си първият, който да научи. В крайна сметка нали за теб работи? — Тя го погледна заплашително. — Е, не съм ли права?

— Сигурно ми е писал в Рим — измъкна се той.

— След като много добре знае, че поне три години ще сме на пътешествие? И след като съм му писала къде да ни търси, ако се наложи? Хайде, Гай Марий, признай, че надали е Аврелия.

— Ще призная всичко, което искаш — прихна Марий. — И все пак, Юлия, става дума за Аврелия!

— Връщам се у дома! — скочи на крака Юлия.

— Мислех, че искаш да посетим Египет.

— Връщам се у дома — повтори категорично тя. — Не ме интересува ти къде ще вървиш, Гай Марий, само дето ми се иска да е при хиперборейците. Аз се връщам у дома.

2

— Заминавам за Смирна, за да донеса бащиното си наследство — заяви Квинт Сервилий Цепион на своя шурей и зет едновременно Марк Ливий Друз, докато двамата се връщаха от Форум Романум.

Друз се спря насред улицата и изпитателно надигна вежда.

— О! Мислиш ли, че ще е разумно от твоя страна? — попита чистосърдечно той и в следващия миг му идеше да си изяде езика, задето се е показал толкова нетактичен.

— Какво имаш предвид? — зачуди се Цепион; по тона му личеше, че смята да спори.

Друз хвана приятеля си под ръка и здраво го стисна.

— Това, което казах, Квинт. Не намеквам нито че твоето смирненско наследство и Златото на Толоза са едно и също, нито че баща ти е откраднал Златото на Толоза! И все пак почти всички в Рим са убедени, че го е сторил, а още повече са сигурни, че голямото богатство, което покойният ти баща остави на твое име в Смирна, е тъкмо Златото на Толоза. Навремето, ако имаше дързостта да си го върнеш у дома, никой нищо нямаше да ти каже; най-много злобни съседи да ти хвърлят по някой и друг навъсен поглед или в по-лошия случай общественото ти реноме да се накърни за няколко години. Но днес на таблиците е записан лекс Сервилия Главция де репентудис, това не бива да го забравяш. Отидоха си времената, когато провинциалният управител можеше да съдира кожите от гърба на местните жители, а след това да си живее спокойно, защото е приписал всичко откраднато на някого от семейството си. В закона на Главция изрично се споменава, че щом се докаже незаконното присвояване на определена сума, то тя може да се изисква обратно както от истинския виновник, така и от всички други лица, ползвали се от нея. Вече никой не може да разчита на чичо си Гай Баний.

— А пък аз ти напомням, че законът на Главция няма обратна сила — сопна му се Цепион.

— Така е, но би било достатъчно някой народен трибун да ти има зъб, да свика плебейското събрание и да измени въпросния закон, както му е угодно. Един ден ще се окаже, че лекс Сервилия Главция има и обратна сила — убеждаваше го Друз. — Истина ти казвам, братко Квинт, трябва да поразмислиш, преди да си сторил непоправимото! Не искам сестра ми и децата й да изгубят едновременно своя патерфамилиас и цялото наследство, на което могат да разчитат, не искам и ти да прекараш останалите години от живота си като изгнаник в Смирна.

— Защо все баща ми трябва да отговаря за всички злини по света? — ядоса се Цепион. — Ами погледни само Метел Нумидик! Върна се у дома, покрит със слава, а бедният ми баща така и си умря далеч от дома, очернен завинаги!

— И двамата много добре знаем защо — рече Друз. Опитваше се да не издаде раздразнението си от това, че приятелят му се е родил толкова недосетлив. — Хората, на които думата се слуша в плебейското събрание, винаги ще бъдат склонни да простят грешките на един знатен римлянин, особено ако от времето на провинението му са изминали няколко години и случаят се е позабравил. Но Златото на Толоза е уникален случай в римската история. А ако не друго, то всички помнят как беше откраднато в консулството на баща ти. Повече злато, отколкото е имало някога в римската хазна! Щом се разнесе грозната мълва, че крадецът е бил именно баща ти, щом хората й повярваха, то те започнаха да изпитват към заподозрения омраза, толкова силна, че е трудно да бъде оправдана и с чувството им за справедливост, и дори с любовта им към родината. — Друз продължи надолу по улицата и Цепион го последва. — Всичко това трябва да го имаш предвид, скъпи ми Квинт! Ако се окаже, че донесеното от теб в Рим се равнява пък макар и на една десета от стойността на Златото на Толоза, то цял Рим в един глас ще каже, че баща ти наистина е откраднал съкровището и че ти си го наследил от него.

Цепион се засмя.

— Никой няма да каже подобно нещо — заяви той напълно уверен. — Вече съм обмислил всичко, Марк. Мислиш ли, че за тези години не съм намерил решение на всички пречки, които биха изникнали пред мен? Измислил съм такъв план, че никой в нищо да не може да ме пипне!

— И какъв е този план? — попита скептично Друз.

— Първо на първо, само ти и аз ще знаем къде точно съм заминал и какво смятам да правя. Това, което Рим ще научи, ще бъде онова, което знаят Ливия Друза и Сервилия Цепионида, а то е, че се намирам в Транспаданска Галия и че си търся земи за купуване. Толкова съм се запалил от идеята да забогатявам, че навярно ще прекарам поне няколко месеца из провинцията. Никой няма да се усъмни, още повече че отдавна разправям как ми е хрумнало да построя цели градове в Галия и да дам тласък на занаятчийството, особено на металообработването. Така или иначе винаги наблягам на желанието си да закупя само поземлената собственост, да не би някой да ме обвини в дейност, чужда на сенаторския ми статут. Самите металолеярници ще бъдат обект на други интереси, аз само ще притежавам градовете!

Цепион говореше с такъв патос, че Друз (който почти нищо не бе разбрал от току-що изнесената беседа: „Как да забогатеем най-бързо“, защото и почти не беше слушал) започна да го гледа с други очи.

— Току-виж съм започнал да ти вярвам — отбеляза той все пак с известни резерви.

— Защо да не ми вярваш? Все пак именно металолеярските градове са част от сферите на живота, където смятам да вложа наследството си от Смирна. След като тъй и тъй ще е по-разумно да държа парите си на римска територия, но далеч от самия Рим, никое от банковите сдружения в града няма да види нищо от състоянието ми. Съмнявам се, че в римската хазна ще се намерят достатъчно умни или достатъчно жертвоготовни хора, за да губят време къде, кога и под каква форма съм влагал парите си в предприятия далеч от града — похвали се за съобразителността си Цепион.

Друз вече го гледаше с истинско изумление.

— Квинт Сервилий, ти ме смайваш! Никога не съм предполагал, че си способен на толкова хитрост и коварство.

— Аз пък си знаех, че ще те смая — съгласи се доволен Цепион, но бързо добави: — И все пак трябва да призная, че не го измислих аз. Малко преди да умре, баща ми ми прати специално писмо, в което ми обясняваше как ще е най-добре да постъпя. В Смирна ме чакат толкова пари, че не е за вярване!

— Да, не се и съмнявам — отсече сухо Друз.

— Не, не става дума за Златото на Толоза! — размаха ръце в знак на безпомощност Цепион. — Става дума за наследството и на двамата ми родители! Баща ми е бил достатъчно разсъдлив да пренесе цялото си състояние вън от Рим, преди да почне процесът срещу него, независимо от всички опити на оня надут кунус Норбан да му попречи… най-вече като го хвърли в тъмница, преди да го прати в изгнание. Лека — полека част от парите са се върнали по различни канали в Рим, но на достатъчно скромни траншове, за да не привличат внимание. Това е и причината, както сам добре знаеш, досега да водя толкова скромен живот.

— Знам много добре защо водиш скромен живот — натърти на последната му реплика Друз, който откакто старият Цепион беше осъден, подслоняваше у дома си сина му заедно с цялото му семейство. — И все пак едно нещо продължава да ме смущава. Защо просто не оставиш наследството си в Смирна?

— Не мога — поклати глава Цепион. — Баща ми твърдеше, че в Смирна то не може да стои цяла вечност в безопасност. Не само в Смирна, ами където да било из Римска Азия. Дори и в Кос или Родос. Твърди, че откупвачите на данъци били накарали цялото местно население да мрази от дъното на душата си Рим и римляните. Някой ден цялата провинция щяла да се вдигне на оръжие.

— И да въстанат, ние в най-скоро време ще ги усмирим — успокои го Друз.

— Да, знам! Но междувременно? Да не си мислиш, че толкова злато, сребро и скъпоценности ще останат далеч от погледите на местните? Според баща ми първата работа на въстаниците ще бъде да ограбят храмовете и банките — отвърна Цепион.

Друз кимна.

— Навярно е прав. Трябва да преместиш наследството си възможно най-скоро. Но защо в Италийска Галия!

— Само част, само част. Останалите ще прехвърля в Кампания, Умбрия, Етрурия, а ако реша, че не е достатъчно — и в Масилия, Утика, Гадес. Цялото западно крайбрежие на Вътрешно море може да послужи за целта.

— Защо не признаеш истината, Квинт… поне на мен, своя шурей и зет? — попита Друз с отегчение. — Твоята сестра ми е жена, моята — на теб. Толкова здраво сме се обвързали един за друг, че и да искаме, не можем да се разделим. Трябва да го признаеш, поне на мен! Ти си наследил Златото на Толоза!

— Не е Златото на Толоза — за последен път му се тросна Квинт Сервилий Цепион.

„Дебела глава — мислеше си Марк Ливий Друз, докато двамата с Цепион влизаха в перистила на дома му — най-красивата частна къща в цял Рим. — И все пак… Ей го е, мъти си петнайсетте хиляди златни кюлчета, които баща му преди години открадна от Испания и прати в Смирна, оправдавайки се, че са ги задигнали разбойници по пътя от Толоза до Нарбон. Цяла кохорта римски войници бяха изклани при обира, но какво го е грижа нашият? На баща му не му мигна окото да подпише смъртната присъда на шестстотин свои съграждани, та той ли да се церемони? Как ли пък не! Откакто са се родили, само за злато мислят. Това са те, Сервилий Цепионите, наследниците на цар Мидас — потънали в пошлост и умствена ограниченост, способни да разсъждават само когато някой им подшушне: “Злато!""

Беше месец януари в годината на консулите Гней Корнелий Лентул и Публий Лициний Крас. Лотосовите дървета в градината на Ливий Друз бяха голи, нищо че благодарение на отоплителните съоръжения, фонтанът насред перистила продължаваше да полива с вода изящните статуи насред басейна. Откакто двете дъщери на Цепион бяха заловени да крадат от боята на двамата художници, наети да реставрират фреските в атрия, и да цапат шедьоврите на Апел, Зевксис, Тимант и останалите майстори на стенописи зад колонадата на градината, безценните произведения на изкуството бяха свалени от стените и прибрани на сигурно място вътре в къщата. Двете момиченца си бяха понесли наказанието, но Друз предпочете да не им оставя възможност за отмъщение. Понеже мазилката беше още прясна, не беше проблем фреските да бъдат свалени от стените, но кой можеше да предположи, че няколко години по-късно родният син на Ливий Друз, по-голям пакостник и от братовчедките си, ще им види сметката и на новото им местонахождение? Изобщо, не си беше работа да държиш в една къща скучаещи деца и произведения на изкуството едновременно. Друз си повтаряше, че все някой ден Сервилия и Сервилила ще пораснат, но не си правеше сметката, че му предстои да отглежда други деца.

Той самият вече разчиташе на наследник, макар и противно на надеждите му двамата със Сервилия Цепионида да се бяха оказали неспособни да имат дете. Две години по-рано бяха осиновили най-малкия син на Тиберий Клавдий Нерон, и той обеднял патриций както повечето Клавдии, щастлив да осигури за сина си наследството на богатите Ливий Друзи. Обикновено за осиновяване се даваха най-големите синове, достатъчно пораснали, за да са сигурни осиновителите, че детето е здраво, възпитано и сравнително интелигентно. Сервилия Цепионида обаче мечтаеше да си има бебе, затова твърдо настоя да си осиновят пеленаче. А Марк Ливий Друз, който твърде обичаше жена си, за да й отказва — нищо, че когато двамата се женеха, си бяха почти безразлични един на друг, — я остави тя да решава. От страх да не е сбъркал все пак, той извърши щедро жертвоприношение в чест на богинята Матер Матута с надеждата, че детето все пак няма да се окаже жертва на коварна болест или пък недостойно за името на Друзите.

Жените в къщата се бяха събрали в стаята на Сервилия Цепионида, намираща се в съседство с детската, и сега нарочно излязоха в градината, за да поздравят мъжете си. Макар и да бяха роднини само по сватовска линия, двете даваха вид по-скоро на родни сестри — толкова си приличаха с ниския си ръст, тъмните си очи и коси, малките си лица и правилните си черти. По-хубава беше Ливия Друза, жената на Цепион, избягнала тъжната участ на повечето си роднини, славещи се с късите си крака. Най-общо казано, смятаха я за красива жена, имаше големи очи, нито твърде близо, нито твърде раздалечени, стройна фигура, малка уста, напомняща на цъфнало цвете. Навярно носът й беше твърде малък, за да задоволи взискателните вкусове, но затова пък беше приятно топчест, което за римлянина беше добър знак. Кожата й беше бяла, талията й — тънка, гърдите и ханшовете — приятно закръглени. Сервилия Цепионида, жената на Друз, беше всичко това, само че доста по-слаба; имаше и някои досадни недостатъци, като например пъпките, които често излизаха по брадичката и носа й, късите крака и късия врат.

И все пак именно Марк Ливий Друз обичаше своята недотам привлекателна женица, докато Квинт Сервилий Цепион не обичаше хубавата Ливия. Осем години по-рано, когато се бяха оженили, беше точно обратното. Мъжете може би не си даваха сметка, но всичко зависеше единствено от отношението на съпругите им. Ливия Друза презираше от дъното на душата си Цепион и беше омъжена насила за него, докато Сервилия Цепионида от малка беше влюбена в Друз. И двете жени бяха повече от примерни в поведението си на римски дами — традиционалистки — послушни, раболепни, въздържани, зачитащи мъжете си във всичко. С годините обаче между двете семейни двойки се завързаха отношения, при които трудно можеше да се прикрие нечий истински характер. Спечелен от нежността и привързаността на жена си, Марк Ливий Друз полека се влюбваше в нея, отвръщаше все по-жарко на ласките й в леглото и споделяше мъката й, че нямат деца; напротив, радостта на младоженеца Цепион бе задушена от леденото безразличие на Ливия, от все по-пасивното й поведение под чаршафите и не на последно място от това, че му роди само две дъщери и нито един син.

Разбира се, не можеха да не посетят детската стая. Друз се застоя дълго при своето топчесто, мургаво, почти двегодишно момченце, известно като Друз Нерон, докато Цепион дари само с по едно леко кимване двете си дъщери, които, обхванати от истинско страхопочитание пред баща си, се прилепиха плътно до стената и не посмяха да гъкнат. И двете представляваха миниатюрни копия на майка си — тъмнокоси като нея, с големи очи и с розови устички, — при това бяха чаровни, нищо че баща им едва ли някога би го разбрал. Сервилия гонеше седмата си година и откакто се бе заела с подобряването контурите на Апеловия кон и на Зевскисовата чепка грозде, беше узряла достатъчно за възрастта си. Лила обаче се бе оказала неукротима беладжийка — свободолюбива, твърдоглава, нападателна и безочливо откровена. Боят, който беше яла навремето със сестра си, отдавна беше забравен, освен че я беше научил да проявява поне видим респект към баща си.

Четиримата възрастни се разделиха с децата и се насочиха към триклиния, където щеше да бъде сервирана вечерята.

— Квинт Попедий няма ли да се присъедини към нас, Кратип? — попита Друз иконома си.

— Не ми е съобщавал, че ще вечеря другаде, домине.

— В такъв случай да го изчакаме — предложи Друз, без да обръща внимание на крайно осъдителния поглед на Цепион.

Цепион обаче не обичаше да не го забелязват.

— Защо постоянно се влачиш с този ужасяващ тип, Марк Ливий?

Друз го изгледа с леден поглед.

— Има хора, Квинт Сервилий, които ми задават същия въпрос, само че по твой адрес.

С риск да се задави Ливия Друза трябваше да си поеме дълбоко въздух, да не би да се изкикоти от удоволствие; но както и очакваше Друз, ехидната му забележка мина покрай ушите на Цепион, който държеше на своето.

— Е, точно това имах предвид. Защо постоянно се влачиш точно с него?

— Защото е мой приятел.

— Бих го нарекъл по-скоро пиявица, която се храни от теб! — поправи го Цепион. — Наистина, Марк Ливий, дошъл е в дома ти само за да се угоява за твоя сметка. Появява се, когато най-малко го очакваш, постоянно иска някакви услуги, винаги се оплаква от римляните. За кого се мисли?

— За един най-обикновен марс — отговори му нечий приветлив глас отзад. — Съжалявам, че закъснях, Марк Ливий, но както вече съм ти казвал, не държа да ме чакате за вечеря. Освен това, имам неопровержимо оправдание защо закъснях: Катул Цезар пак ме подложи на познатото изпитание да слушам какво му е мнението за италийската подлост.

Силон седна в другия край на кушетката на Друз, облегна се на лакът, остави робът да му свали обувките, да му измие краката и да му надене чисти чорапи, най-сетне се извъртя на няколко пъти, за да се намести удобно на почетното място — т.нар. локус консуларис — вляво от Друз. Самият Цепион лежеше на кушетката вдясно от домакина, защото се смяташе за член на семейството и нямаше как да се представи за гост.

— Пак ли се оплакваш от мен, Квинт Сервилий? — попита невъзмутимо Силон и приятелски намигна на Друз.

Той му отвърна с усмивка. В погледа му към Квинт Попедий Силон се забелязваше много повече добронамереност и симпатия, отколкото към роднината му Цепион.

— Зет ми винаги има от какво да се оплаква, Квинт Попедий, не трябва да му обръщаш внимание.

— Свикнал съм вече — рече Силон и кимна вместо поздрав на жените, седнали на малки столчета от обратната страна на масичките пред мъжете.

Друз и Силон се бяха запознали на бойното поле при Араузио, след като битката беше свършила и германите бяха избили осемдесет хиляди римляни и италийци, най-вече заради бащата на Цепион. Приятелството им бе възникнало при изключителни и незабравими обстоятелства, навярно и затова с годините само укрепваше; още повече че беше свързано с общата загриженост на двамата за съдбата на италийските съюзници — кауза, на която и двамата младежи навремето се бяха зарекли. Силон и Друз бяха необичайна двойка, но нито вечните оплаквания и злословия на Цепион, нито поучителните беседи, които римлянинът трябваше да слуша от страна на възрастните си колеги сенатори, можеха да ги разделят.

Италиецът Силон приличаше по-скоро на римлянин, римлянинът Друз — на италиец. Силон притежаваше типичния римски нос, типичния безличен тен — нито светъл, нито тъмен. Фигурата му беше на висок и строен мъж, а и имаше приятно според римските вкусове лице. Единственото, което смущаваше околните, бяха феноменалните му очи — жълтеникаво — зелени, те му придаваха змийски поглед не само с цвета си, но и защото Силон почти не мигаше. Именно погледът на влечуго издаваше марсийския му произход, защото марсите открай време се знаеха като почитащи змиите и навярно сами възпитаваха децата си да мигат възможно най-рядко. Доколкото марсите продължаваха да имат свой общ предводител, то навремето той беше Силоновият баща. След смъртта му мястото му зае самият Силон, независимо от младата си възраст. Марсът имаше и пари, и образование, така че заслужаваше повече уважение от онези римляни, които, навирили носове и издули гърди, имаха навика да го подминават като стълб или в най-добрия случай да го тупат покровителствено по рамото. Но Квинт Попедий си оставаше жалък италиец, при това родом от племе, което дори не се ползваше с латински права. Квинт Попедий Силон не беше римлянин, затова заслужаваше само презрение.

Произхождаше от богатите планински земи в Централна Италия; в действителност родното му място се намираше в близост до Рим. Областта се славеше с тайнственото езеро Фуцине, където водата се надигаше и спадаше от само себе си, без никаква връзка с годишните разливи на съседните реки и с високите върхове на Апенините, които се врязваха като с нож насред земите на марсите. От всички народи в Италия марсите се знаеха като най-богатия и най-многобройния. В продължение на векове те никога не се бяха надигали срещу Рим. Гордееха се с това, че никой римски пълководец не би бил способен да спечели триумф без марси в армията си, още по-малко би могъл да ги победи тях самите. И въпреки това цели векове марсите — също както и никой от останалите италийски народи — не бяха заслужили в очите на римляните правото да получат римско гражданство. Вследствие на това нямаха право да сключват договори с римската държава, нямаха право да сключват брак с римски граждани, да се явяват пред римски съд по обвинение в углавно престъпление. Затова пък римляните можеха да ги бият с камшик до смърт, да секвестират реколтата им, да крадат децата на жените им, без да се страхуват, че бащите ще потърсят справедливост.

Ако Рим беше оставил марсите да си живеят спокойно в родните планини, където притежаваха всичко, от което се нуждаеха, никой нямаше да обръща голямо внимание на подобни издевателства. Но както това важеше и за всички останали части на полуострова, които не се водеха пряко владение на Рим, марсите бяха принудени да търпят между собствените си поселения натрапеното със сила присъствие на римската колония Алба Фуценция, грижливо замаскирана под името „латински град“. Както можеше да се очаква, Алба Фуценция се превърна в най-богатия и преуспяващ град в областта, започна да се разраства постоянно, докато един ден не се оказа най-значителното селище в този край на Италия — не за друго, а заради здравото си ядро от римски граждани, които единствено можеха да водят свободно търговия с Рим, както и заради тъй наречените латински права на останалите жители, които им даваха голяма част от привилегиите на пълноправните римски граждани, с изключение на това, че не можеха да участват в изборите за римски магистрати; от датата на встъпването си в длъжност местните управители получаваха, автоматически римско гражданство, също както и наследниците им по пряка линия. По този начин Алба Фуценция бе увеличавала своя престиж и влияние сред околността за сметка на старото марсийско средище — Марувиум, но нещо повече: постоянно напомняше на всички марси за различията, които съществуват между тях и римляните.

В по-стари времена цяла Италия се бе стремила към едно: да получи латински права, а след това и пълно римско гражданство за своите жители. Пак в онези отдавна отминали години и самите римляни, управлявани от вещата ръка на хора като Апий Клавдий Цек, осъзнаваха необходимостта от промяна, най-вече в името на сигурността на целия полуостров. Италия трябваше да се превърне в част от Рим. Но след като някои от италийските народи застанаха на страната на Ханибал в годините, когато армията му беше обикаляла из полуострова, следваната от Рим линия изведнъж се промени и тенденцията един по един градовете в Италия да получават латински права внезапно се прекрати.

Една от причините за това беше все по-нарастващата миграция от италийската провинция към римските и латинските градове — включително към самия Рим. Всеки, който се задържеше за определен срок на територията на някой от тези градове, получаваше латински права или дори пълно римско гражданство. Така например пелигните се оплакваха, че четири хиляди от техните съплеменници били напуснали родните си места, за да заживеят в латинския град Фрегела, което беше използвано за оправдание, когато народът отказа повече да дава войници за римските легиони.

От време на време в Рим се намираха хора, склонни да решат поне някои от възникващите вследствие на масовата емиграция проблеми; най-драстична мярка за спиране на явлението беше законът на народния трибун Марк Юний Пен, прокаран в годината преди бунта във Фрегела. Пен изхвърли вън от пределите на Рим и от римските колонии всички неримляни и по повод прилагането на този закон в Рим избухна скандал, разклатил из основи позициите на нобилитета. Оказа се, че Марк Перперна, консул четири години по-рано, бил италиец, който никога през живота си не бил получавал римско гражданство!

Подобен инцидент нямаше как да не предизвика ответна реакция в средите на онези, които по принцип се чувстваха призвани да управляват Рим; една от водещите фигури във все по-засилващото се движение против политическата еманципация на Италия беше не друг, а бащата на Друз — Марк Ливий Друз Цензор, който беше активен съучастник в заговора срещу Гай Гракх, а по-късно — един от хората, сторили най-много за отменянето на законите му.

Никой не би предположил, че именно синът на цензора Друз, който при това твърде млад бе поел функциите на патерфамилиас в осиротялото си семейство — баща му така и не доживя края на мандата си като цензор, — ще се отметне от повелите на баща си и ще стане инициатор на коренно различна политика. Произхождащ от стара й знатна фамилия на плебеи — нобили, член на колегията на понтифексите, наследил от баща си баснословни съкровища, обвързан по кръвна или сватовска линия с древните патрициански родове на Сервилий Цепионите, Корнелий Сципионите, и Емилий Лепидите, от младия Марк Ливий Друз се очакваше да се превърне в един от стълбовете на ултраконсервативната фракция в Сената, която от няколко години направляваше римската държавна политика. Той сам отрано даваше признаци, че ще заеме подобна роля, но причината да мине на коренно различни позиции се дължеше на чиста случайност. В качеството си на военен трибун Друз присъстваше на разгрома на римските легиони при Араузио, когато проконсулът — патриций Квинт Сервилий Цепион упорито бе отказал да сътрудничи на новия човек Гней Малий Максим, обричайки осемдесет хиляди римски и италийски войници на пълно унищожение от страна на германските нашественици.

Когато Друз се завърна от Трансалпийска Галия, в живота му бяха настъпили две съществени промени: едната бе приятелството му с марсийския благородник Квинт Попедий Силон, другата — убеждението, че хората от собствената му черга, особено тъстът му Цепион, нехаят за цената на живота на всички онези войници, загинали при Араузио — от събратята им аристократи до последния италийски или римски капите цензи.

Това обаче не означаваше, че младият Марк Ливий Друз отведнъж е прегърнал идеята за коренни реформи; той си оставаше рожба на своята класа и дълго време щеше да го доказва. Разликата между него и събратята му по рождение обаче бе в това, че за разлика от своите връстници той бе имал конкретен случай да започне да разсъждава. Сред римляните бе прието да се казва, че съдбата на Гракхите била решена, когато по-големият брат Тиберий Семпроний Гракх — също потомък на славни римски фамилии — пътувал като младеж из Етрурия и с очите си видял римските обществени земи в областта да се владеят от шепа богати римляни, които обработват дяловете си, използвайки труда на стотици роби, оковани във вериги и държани през нощта в тесните и задушни бараки, познати като ергастула. „Къде са — питал се Тиберий Гракх, — дребните римски стопани, които трябва да се грижат за тази земя, да осигуряват собственото си препитание и да отглеждат деца, които да пълнят римските легиони?“ Макар и син на майка си, Тиберий Гракх започнал да разсъждава; и тъкмо защото бил син на майка си, той изпитвал едновременно стремеж за справедливост и любов към Рим, в името на който бил готов да жертва сам себе си.

Седем години бяха отминали от битката при Араузио, седем години, през които Друз влезе в Сената, служи като квестор в Римска Азия, беше принуден да подслони под бащината стряха зет си и семейството му, лишени от собствен дом заради конфискацията на имуществото на стария Цепион, стана понтифекс, увеличи до голяма степен личното си имущество, стана пряк и косвен свидетел на ужасните събития, които доведоха до убийството на Сатурнин и съмишлениците му, и застана твърдо на страната на Сената, когато Сатурнин се опита да се провъзгласи за цар на Рим. Седем години, през които неведнъж Друз бе приемал като скъп гост в дома си Квинт Попедий Силон, беше го слушал да говори и беше продължавал да разсъждава. В негова лична амбиция се беше превърнало желанието му да разреши веднъж завинаги обидните недоразумения, които съществуваха между Рим и Италия, но по начин, свойствен на римските традиции, а именно по мирен, ненасилствен път, следвайки принципа на взаимното съгласие. В името на тази цел той жертваше всички свои усилия, макар и да се криеше в сянка, нежелаещ да се показва пред обществеността, преди да е изнамерил единствено вярното решение.

Марсът Силон беше единственият човек, който имаше представа накъде клони приятелят му Друз. Но той беше човек, изключително деликатен, та нито веднъж не посмя открито да тласне Друз по наклона, който той искаше да избегне, минавайки по обиколни пътеки; нито веднъж не се опита да му налага своето мнение, което в много отношения се различаваше от това на римлянина. В битката при Араузио Силон беше командвал легион от шест хиляди души, които бяха избити почти до крак. И това бяха все марси, не римляни. Марсите ги бяха родили и отгледали, марсите ги бяха въоръжили, марсите ги бяха хранили по време на трагичния поход срещу германите. Но Рим не благоволи да оцени всички усилия, които бяха хвърлени от народа на марсите, за да могат да му дарят този неизползван за нищо легион от мъртъвци, за които никой нищо не спомена.

Докато Друз мечтаеше за разпространение на римското гражданство из цяла Италия, Силон мечтаеше за откъсване на същата тази Италия от опеката на Рим; мечтаеше за създаването на обща италийска държава и нация, но отделно от Рим — мечтаеше за Италия. И когато тази Италия видеше бял свят — а Силон беше сигурен, че това ще стане, — всички италийски народи щяха да застанат рамо до рамо в кървава война с Рим и щяха да победят, щяха да погълнат Рим и да превърнат римляните в част от тази нова нация, която щеше да наследи и всички римски владения вън от полуострова.

Силон не беше сам и добре го знаеше. В продължение на последните седем години той беше обикалял надлъж и нашир Италия, дори и Италийска Галия в търсене на съмишленици и се беше убедил, че такива хора има, и то не каквито и да е. Зад него заставаха все лидери, все хора с авторитет сред съплеменниците си, които той можеше да раздели най-общо на две: първите като Марий Егнаций, Гай Папий Мутил или Понций Телезин, които произхождаха от стари фамилии, утвърдили се като стълбове на националната идентичност на своите народи; вторите — като Марк Лампоний, Публий Ветий Скатон, Гай Видацилий или Тит Лафрений, своего рода нови хора, които обаче бяха съумели със собствени усилия да си осигурят име и влияние. Силон беше обикалял дом след дом, беше канен на вечеря, беше разговарял като клиент и в едно се бе убедил: че дори общият за всички италийци език — латинският — не може да прикрие ненавистта на събеседниците му към Рим и нежеланието им да простят греховете му.

Едва ли Силон можеше да се гордее, че идеята за обща италийска нация е плод единствено на неговия ум. Със сигурност обаче той пръв я поставяше толкова насериозно пред представителите на другите народи, пръв я сочеше като единствено възможна за оцеляването им алтернатива. Но допреди надеждите на повечето италийци бяха насочени към получаването на пълно римско гражданство, към обединяването на целия полуостров в едно цяло — Рим, който да се простира от единия до другия му край. Толкова неоспоримо беше превъзходството на Рим над всеки от италийските народи поотделно, че те самите се приучваха да мислят като римляни, да се управляват чрез институции, сходни на римските. За италиеца бе станало естествено желанието един ден да види себе си, потомците си, собствеността си пълноправна част от огромното тяло, наречено Рим.

Някои от хората, с които Силон говореше, осъждаха най-вече трагедията при Араузио, но мнозина други обръщаха внимание на все по-отслабващото съдействие от страна на латинските градове, които започваха да се считат за нещо отделно от останалите италийци. Онези, които прехвърляха вината за нещастията си на латините, използваха като довод самодоволството им, че са нещо особено, а това естествено пораждало желанието им и за в бъдеще да живеят в съседство с народи, които да смятат за по-долни от себе си.

Разбира се, никой не можеше да отрече, че трагедията при Араузио беше кулминацията на една тъжна тенденция, а именно на бойното поле да мрат премного неримляни. Населението на полуострова оредяваше, а освен всичко друго това водеше до опустяването на земи, до намаляването на селскостопанските добиви, до разпродаването на ниви и градини, до жестоката експлоатация на деца и възрастни мъже. И все пак това не беше достатъчно убедителен аргумент, защото и римляни, и латини също бяха платили своята кървава дан, затова никой не можеше да ги държи отговорни за всичко. Недоволството се отнасяше не толкова до римляните като такива, колкото до едрите поземлени собственици, които си клатеха краката в Рим и използваха за работна ръка по латифундиите си само роби. Не бяха малко случаите, когато римски граждани нагло злоупотребяваха с доверието или търпението на италийците, като очакваха от тях да поддържат авторитета им със силата на тоягата, като крадяха жени, които не им принадлежат, като конфискуваха незаконно нечии скромни имения, за да разширят собствените си земи.

Дори Силон обаче не можеше да определи невидимите конци, които дърпаха все повече и повече от събеседниците му към идеята за пълно отцепване от Рим, за създаването на отделна и независима италийска нация за сметка на старите представи как Рим трябвало да бъде заставен с или без сила да даде на всички римско гражданство. Той самият бе окрилен от идеята за отцепването при Араузио, но никой от онези, с които обсъждаше наболелите въпроси на Италия, не знаеше какво точно се е случило при Араузио. „Навярно — разсъждаваше той, — това обръщане гръб на Рим се дължи просто на умората от напразните очаквания, на дълбоко вкоренилото се чувство, че златните години, когато Рим с готовност раздаваше своето гражданство, веднъж завинаги са си отишли и че и за в бъдеще положението щеше да си остане точно такова, каквото беше в настоящето. Италийските народи трупаха унижение след унижение и несъмнено щеше да дойде денят, когато никой от съседите на Рим не би могъл повече да търпи превъзходството му.“

У Гай Папий Мутил, най-видния син на Самниум, Силон откриваше човек, решен да използва всяка предоставила му се възможност да обяви отцепването на съплеменниците си самнити от Рим. Самият Силон не можеше да си внуши, че мрази всичко римско — той просто се тревожеше за собствения си народ; докато Гай Папий Мутил принадлежеше на народ, който в продължение на дълги векове бе воювал с Рим, бил е един от най-заклетите му врагове, и то още от мига, когато малката общност, настанила се нагоре по пътя на солта около Тибър, бе започнала да показва зъбите си. Мутил мразеше Рим и римляните с цялата си душа, всяка негова мисъл се подчиняваше в една или друга степен на тази непреодолима омраза. Той беше истински самнит, зарекъл се да воюва с Рим, докато от страниците на историята не бъде изтрит споменът и за последния римлянин. Ако Силон можеше да се нарече просто противник на Рим, то Мутил беше негов кръвен враг.

Както всеки път, когато общата кауза е достатъчно силна и жизнена, за да надвие над дребните противоречия и неразбирателства, така и сега мисълта за една нова Италия обединяваше всички желаещи да видят скорошна промяна; при това тази промяна можеше да бъде само една: Италия без Рим. В същото време Силон не срещна нито един наивник, който да си представя създаването на нова Италия без проливането на много, много кръв. Затова и никой не предлагаше да се правят декларации за независимост или да се размахват заплахи без покритие. Вместо това всеки според силите си помагаше за подготвянето на тази война, която щеше да изисква жертви и усилия, много пари и най-вече много хора — раните, които Араузио нанесе, трябваше първо да зараснат. Така и не се споменаваше конкретна дата за избухването на войната; засега, докато се чакаше малките момчета на Италия да се превърнат в зрели мъже, цялата енергия и всички събрани парични суми отиваха за снабдяване с доспехи и оръжия, за събирането на всичко необходимо за една дълга изтощителна война с Рим; война, в която съюзниците да се надяват на успех.

На първо време заговорниците не можеха да се похвалят с особени резултати. Оказваше се, че италийските войници мрат предимно далеч от пределите на полуострова, а по някакво странно стечение на обстоятелствата оръжията им никога не се връщат у дома, ами — ако това е възможно, естествено — остават като спомен за Рим. Рим държеше на тези спомени и не възнамеряваше да ги връща на истинските им притежатели. Част от оръжието можеше да се закупи по напълно легален път, но нямаше как да стигне на стохилядната армия, която според Силон и Мутил единствена можеше да отвори път към победата над Рим. Затова снабдяването с оръжие трябваше да протича незабелязано и съответно да отнеме много време. Нищо чудно да минеха години, преди съюзниците да приключат с въоръжаването си.

Това, което правеше организацията още по-трудна, бе, че през цялото време тя протичаше под самите носове на много хора, които, ако научеха за заговора, с удоволствие биха издали авторите му или на първия срещнат римлянин, или на самите управители в Рим. Латинските градове открито стояха на противниковата страна, още по-малка можеше да се има доверие на обикалящите страната римски пътници. Затова дейността по подготовката на войната се съсредоточаваше предимно в бедни и затънтени райони, намиращи се достатъчно далеч от римските пътища, далеч от римските и латинските колонии. Това също носеше големи трудности, защото след като римляните ползваха широките и удобни пътища от двете страни на Апенините, на италийците им оставаха тайните и труднопроходими пътеки из самите планини. И все пак работата по въоръжаването така и не спря нито за миг, а скоро организаторите преминаха и към обучението на бъдещите войници. По-големите момчета се оказваха вече годни за войници…

Ето обаче, че Квинт Попедий Силон оставяше настрана всякакви мисли за война и оръжие и се съсредоточаваше на мирния разговор, който се водеше в триклиния на Марк Ливий Друз. Може би някои щяха да го упрекнат в лицемерие или дори измяна, но пък откъде да знае? Нищо чудно тъкмо приятелят му римлянин да изнамери правилното решение на всички наболели проблеми — без да се стига до проливане на кръв! Историята беше ставала свидетел на далеч по-странни и необясними неща.

— Квинт Сервилий ни напуска за известно време — съобщи на останалите Друз, без да уточнява нищо; просто му беше нужна смяна на темата.

Изведнъж Силон се зачуди дали не вижда в очите на Ливия Друза искрици на дълбока радост. За него сестрата на приятеля му беше красива жена, но това беше единственото, което знаеше за нея; не я познаваше въобще, нямаше представа дали й харесва животът с Цепион, дали й се нрави принудителното съжителство с брат й. Вътрешният му глас му повтаряше, че и на едното, и на другото отговорът е „не“, но нямаше откъде да бъде сигурен. Пък и сега Дивия Друза не беше толкова важна, колкото обясненията на Цепион къде смята да отиде.

— Най-вече около Патавиум и Аквилея — говореше Цепион. — Желязото от Норикум — ще се опитам да получа концесии в тамошните мини — ще бъде достатъчно за снабдяването на металолеярните в Патавиум и Аквилея. Най-важното за тази източна част на Италийска Галия е, че в близост има обширни гори с различни дървета, което ги прави идеални за дървени въглища. Агентите ми съобщават, че вече са открили цели масиви от бук и бряст, готови да бъдат превърнати на сечища.

— И предполагам, че тъкмо наличието на желязо определя и бъдещото местоположение на леярните — подметна Силон, на когото темата се струваше интересна. — Нали затова Пиза и Популония се превърнаха в преуспяващи металолеярски градове? Защото желязото бива докарвано директно от Илва[9].

— Пълна заблуда — обясни всезнаещият по въпроса Цепион, за пръв път способен да артикулира ясно думите. — В действителност, и Пиза, и Популония на удобни за целта места заради качествените дървени въглища, които се произвеждат в района. А металолеярството се нуждае тъкмо от въглища. Ето защо насочвам интереса си към източна Италийска Галия. За производството на въглища са нужни големи мощности, тъй като е доказано, че при леенето на желязо отиват десет пъти повече въглища, отколкото руда. Ето защо възнамерявам да основа в Италийска Галия както градове — леярници, така и градове — производители на въглища. Ще купя земята, нужна за строеж на жилища и работилници, сетне ще убедя достатъчно леяри и производители на въглища да се заселят в новооснованите градове. Там, където хората са заети в един и същ отрасъл, работата върви много по-леко, отколкото в големите градове, където всеки се занимава с нещо различно.

— Но няма ли конкуренцията между различните занаятчии, заети в една и съща дейност, да се окаже смъртоносна за много от тях, още повече че в района по-трудно ще се намират купувачи? — продължаваше да задава въпроси Силон, прикривайки нарастващото си вълнение.

— Не виждам защо — каза Цепион, който наистина си бе направил труда да проучи темата и не можеше да му се отрече, че е направил сериозни открития. — Ако например на един префектус фабрум се наложи да изнамери отнякъде за армията си десет хиляди железни ризници, десет хиляди шлема, десет хиляди меча, още толкова ками и копия, той няма ли да предпочете да отиде на място, където работилниците са една до друга и той би могъл да даде всичките си поръчки едновременно, а не да се разкарва из целия град в търсене на нужния занаятчия? А и на дребния производител, използващ труда на десетина роби и на десетина наемни работници, няма ли да му е по-приятно да чака клиентите си в работилницата си, където те и без това знаят какво ще намерят, отколкото да разнася стоката си из целия град и да я предлага на минувачите?

— Прав си, Квинт Сервилий — рече замислено Друз. — В наше време все се оказва, че на войската в последния момент са й потрябвали десет хиляди бройки от това или онова. Преди години, когато в легионите се записваха хора със собственост и те се въоръжаваха сами, нещата стояха другояче. Когато младежът навършеше седемнадесет, баща му му подаряваше ризница, шлем, меч, кама, щит и копия; майка му се задоволяваше с калигата, покривалото за щита, торбата, конската опашка за шлема и сагума; на сестрите оставаше да му изплетат топли чорапи и да му изтъкат шест — седем туники. Оттам нататък цял живот римският легионер воюваше с един и същи комплект бойно снаряжения, а както най-често се случваше, при оттеглянето си от армията, подаряваше оръжието си на сина си или на внука си. Но откакто Гай Марий пусна пролетариите в легионите, от десет новобранци девет не могат да си купят кърпата за под ризницата, та какво ли остава за цялата им екипировка, след като нито мама, нито татко, нито кака могат да направят нещо за тях? Изведнъж се появяват цели армии от голтаци, които са по-слабо въоръжени от хората в някогашните спомагателни части. Търсенето отдавна надвишава предлагането… и все пак една армия не може да тръгне на война без оръжие! За да се надяваме на победа, легионерите ни трябва да са подходящо екипирани.

— Ето и отговорът на един въпрос, който отдавна съм си задавал — обади се Силон. — Винаги съм се чудил защо толкова много ветерани идват да ми искат заем с мисълта да се захванат с леярство или коване на оръжие! Ти си абсолютно прав, Квинт Сервилий. Поне още едно цяло поколение твоите запланувани стоманолеярски градчета нямат нужда от други пазари, освен военните. В действителност като представител на своя народ пред света аз отдавна се чудя откъде да намеря оръжие за новите легиони, които Рим несъмнено ще поиска от нас в близко бъдеще. Същото навярно важи и за самнитите, и за всички останали народи в Италия.

— По-добре отсега се замисли за Испания — предложи Друз на Цепион. — Предполагам, че около железните мини там са останали още гори.

— В Далечна Испания, да — съгласи се Цепион и доволно се усмихна, защото за пръв път от много време ставаше център на вниманието, при това по въпрос, който му позволяваше да се изтъкне в подобаваща светлина. — Старите картагенски мини в Ороспеда отдавна са се лишили от богатството на тамошните гори, затова пък новооткритите находища на руда се намират все в гористи райони.

— Кога ще започнат градовете ти да произвеждат активно? — попита Силон уж случайно.

— В Италийска Галия, надявам се, до две години най-късно. Разбира се — добави бързо Цепион, — аз самият няма да имам нищо общо със самото производство или пласирането му. Не трябва да върша нищо, което би ме компрометирало в очите на цензорите. Това, което смятам сам да правя занапред, ще бъде да построя градовете и да си събирам наемите — в това един сенатор не би могъл да бъде упрекнат.

— Твърде похвално от твоя страна — рече с известна ирония Силон. — Надявам се, че ще намериш за градовете си удобни места в близост не само до гори, но и до водни източници.

— Не само водни източници, но истински плавателни реки — увери го Цепион.

— Разправят, че галите били добри ковачи — каза Друз.

— Да, но не са достатъчно добре организирани, за да печелят, каквото им се полага — придаде си тайнствен вид Цепион; напоследък все по-често му се случваше да говори сякаш със заобикалки. — Но щом аз ги организирам, работите им ще потръгнат много по-добре.

— Делата са твоето призвание, Квинт Сервилий, това си личи — поклати глава Силон. — Мен ако ме питаш, би трябвало да зарежеш Сената и да се запишеш в конническото съсловие. Така ще можеш лично да произвеждаш и въглищата, и желязото.

— Какво? И да общувам с простолюдието? — чак се изплаши при мисълта Цепион. — Не, не! Нека други се занимават с това?

— Но няма ли да събираш наемите си лично? — хитро го попита Силон и заби поглед в земята.

— Със сигурност не! — хвана се за подхвърлената му стръв Цепион. — Вече съм настанил в Плаценция цяло съдружие от търговски представители, които да ме заместват. Може на братовчедка ти Аврелия да й се струва, че й е позволено сама да си събира наемите, Марк Ливий — обърна се той към шурея си, — но аз лично го намирам за проява на крайно лош вкус.

Преди време самото споменаване името на Аврелия караше Друз да настръхне, който беше сред най-упоритите кандидати за ръката й, но напоследък, откакто се беше уверил, че обича жена си, той можеше да отмине с лека ръка подобни реплики и да каже безгрижно:

— Никой не може да мери Аврелия с аршин, различен от нейния собствен. Колкото до мен, считам вкуса й за безупречен.

През целия разговор жените бяха стояли безучастни на столовете си; без дори да си отворят устата. Не защото нямаха какво да кажат, а защото мъжете им с нищо не ги окуражаваха да го сторят. В дома на Ливий Друз на жените беше съдено да мълчат.

След вечеря Ливия Друза се извини с някаква неотложна работа и като остави зълва си Сервилия Цепионида при малкия Друз Нерон в детската стая, се запъти към покоите си. Денят беше мрачен и студен, затова Ливия Друза нареди на един от прислугата да й донесе шал, загърна се добре с него и излезе през атрия на лоджията, където на никого нямаше да му хрумне да я търси и където тя можеше да постои малко на спокойствие. Да бъде сама беше най-прекрасното чувство, което можеше да си позволи в тази къща.

Значи си заминаваше! Най-после заминаваше за някъде! Дори когато го бяха избрали за квестор, омразният й мъж бе предпочел да остане в Рим, а и нито веднъж през трите години, които старият Цепион прекара в изгнания, преди да умре, синът му не благоволи да отиде до Смирна да го види. Като се изключат няколкото месеца, в които като военен трибун участваше в похода срещу германите, завършил с клането на римската армия при Араузио — по някакви странни обстоятелства самият той се беше върнал в Рим невредим, — Квинт Сервилий Цепион нито за миг не се беше отделял от жена си.

Каква внезапна идея беше осенила мъжа й, Ливия Друза не знаеше и не искаше да знае — важното беше, че най-после ще предприеме пътуване, далеч извън пределите на Рим. Навярно тежкото му финансово положение го беше накарало най-сетне да се поразмърда и да потърси начини да го оправи, независимо от това, че през годините Ливия Друза често се беше питала дали Цепион е наистина толкова беден, колкото иска да се изкара пред хората. Как брат й ги беше изтърпял толкова дълго, без да каже дума, Ливия не можеше да си обясни; не само че Марк Ливий не можеше да се почувства като у дома си в собствената си къща, но и се наложи заради децата на Цепион и сестра му да сваля от стените безценната си колекция от фрески. Да беше жив баща им, щеше да умре от ужас! Защото старият Марк Ливий Друз беше построил този огромен дом не толкова, за да живее нашироко, колкото да може да смайва гостите си с произведения на изкуството. „О, Марк Ливий, защо ме накара да се омъжа точно за тоя?“

Но дори след осем години брачен живот и след раждането на две деца Ливия Друза упорито отказваше да се примири със съдбата си. Най-тежки бяха първите години от съвместния й живот с Цепион — тогава й се струваше как от ден на ден, от час на час слиза все по-надълбоко в мрака на безнадеждността. Но след като веднъж си каза, че вече е достигнала дъното, тя се научи как да се примирява с нещастието си, а и постоянно си повтаряше думите на брат си, тогава, когато успя окончателно да я сломи:

„Очаквам от теб да се отнасяш с Квинт Сервилий като млада жена, щастлива заради своя съпруг. Винаги ще му даваш да разбере, че ти доставя удоволствие, винаги ще се държиш с нужното уважение, ще проявяваш интерес към делата му, загриженост за неволите му. Никога и по никакъв повод — дори в брачното ложе, щом се ожените — няма да караш Квинт Сервилий да се съмнява дали той е мечтаният съпруг.“

Тогава Друз я бе завел пред олтара в атрия, където се отдаваше почит на боговете — закрилници на семейството — пазителката на огнището Веста, пенатите — на килера, семейния лар — и я бе принудил да произнесе тежка клетва, че ще постъпва, както той иска от нея. Разбира се, отдавна беше отминало времето, когато Ливия Друза ненавиждаше брат си заради това му деяние. С годините тя узря достатъчно, за да оцени другите, неоценимите черти на Марк Ливий.

От детството Ливия Друза пазеше за брат си единствено спомена за неговата студенина, строгост и безразличие. Но като че ли така й се беше струвало заради постоянния страх, който той й бе вдъхвал. Едва след общественото падение и изгнанието на свекъра й Ливия започна да проумява що за човек е Друз. Или може би (защото и Ливия Друза беше дъщеря на баща си и също знаеше да разсъждава трезво) промяната бе настъпила след битката при Араузио и след като брат й се беше привързал повече към жена си. Едно бе сигурно: коравият му характер бе омекнал и макар никога да не споменаваше за насилствения брак между Цепион и сестра му, още по-малко да я освобождаваше от дадената клетва, той започна да се отнася с повече топлина и разбиране към нея. Това, което Ливия Друза най-много уважаваше у него, бе дълбоката му лоялност към двама им с Цепион, това, че толкова години не каза нито думичка против присъствието им под собствения му покрив. Ето защо тази вечер Ливия едва не се задави от вълнение, когато Друз направи забележка на Цепион за отношението му към Квинт Попедий Силон.

А пък и Цепион беше толкова различен тази вечер! Говорене много, разгорещено, убеждаваше сътрапезниците си, че това, което смята да прави, е не само възможно, но дори логично. За пръв път се разпалваше толкова да говори по делови въпроси. Нищо чудно Силон да се окажеше прав, като каза, че Цепион е роден търговец, че мястото му е сред конническото съсловие. Това, което той възнамеряваше да стори, бе наистина зашеметяващо. А освен това щеше да му донесе големи печалби. Щеше да е чудесно някой ден Цепион и семейството му да заживеят в собствен дом! Така поне Ливия Друза щеше да се чувства домакиня и майка.

Откъм стълбището се дочу гръмък смях; навярно бяха робите, които се качваха от спалните си помещения към лоджията и господарския етаж. Ливия Друза се сепна и за миг потръпна, сякаш я бяха разбудили от дрямка. Сви се в единия край на пейката в случай, че на някого от шумните слуги му скимне да излезе на лоджията или да се покаже на вратата към атрия. Нагоре по стълбите се изкачваше цяла групичка веселяци, които си разправяха смешки на някакъв гръцки диалект, при това толкова бързо, че Ливия Друза така и не разбираше къде е смешното. Но тези хора бяха толкова щастливи! Защо? Какво толкова притежаваха, което й липсваше на нея? Отговор: надежда за нещо по-добро, за получаване на свобода, за придобиване на гражданство, за волен и вълнуващ живот… На тях им плащаха, на нея — не; те бяха богати с приятели и приятелки — тя не; те можеха да завързват помежду си всякакви интимни връзки и никой в нищо да не ги съди, тя, господарката беше като вързана. Това, че отговорите, които си даваше Ливия Друза, далеч не бяха самата истина, не я вълнуваше изобщо. За нея те бяха достатъчно обяснение.

Никой не я видя и Ливия Друза въздъхна с облекчение. На небето бе изгряла почти кръгла луна, един-два дни след пълнолуние, която осветяваше цял Рим пред очите й. Ливия се извъртя на мраморната пейка и опря лакти на парапета. Погледът й се заразхожда по Форум Романум. Къщата на Друз се намираше точно в единия „ъгъл“ на Палатинския Гермал — там, където Кливус Виктория извиваше под прав ъгъл и продължаваше надолу успоредно на Форума — и от лоджията се разкриваше прекрасна панорама. Навремето, когато вляво от къщата стоеше опразненото петно, познато като арея Флакиана, от терасата можеше да се види дори Велабрумът, но сега огромният портикус, който Квинт Лутаций Катул издигна в чест на победата над германите, заграждаше с колоните си напълно тази част от кръгозора. Иначе наоколо всичко си бе все същото. Точно под къщата на Марк Ливий Друз се намираше домът на Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус, обърнал лоджията си точно срещу тази на Друзови.

Вечерта Рим изгубваше напълно своята жизненост, лишаваше се от пъстрите цветове на покривите, градините — и не на последно място на мнозина от жителите си, — за да се превърне в безкрайна сивкава мътилка от неясни силуети. Не че животът беше замрял — навсякъде из улиците се виждаха движещите се светлинки на факлите, чуваше се тропотът на добитък и каруци, мученето на воловете, изместили купувачите по оживените градски артерии, за да разнасят стоки от дюкян на дюкян. Групичка пияни мъже се клатушкаха насам — натам по долния край на Форума и ревяха с все сила популярна градска песничка… за какво друго, ако не за любов? Между Базилика Семпрония и храма на Кастор и Полукс пък се движеше тържествено кортеж от роби — телохранители, заобиколили закритата носилка на някоя важна особа — навярно добре похапнала дама се връщаше да храносмила на спокойствие у дома си. Едър котарак се беше покачил на съседна стряха и се умилкваше на луната, докато глутница кучета се съдираха да му лаят от улицата. Явно, че далечният вой на раздразнените четирикраки развесели пияната компания, тъй като минавайки покрай Кладенца на Комициите, един от тях изгуби равновесие и сред радостната глъчка на другарите си се извъртя кажи-речи до самото му дъно.

Ливия Друза отмести поглед от Форума и отново го спря на Ахенобарбовата къща под самата тераса. Очите й шареха по празната лоджия на съседите, сякаш търсеха нещо. Преди много време — вече не можеше да определи колко, но във всеки случай преди сватбата й, — когато строгият й брат я бе държал настрана от всякаква компания, дори от момичета на нейната възраст, Ливия Друза бе могла да потърси утеха единствено в книгите; и да се влюби в мъж, с когото по никакъв начин не би могла да се запознае лично. Тогава тя прекарваше дните си да стои на слънце на лоджията и да дебне у съседите няма ли да се появи високият, червенокос младеж, който толкова силно я беше привлякъл, че тя мигом го обгърна с момичешките си фантазии, представяйки си, че той е цар Одисей от Итака, а тя — злощастната Пенелопа, очакваща завръщането му у дома. В онези години дори случайните появявания на непознатия на отсрещния балкон — защото той не беше от честите гости на Ахенобарб — бяха достатъчни да подклаждат въображението й и да й вдъхват надежда, че мечтите ще се превърнат в реалност. После обаче я омъжиха и споменът за червенокосия младеж само правеше нещастието й по-осезаемо. Едва когато разбра кой е непознатият, Ливия Друза се освободи от неговия призрак, нищо че никога не го бе смятала за самия Ахенобарб; Ахенобарбите бяха стара и знатна фамилия и макар да носеха червени коси като въображаемия Одисей, представляваха характерен физиологически тип, към който този от балкона насреща явно не принадлежеше.

Ливия Друза никога нямаше да забрави разочарованието си, когато научи кой всъщност е непознатият. Това беше в същия ден, когато и плебейското събрание призна тъста й за виновен и го осъди на изгнание. В деня, когато икономът на брат й Кратип бе изтичал през целия Палатин, за да я отведе нея и малката Сервилия от дома на Цепион, преди къщата да бъде наобиколена от гневната тълпа. Имаше с какво да си спомня този ден, изпълнен с разтърсващи събития! За пръв път тогава, като слушаше разговора на Друз с жена му Сервилия Цепионида, Ливия си бе дала сметка как трябва да се държи една истинска римска съпруга. За пръв път й ставаше ясно, че и жените носят своя дял за решаването на семейните проблеми. За пръв път бе вкусила неразредено вино. А след това, когато проблемите бяха намерили своите решения и нещата започнаха да се успокояват, Сервилия Цепионида бе назовала на глас червенокосия Одисей на лоджията отсреща. Непознатият се казваше Марк Порций Катон Салониан и не беше никакъв цар. Дори не можеше да се нарече благородник, защото по бащина линия се падаше потомък на един тускулански селянин, а по майчина — на роб — келт.

Именно в онзи далечен миг Ливия Друза бе узряла за живота.

— А, ето те къде си! — чу се зад гърба й пискливият глас на Цепион. — Какво правиш на студа, жено? Прибирай се вътре!

Ливия Друза послушно стана от пейката и се насочи към омразното брачно легло.

Квинт Сервилий Цепион замина от Рим в края на февруари, като специално бе заявил на Ливия Друза да не го чака цяла година, ако не и повече. В първия момент това я беше изненадало, но той побърза да й обясни, че работата била изключително сериозна, той бил вложил всичките си пари в смелите си начинания и бил принуден да стои в Италийска Галия поне докато не се увери, че нещата са потръгнали, както трябва. Преди прощаването им Цепион се показа крайно усърден при изпълнението на съпружеските си задължения; оправдаваше се както с дългата раздяла, която им предстоеше, така и с желанието най-сетне жена му да зачене син; според думите му едно забременяване би й отворило достатъчно работа да не скучае. В ранните години на брака им всеки допир с мъжа й предизвикваше у Ливия Друза отвращение, но откакто научи кой е въображаемият цар Одисей, чиито милувки толкова време беше бленувала, тя промени мнението си и занапред гледаше на любовната жар на Цепион като на досадно, но все пак поносимо преживяване. Без да сподели с мъжа си нищо от плановете си за времето на отсъствието му, Ливия Друза просто го изпрати до вратата, изчака от благоприличие да минат осем дни и поиска да говори с брат си.

— Марк Ливий, искам да те помоля за една голяма услуга — започна тя, след като седна на стола за клиентите; но в следващия момент си помисли как ли изглежда отстрани и прихна да се смее. — Богове! Знаеш ли, че не съм сядала на това място от деня, когато ме убеди да се омъжа за Квинт Сервилий?

Друз стана мрачен при този спомен и сведе поглед към ръцете си, облегнати на писалището.

— Беше преди осем години.

— Точно така — съгласи се Ливия и отново се засмя. — Както и да е, братко, не съм дошла да си говорим какво е станало преди осем години, а да те моля за услуга.

— Стига да ми е по силите, Ливия Друза, можеш да си сигурна, че ще я изпълня с най-голямо удоволствие — побърза да я увери той, доволен, че сестра му не зачопли старата рана.

Неведнъж Друз бе обземан от желание да се извини на сестра си, да поиска, ако трябва и на колене, прошка за ужасната грешка, която стори с нея; колкото и да се правеше на сляп, той не можеше да не забележи постоянната скръб, изписана на лицето й, да не си повтаря хиляди пъти, че когато навремето двамата бяха спорили за действителните качества на Цепион, тя се бе оказала правата. Но гордостта не му позволяваше да се извини, пък и независимо от промените, настъпили в живота му, Друз продължаваше да е убеден, че като омъжи Ливия за приятеля си, поне й е попречил да последва примера на майка си. Тази ужасна жена го беше преследвала с години, превръщайки се едва ли не в нарицателно за това, до какво падение може да доведе една порочна и недостойна любовна връзка, особено когато се запомни като един от най-шумните скандали в историята на Рим.

— Е? — подкани той с жест Ливия Друза, която изведнъж се бе умълчала.

Сестра му чак се беше намръщила от притеснение; прокара език по пресъхналите си устни и с усилие погледна брат си право в очите.

— Марк Ливий, от дълго време си давам сметка, че двамата със съпруга ми злоупотребяваме с гостоприемството ти.

— Дълбоко грешиш — възрази й той веднага, — но ако случайно аз самият съм сторил нещо, с което да те наведа на подобни мисли, то редно би било да ти се извиня. Трябва да ми вярващ, сестрице, ти винаги си била добре дошла в моя дом и не виждам защо тепърва ще се чувстваш нежелана.

— Много съм ти признателна, но добре знаеш, че говоря самата истина. Нищо чудно причината двамата със Сервилия Цепионида така и да не сте се сдобили с дете да е чуждото присъствие.

— Съмнявам се — изгледа я недоверчиво Друз.

— Аз пък съм сигурна — поклати глава Ливия. — Но сега се очертават по-спокойни времена за вас двамата, Марк Ливий. Тази година не си зает с никакви държавни задължения, а вече малкият Друз Нерон достатъчно живее в дома ти, за да си доведе братче или сестриче, както казват старите хора. Аз поне им вярвам.

Но на Друз не му се разискваха подобни болни теми, затова я прекъсна:

— По-добре кажи какво точно имаш предвид.

— Имам предвид това, че след като тъй и тъй Квинт Сервилий ще отсъства дълго от къщи, не виждам причина да не отведа децата за известно време в провинцията. Ти притежаваш прекрасна малка вила близо до Тускулум, която е на по-малко от половин ден път от Рим, а вече няколко години никой от нас не е стъпвал в нея. Моля те, Марк Ливий, нека отида да живея там известно време! Иска ми се да усамотя!

Брат й продължително я изгледа, може би подозирайки, че е премълчала нещо. Но в погледа на Ливия не се криеше нищо, което да потвърди подозренията му.

— Говорила ли си за това с Квинт Сервилий?

Без да сваля очи от неговите, Ливия твърдо отговори:

— Разбира се, че сме говорили.

— Не ми е споменавал нищо.

— Колко странно! — усмихна се тя. — Но пък и му е съвсем присъщо.

Марк Ливий се засмя на последната забележка и той не можеше да откаже.

— Е, сестрице, щом като Квинт Сервилий е съгласен, не виждам причина да не постъпиш, както смяташ за добре. Тускулум наистина се намира близо до Рим и ако трябва, ще мога да те наглеждам.

Ливия Друза покорно благодари на брат си.

— Кога смяташ да тръгнеш?

Тя се надигна от стола си.

— Веднага. Мога ли да помоля Кратип да се заеме с пренасянето на багажа ми?

— Разбира се. — Друз тихичко се покашля. — Всъщност, Ливия Друза, трябва да знаеш, че ще ни липсваш. Децата ти също.

— Особено след като нарисуваха втора опашка на коня и превърнаха гроздето на гнили ябълки?

— Кой знае дали Друз Нерон няма да ги разкраси още по-добре в идните години. Ако се замислиш, имахме късмет. Боята беше още прясна, всичко можа да се поправи. А сега колекцията на баща ни е на сигурно място в избата, където ще остане, докато не порасне и последното дете в къщата.

Друз също стана, за да изпрати сестра си. Двамата се разходиха под колонадата и се спряха пред стаята на домакинята, където Сервилия Цепионида тъчеше на стана си одеяла за новото легло на малкия Друз Нерон.

— Сестра ни иска да ни напусне — съобщи й още от вратата Друз.

В недоумението, което се изписа по лицето на жена му нямаше нищо подправено, още повече че под него прозираше гузна радост.

— О, Марк Ливий, това е ужасно! Защо?

Но Друз вече бе избягал вън от стаята и Ливия трябваше сама да обясни.

— Ще отведа момичетата със себе си във вилата в Тускулум. Ще живеем там, докато Квинт Сервилий не се върне отново у дома.

— Във вилата в Тускулум ли? — погледна я състрадателно Сервилия. — Но, скъпа Ливия Друза, тази вила е просто една съборетина! Доколкото, знам, е строена още от първия Ливий. Тясно е, кухнята е лоша, няма нито баня, нито дори клозет.

— Много важно — хвана ръката на зълва си Ливия Друза и я допря до бузата си. — Да знаеш, сестрице, че бих заживяла и в бордей, само и само да мога като теб да се почувствам домакиня! Не го приемай като укор или обида. От деня, в който двамата с брат ти се нанесохме у вас, ти си била много грижовна и любезна. Но трябва да ми влезеш в положението. Искам да имам свой дом, свои слуги, които да не ме наричат доминила и да се правят на глухи за нарежданията ми само защото ме знаят от малка. А освен това искам да поживея близо до природата, да имам къде да се разхождам, да се почувствам освободена от бремето на този претъпкан с хора град. Моля те, Сервилия Цепионида, не ми се сърди!

Две сълзи се отрониха от очите на снаха й, на която от вълнение устната й затрепери.

— Разбирам те, не ти се сърдя!

— Няма защо да плачеш. По-скоро радвай се за мен!

Двете се прегърнаха и се разделиха в прекрасни отношения.

— Отивам да намеря Марк Ливий и Кратип — рече изведнъж Сервилия и като покри стана си с чаршаф, за да не се праши, изхвърча от стаята. — Ще настоявам мъжът ми да намери строители, които да направят от вилата място за живеене.

Но Ливия Друза не искаше да чака. Три дни по-късно тя беше подбрала дъщерите си, купищата книги, неколцина от робите на Цепион и се беше запътила към вилата в Тускулум.

Не беше идвала от детството си, но си я спомняше точно такава, каквато я завари сега: малка къщурка, измазана в жълтеникаво, с дворче пред нея, което само оптимист можеше да нарече градина, без никакви удобства за живеещите вътре, с малко прозорци и може би най-важното — без типичния за всяка римска вила перистил. И все пак Марк Ливий се бе оказал човек на място и сестра му бе посрещната в Тускулум от строителни работници, които трябваше в срок от два месеца да превърнат необитаемата колиба в място за живеене.

Ливия Друза се оказа в нещо средно между древногръцки хаос и римски порядък. По главата й се сипеше мазилка, ушите й стържеха чукове, триони и пили, все се намираше някой по-гръмогласен тускуланец да я изненада с упътванията си на кое къде му е мястото; дори диалектът беше коренно различен от този на римляните — нищо че живееха на двайсетина километра от Рим, повечето тускуланци дори не бяха стъпвали във Вечния град. Двете момичета на Ливия реагираха всяка по свой си начин: Лила, тогава на четири години и половина, беше като замаяна от толкова много живот около себе си, докато затворената и потайна Сервилия не скриваше отвращението си от новия си дом, от шума, който й вдигаха строителите, и от майка си, без да може сама да каже кое мразеше най-много. И все пак Сервилия се беше научила да стои встрани и да не пречи на никого, докато желанието на Лила да си навре носа навсякъде само допълваше и без това обърканата картинка.

Ливия Друза побърза да остави децата си на грижите на тяхната бавачка и на стария и строг учител на Сервилия и още на другата сутрин излезе на разходка, за да се наслади най-сетне на спокойствието и красотата на затънтената провинция през зимата, почти неспособна да осмисли как така изведнъж се беше отървала от веригите на ежедневието си.

Макар и според календара да беше вече пролет, всъщност зимата продължаваше да е в разгара си. Не беше Гней Домиций Ахенобарб човекът, който ще накара колегията на понтифексите да се размърда и да допълни недостатъчния брой дни в календарната година, така че датите да вървят в едно със съответните сезони. Но, от друга страна, не можеше да се каже, че Рим и околностите му преживяват кой знае колко страшна зима. Сняг беше валяло съвсем малко, а Тибър така и не бе замръзнал. Температурите бяха поносими, вятър почти не се усещаше, а човек стъпваше най-често върху зелена трева.

Ливия Друза се скиташе безцелно из полята на детските си спомени, по-щастлива, отколкото е била през целия си живот. Тук ще прескочи някоя ниска каменна ограда, там предпазливо ще заобиколи някоя нива, където стопанинът вече е започнал пролетната оран, ще прескочи следващата ограда, ще излезе на поляна при овцете. Всеки път, когато се опиташе да ги привика при себе си, глупавите създания, облечени в кожените си дрешки, се разбягваха напосоки, докато тя най-накрая не вдигнеше ръце от тях и не отминеше нататък.

На края на една от ливадите се намираше граничен камък, боядисан в бяло, до него се издигаше малко светилище във формата на куличка, пред входа му още седяха кървавите следи от последното жертвоприношение. От най-долния клон на близкото дърво висяха малки парцалени кукли, парцалени топки, глави чесън, посивели и окъсани от дългото стоене под открито небе. До олтара стоеше захвърлено глинено гърне, обърнато с дъното нагоре. Водена от чисто любопитство, Ливия Друза надигна тайнствения съд, но веднага го остави на мястото му и се дръпна встрани; под гърнето бавно се разлагаше трупът на огромна крастава жаба.

Свикнала с градския живот, Ливия Друза едва ли си даваше сметка, че зад граничния камък е чужда територия, в която тя влиза без позволение, още по-малко предполагаше, че собственикът на парцела, съседен с този на Ливиите, може да се окаже човек суеверен, свикнал да се държи по-почтително с боговете на земята; за нея беше важна разходката и тя нямаше никакво намерение да се връща у дома. По едно време зърна цъфнал минзухар, клекна над него, за да се наслади отблизо на яркожълтия му цвят, после се надигна, за да огледа оголените клони на близките дървета с такъв искрен интерес, че човек можеше да се зачуди дали боговете не са създали току-що дърветата в желанието си да я изненадат.

Нататък следваше овощна градина с ябълки и круши. Крушите дори не бяха обрани до последната — изкушение, на което Ливия Друза се отдаде с удоволствие, още повече че крушата се оказа медено сладка, а лепкавият й сок остана по ръцете й. Отнякъде се чуваше да тече вода, затова тя тръгна по посока на шума между грижливо подредените дървета, за да се измие. Водата в потока беше леденостудена, но това не беше от значение; тя изплакна набързо лепкавите си пръсти, сетне, развеселена кой знае от какво, ги вдигна високо над бързея, за да изсъхнат на слънцето. Стана й топло и тя свали дебелата пала от гърба си; все така клекнала над потока, простря дрехата си на земята, сгъна я на четири и я преметна през ръка, за да не й пречи. Надигна се и го видя.

Беше излязъл да чете, но от известно време свитъкът стоеше забравен в лявата му ръка, защото читателят беше насочил цялото си внимание към непознатия нашественик в овощната му градина. Цар Одисей! Щом срещна очите му, на Ливия Друза й секна дъхът от изненада, защото това бяха очите на истинския цар Одисей — големи, сиви и красиви.

— Привет — усмихна му се тя отдалеч без стеснение или неудобство. След толкова години, прекарани да го следи от балкона си, човекът насреща й още повече заприличваше на Одисей, който е отсъствал дълги години, но вярната му Пенелопа не го е забравила. Ливия преметна нагънатата си дреха през ръка и се насочи към собственика на градината, без да престава да му се усмихва отдалеч и да му говори, каквото й дойде на ум.

— Откраднах си една круша — призна си тя чистосърдечно. — Беше превъзходна! Никога не съм си представяла, че крушите се запазват толкова дълго време. Изобщо, прекарвам целия си живот в Рим, а през лятото ме водят само на морския бряг, а то не е като да живееше на село.

Домакинът не казваше нищо, но блестящите му сиви очи неуморно я следяха.

„Още те обичам — повтаряше си Ливия Друза непрестанно. — Още те обичам! Хич не ме е грижа, че дядо ти е бил селянин, а прадядо ти — роб. Обичам те. Също като Пенелопа, която бе забравила що е любов, но си припомни в мига, в който се събра отново с изгубения си съпруг.“

Когато най-после се спря пред него, дистанцията между двамата беше прекалено малка, за да може да става дума за среща на непознати; той можеше да усети топлината, излъчвана от тялото й през дрехите, а в широките черни очи, които се впиваха в неговите, не се четеше никаква изненада или дори любопитство: жената насреща сякаш го познаваше отнякъде. Не само го познаваше, но му се радваше… Защото го обичаше. Беше съвсем естествено той да се изправи, да направи няколко крачки към неканената гостенка и да я прегърне. Тя надигна глава, прокара ръце през врата му и отново му се усмихна, преди двамата да се целунат. Като стари приятели, като стари любовници, като мъж и жена, които не са се виждали от двайсет години, разделени по волята на други, богове или смъртни — никой не можеше да каже. Но усещащи в пълна сила триумфа от тази неочаквана среща.

Едно докосване на ръцете им и двамата се разбраха; нямаше нужда Ливия Друза да му сочи къде да я отведе, как да постъпи; той беше господарят на нейното сърце и винаги щеше да си остане. Като дете, на което е била поверена някоя голяма ценност, за да я пази за приятеля си, Ливия сега се разсъблече и му предложи гърдите си, сетне мина зад него, за да свали дрехите му, докато той простираше вълнената й пала на земята. Най-накрая, потръпваща от удоволствия, се излегна до него, целуна го по врата и захапа крайчеца на ухото му. Обхвана с длани лицето му и отново намери устните му, прокара нежно ръце по цялото му тяло и както беше оплела език в неговия, започна да нарежда хиляди неразбираеми, гальовни слова.

Плодове, сладки и сочни… Голите клони на дърветата, преплетени на фона на яркосиньото небе… Внезапна болка от заскубан кичур… Малка птичка със застинали крила, сякаш се е омотала в невидимата паяжина на облаците… На земята огромната пеперуда на плътската наслада се бори да излезе от тежкия пашкул, пробива си дупка в плътната ципа, подава глава… и накрая изскача на свобода в несравним екстаз!

Двамата прекараха с часове излегнати един до друг върху дрехите си, топлейки се един друг, усмихваха се глупаво и се удивяваха на своята невинност, на липсата на каквото и да е чувство за вина или прегрешение, отпуснали се на неизпитаните сладости и отдали се на неочаквани открития.

Говориха си. Той се оказа женен за някоя си Куспия, дъщеря на публиканус, а сестра му била омъжена за Луций Домиций Ахенобарб, по-малкия брат на върховния понтифекс. Да се изнамери нужната за подобаваща връзка зестра, се бе оказала трудна, почти невъзможна задача, но той намерил решението й, като взел за жена въпросната Куспия, дъщеря на изключително богат баща. Двамата още нямали деца, навярно защото той така и не откривал нищо привлекателно у жена си… според думите му тя вече се оплаквала на баща си, че съпругът й я пренебрегва.

Когато Ливия Друза на свой ред призна коя е, Марк Порций Катон Салониан застина.

— Сърдиш ли се? — надигна се тя тревожно, за да го изгледа по-отблизо.

Той се усмихна и поклати отрицателно глава.

— Как мога да се сърдя на това, че боговете са отговорили на молбите ми? Пратили са те тук, в земите на предците ми единствено за мен. Бях сигурен — още от мига, в който те видях надвесена над ручея. А щом принадлежиш на най-знатните фамилии, то тогава излиза, че наистина съм се превърнал в любимец на безсмъртните.

— Наистина ли не знаеше коя съм?

— Нямах никаква представа — призна си той, явно недоволен от себе си. — Никога не съм те виждал досега.

— Нито веднъж? Нима не излизаше често на балкона на Гней Домиций? Нима никога не си ме забелязвал на терасата над себе си? В дома на брат ми?

— Никога.

Ливия въздъхна.

— А аз те знам от толкова дълги години.

— Радвам се, че това, което си видяла от балкона, ти е харесало.

Тя се притисна до рамото му.

— Влюбих се в теб, когато бях още само шестнайсетгодишна.

— И все пак колко развратени са понякога боговете! — не се сдържа да възкликне Катон. — Ако само веднъж бях погледнал нагоре към дома ти, ако само веднъж те бях видял, нямаше да намеря покой, преди да съм те взел за жена… Щяхме да си народим много деца и никой от двама ни нямаше да се чувства в толкова неприятно положение, както сега.

Двамата отново се прегърнаха, изпитвайки и сладост, и болка, в инстинктивния порив на двама влюбени.

— О, би било ужасно, ако някой разбере! — ужаси се при мисълта Ливия.

— Да, така е.

— Не е честно.

— Не е.

— Значи никой не бива да разбере, Марк Порций.

Той направи кисела гримаса.

— Трябваше да сме като мъж и жена пред боговете и хората, не да се крием от всички.

— Ние сме заедно и пред боговете, и пред хората — отвърна му тя. — Единствено стечение на обстоятелствата ни кара да гледаме на нещата другояче. Аз лично от нищо не се срамувам.

Катон се надигна и прегърна коленете си.

— Нито пък аз.

Излегна се обратно на земята и сграбчи любимата си в страстна прегръдка. Най-накрая тя се отскубна от ръцете му, оправдавайки се, че иска да го гледа, да се наслаждава на стройната му фигура, на дългите му ръце и крака, на млечната му кожа, на редките косми по снагата му, изпъстрени със същото огненочервено както косата му. Тялото му излъчваше сила, лицето — мъжественост. Същински Одисей! Или поне нейният Одисей.

Беше станал късен следобед, когато Ливия най-после се реши да се раздели с любимия си. Двамата се уговориха да се срещнат на следващия ден по същото време и на същото място, като толкова продължително се сбогуваха, че Ливия Друза се прибра във вилата едва когато строителите бяха свършили с работата за деня и бяха тръгнали да си вървят по къщите. Икономът Мопс едва сдържаше притеснението си и беше готов да прати слугите да я издирват. Господарката му обаче беше обзета от такова невероятно щастие и опиянение, че трудно би си дала сметка как оценяват другите мистериозното й изчезване. Застанала на прага на къщата, тя се взираше в сумрака и не можеше да измисли каквото и да е обяснение за пред иконома си.

Видът й имаше с какво да ужаси прислугата. Косите й бяха разпуснати и разрошени, от тях се подаваха клонки и тревички; по дрехите й имаше големи петна кал; вместо на краката си, изкаляни до немай-къде, Ливия носеше дебелите си обувки в ръка, овесени за връзките, а лицето и лактите й бяха изцапани като на малка палавница.

— Домина, домина! — хвана се за главата Мопс. — Какво се е случило? Да не си паднала?

Най-сетне господарката му си възвърна способността да разсъждава.

— Да, Мопс — подхвърли шеговито тя. — Не само паднах, ами чак пропаднах.

Отвсякъде я заобиколиха любопитни робини, които едва ли не насила я избутаха вътре в къщата. Отнякъде беше извадена стара бронзова вана, която бързо сложиха насред стаята на господарката и напълниха догоре с гореща вода. Лила, която не бе спирала да реве, задето майка й била изчезнала, се втурна подир бавачката си да изяде изстиналата си вечеря, но Сервилия незабелязано се шмугна в стаята при майка си, скри се в тъмния ъгъл при вратата и мълчаливо наблюдаваше как едно от момичетата развързва вървите на Ливиината дреха и цъка с език при вида на голото й тяло, по-мръсно дори от дрехите.

Докато робинята се бе обърнала на другата страна да види дали водата става за къпане, Ливия Друза, без да се притеснява ни най-малко от голотата си, протегна ръце над главата си в знак на необяснимо задоволство. Макар и да трябваше да минат години, преди момиченцето да си обясни точния смисъл на този жест, то като че ли с инстинкта си проумя същността му. Ръцете на майка му се спуснаха надолу, дланите й обхванаха налетите, привлекателни гърди; за миг Ливия Друза поигра с прости със зърната си, на устните й се изписа блажена усмивка. Най-накрая стъпи във ваната, обърна се на една страна, за да може робинята да търка по-лесно гърба й с мократа гъба, и никоя от двете не видя как малката Сервилия отваря вратата към коридора и тихомълком излиза.

На вечеря, когато Сервилия получи разрешение да яде заедно с майка си, Ливия Друза жизнерадостно разправяше на дъщеря си за изядената круша, за първия минзухар, за куклите, окачени на дървото при олтара на съседите, за малкия ручей, който била открила, а най-накрая — и за въображаемото си падане надолу по калния бряг, описано във възможно най-големи подробности. Сервилия я слушаше с непроницаемо изражение и прилежно се хранеше. Човек можеше да си помисли, че щастливата майка всъщност е малкото дете, което си разправя патилата, докато седемгодишната дъщеря е угриженият родител.

— Нима радостта ми те изненадва, Сервилия? — попита Ливия Друза.

— Да, доста е необичайно — съгласи се детето.

Ливия се наведе над масичката, край която двете бяха седнали, отмести с пръсти кичура черна коса, паднал над челото на дъщеря й, и може би за пръв път в живота си изпита известно любопитство какво ли точно представлява това миниатюрно копие на нея самата. Спомни си за своето детство, изпълнено с тъжни и самотни мигове.

— Когато аз бях на твоята възраст — рече Ливия Друза, — майка ми изобщо не ми обръщаше внимание. За всичко беше виновен Рим. Чак наскоро установих обаче, че Рим въздейства по същия начин и на мен самата. Ето защо пожелах да се преместим на село. Така ще можем да живеем сами за себе си, докато татко не се прибере у дома. Щастлива съм, защото се чувствам свободна, Сервилия! За пръв път в живота си няма защо да мисля за Рим.

— На мен Рим ми харесва. — С изплезен език посочи чиниите пред себе си. — Вуйчо Марк има по-добра готвачка.

— Ако от това се оплакваш, веднага ще ти намерим по-добра готвачка. Но сигурно и от друго си недоволна?

— Да. От строителите.

— Е, те ще стоят тук месец — два, после ще си отидат и животът ще стане по-спокоен. Утре… — но като че ли се сети нещо и поклати глава — … не, не утре, а вдругиден ще се разходим заедно.

— Защо не утре? — попита Сервилия.

— Защото ми се иска да съм още един ден сама.

Дъщеря й скочи от стола си.

— Уморена съм, мамо, мога ли да си лягам?

И така започна най-щастливата година в живота на Ливия Друза — време, когато нищо друго нямаше значение, освен любовта, а любовта се наричаше Марк Порций Катон Салониан. Тя я караше да забрави дори майчината си обич към Сервилия и Лила.

Двамата много бързо измислиха начин как да се срещат. Разбира се, преди неочакваната си среща с Ливия Друза Салониан не бе имал навика да прекарва кой знае колко време в Тускуланската си ферма, затова тепърва му трябваше да измисли някое по-скришно местенце за срещи, където да не ги изненада случаен работник от стопанството му или минаващ пастир, а и където Ливия Друза нямаше пак да се овъргаля в калта за ужас на прислугата си. Катон реши проблема по твърде радикален начин. В единия край на имението му имаше малка къщичка, чиито стопани бяха почти изхвърлени от господаря си, обявил на всеослушание, че смята да използва мястото за убежище от света, където да пише книга. Въпросната книга скоро се превърна в оправдание за всичко, най-вече за все по-продължителните му отсъствия от Рим, където го дебнеше жена му. Напълно в традициите на рода литературно — научното произведение трябваше да представлява богат набор от сведения за живота на село и щеше да включва най-напред всякакви магии и баяния, обичаи, суеверия и религиозни ритуали, а след това — преглед на модерните селскостопански методи и техники. Като се имаше предвид кой е Катон и откъде му е родът, никой от познатите му в Рим не би се усъмнил в намеренията му.

Всеки път, когато Салониан идваше в Тускулум, двамата с Ливия Друза си уреждаха среща по едно и също време сутринта — времето, което тя спокойно можеше да отдели за себе си, тъй като децата й имаха уроци, — и се разделяха по пладне, не без повтарящите се до безкрайност клетви в любов. Дори когато Марк Ливий Друз благоволеше да навести вилата, за да провери как са роднините му, сестра му не се отказваше от своите „разходки“. Иначе толкова явно беше щастието й, че брат й можеше само да я хвали за идеята да се премести на село. Може би, ако от притеснение Ливия Друза проявеше нервност или започнеше да се държи гузно, той би заподозрял нещо, но тя винаги се държеше спокойно, най-вече защото не виждаше във връзката си с Катон нищо срамно и унизително.

Естествено, в началото отношенията й с Катон криеха и своите по-странни особености. Така например Ливия Друза не можеше да се освободи от любопитството си да разбере нещо повече за съмнителния произход на любовника си. Не че въпросът беше от толкова голямо значение — времето, когато Сервилия Цепионида едва не разби девическите й мечти, разкривайки й произхода на Салониан, беше безвъзвратно отминало, но все пак темата си оставаше интересна. Все пак Ливия не беше толкова глупава, че да попита открито Катон какъв е бил дядо му, но използваше всеки удал й се повод да подхване въпроса, без да го уплаши, че се смята за нещо повече от него само защото фамилията й е една от най-знатните в Рим. Вместо да се държи злобно или надменно, искаше й се по-скоро и Марк Порций да бъде уверен като нея самата.

Дядото на любимия й беше всеизвестният Марк Порций Катон Цензор. Порциите Приски бяха стар и богат латински род, който няколко поколения преди раждането на Катон Цензор бе успял да получи римско гражданство и да се впише в римското конническо съсловие; тъй или иначе, Порциите си оставаха провинциалисти без стремежи към властта и предпочитаха да стоят повече в родния Тускулум, отколкото в Рим.

Но за радост на Ливия любовникът й не се срамуваше ни най-малко от дядо си, защото знаеше по-добре от всеки друг, че селяшкият му произход е чиста измислица.

— Мит, който води началото си от характера на дядо ми. Бил на седемнайсет, когато започнала войната с Ханибал; някакъв надут патриций му се изсмял и аз не знам защо, но дядо ми решил да играе ролята на прост селянин. В крайна сметка му се харесало и до самата си смърт той продължил да се прави на излязъл от гората, за което можем само да му завиждаме. В крайна сметка, нови хора, колкото щеш, но всички рано или късно се забравят. Ще се забрави ли обаче Катон Цензор?

— Същото може да се каже и за Гай Марий — подхвърли ей тъй Ливия Друза.

Салониан се отдръпна назад, сякаш любимата му го беше ухапала.

— За тоя? Не, защото той е истински нов човек, истински селянин… Дядо ми има предци! Той е нов човек само дотолкова, доколкото пръв от фамилията си е влязъл в Сената.

— Откъде знаеш, че дядо ти само се е правел на селянин?

— От личната му кореспонденция. Писмата му още се пазят в семейството.

— Мислех, че архивът му се държи от другия клон на рода. Все пак братовчедите ти са наследници на големия му син.

— Кои? Лицинианите? Да не си ги споменала повече! — тросна се Салониан. — Нашият клон, клонът на Салонианите, е този, който ще заблести по страниците на историята, когато бъдещите поколения започнат да пишат за нашето време. Ние сме истинските наследници на Катон Цензор! Ние сме тези, които сме се научили да не си придаваме вид на кухи аристократи, ами да уважаваме Катон Цензор така, както заслужава един наистина велик човек. Така да знаеш, Ливия Друза!

— И все пак е обичал да се прави на селянин.

— Точно така! Прям, невъздържан в приказките си, циничен в духа на истинските римляни. — Очите на Катон блестяха при мисълта за дядо му. — Знаеш ли например, че е пиел същото вино както робите си? Или че никога не е измазвал вилите или чифлиците си в провинцията? Дори в римската му къща не е имало нито един гоблен, нито едно парче пурпурен плат, а и е било негов принцип никога да не заплаща повече от шест хиляди сестерции за роб. Именно ние, Салонианите, продължаваме и до днес да живеем в духа на славния си дядо, да поддържаме семейната традиция.

— Бре! — хвана се за главата Ливия Друза.

Но любимият й като че ли не забеляза смайването й и продължи разгорещено да разправя на своята малка Ливия колко прекрасен човек е бил Катон Цензор.

— Но кой би могъл да твърди, че е бил истински селянин, когато най-добрият му приятел е бил един Валерий Флак? Когато още от самото си пристигане в Рим си е спечелил името на най-добрия оратор и адвокат за всички времена? До ден-днешен дори такива всепризнати познавачи на риторическото изкуство като Крас Оратор или стария Муций Сцевола Авгур са единодушни, че никога римлянин не е ползвал толкова добре силата на афоризмите и хиперболите както Катон Цензор! Ами погледни и нещата, които е написал! Великолепни! Дядо ми е получил най-доброто възможно образование, до такава степен е бил овладял латинския, че никога не му се е налагало да пише на чернова.

— Виждам, че трябва да прочета нещо от него — рече Ливия Друза, макар и с известна нотка на скептицизъм; навремето учителят й умишлено беше пренебрегвал трудовете на Катон Цензор.

— Непременно трябва! — зарадва се Салониан и като я обгърна, я придърпа между разтворените си колене. — Най-добре започни с „Carmen de moribus“, за да се убедиш до какви нравствени висоти може да се издигне истински достойният римлянин. Трябва да знаеш, че преди дядо ми никой от рода на Порциите не се е наричал Катон, баща му и дядо му са се казвали Приск. Предполагам, разбираш колко стар род са те, щом като дори другите са ги наричали „Приски“? Прапрадядо ми трябвало да получи обезщетение от държавата за пет коня, убити на война под краката му!

— Но мен ме интересува историята на Салонианите, не на Приските или Катоните. Салоний е бил роб от Иберия, нали така? Докато големият син на Катон Цензор е имал за майка благородната Лициния, а се е оженил за третата дъщеря на Емилий Павел и на Корнелия, дъщерята на стария Сципион.

Катон се навъси. Подобно изказване не можеше да се дължи на друго, освен на вроденото предубеждение у Ливиите. Но любимата го гледаше толкова предано, в големите й очи се четеше такова нямо обожание, че той нямаше как да отрече любовта си към нея; не беше нейна грешката, че никой не се бе опитал да й разкаже истинската история на Порций Катоните. Трябваше той самият да го направи.

— Навярно знаеш историята за Катон Цензор и Салония — започна той, като облегна брада върху рамото й.

— Не, не я знам, меум мел. Разкажи ми я, моля ти се.

— Дядо ми се оженил за пръв път едва на четиридесет и две години. По това време той вече бил консул, бил спечелил голяма победа в Далечна Испания и бил чествал триумф в Рим. Но никой не може да го обвини в алчност или лакомия! Никога не е задържал за себе си какъвто и да е дял от плячката, никога не е разпродавал робите — военнопленници в своя полза! Всичко оставало за войниците му и техните наследници до ден-днешен го благославят за щедростта му — впусна се отново да хвали любимия си дядо Катон, забравяйки за какво всъщност говореше.

Ливия му напомни.

— Значи е бил на четиридесет и две, когато се е оженил за патрицианката Лициния?

— Точно така. Независимо от това, че бил силно привързан към нея, тя му родила само едно дете — Марк Лициниан. Нямам представа защо не са се сдобили с повече деца. Тъй или иначе Лициния се споминала, когато дядо ми бил вече на седемдесет и седем. След като останал вдовец, той прибрал в леглото си една от робините си и тя дълго се задържала. Естествено под покрива му живеели и синът му със снахата — благородната дама, за която ти сама спомена преди малко. Те се почувствали крайно засегнати от постъпката на стареца. Изглежда, той сам си е бил виновен, защото никога не криел връзката си от околните, а любимата свикнала да се разпорежда в къщата, сякаш тя е господарката. Скоро избухнал скандал в цял Рим, най-вече защото Марк Лициниан и Емилия Терция се постараха сами да разгласят за случилото се. Разбира се, без да споменават нищо на самия Катон Цензор. Все пак би било трудно той да не научи за клюките, които се разправяха за него. Но вместо да поиска сметка от сина си защо не е посмял да изрази лично недоволството си, той просто изгонил една ранна сутрин робинята си и тръгнал за Форума, без да казва на никого, че момичето си е отишло завинаги.

— Много странно! — отбеляза Ливия Друза.

Катон предпочете да не коментира репликата й и вместо това продължи нататък.

— Катон Цензор имал един клиент — освобожденец, наречен Салоний, по произход келтибериец от Салон, който му бил работил като писар.

„Здрасти, Салоний! — рекъл му дядо ми, щом двамата се срещнали на Форума. — Чудя се дали вече си намерил съпруг на красивата си дъщеричка?“

„Не, не съм, домине, защо питаш? — зачудил се Салоний. — Можеш да си сигурен, че щом й намеря подходящ човек, ти ще си първият, на когото ще съобщя, та да чуя личното ти мнение и да получа съгласието ти.“

„Няма нужда повече да търсиш — уверил го дядо ми. — Вече съм открил тъкмо идеалния мъж за девойка като нея! Солидно състояние, безупречна репутация, известен род — изобщо всичко му е от добро, по-добро. Единственият му недостатък, страхувам се, е, че не е в първа младост. Здрав като бик, можеш да ми имаш думата, но за нещастие цял Рим е склонен да го нарече по-скоро старец.“

„Домине, ако ти си го избрал за дъщеря ми, аз мога само да се радвам на любезността ти да ми го съобщиш — разтопил се от удоволствие Салоний. — Дъщеря ми се роди по времето, когато още бях твой роб, майка й също беше твоя робиня. Когато ми сложи шапката на свободата на главата, ти бе така добър да освободиш и семейството ми. Но тъй както и аз, и жена ми, и синът ми сме ти признателни за цял живот, така и дъщеря ми не се е освободила от своите задължения към бившия си господар. Не се бой, Салония е добро момиче. Тя ще се омъжи, за когото и да е, щом като ти лично си си направил труда да го потърсиш за нея, а възрастта му не е от значение.“

„Чудесно, Салоний! — зарадвал се дядо ми и го потупал дружески по гърба. — Човекът е аз самия!“

Ливия Друза се размърда.

— Това граматично е неправилно — обади се тя ни в клин, ни в ръкав. — Мислех, че латинският на Катон Цензор е безупречен.

— Меа вита, меа вита, ти май съвсем нямаш чувство за хумор — изгледа я недоумяващо Катон. — Той се е шегувал! Искал е всичко да прозвучи възможно най-естествено! Разбира се, Салоний стоял като вцепенен. Не можел да си представи как тъй изведнъж му се предлага да влезе в роднинска връзка с благородно семейство, което можело да се похвали и с римски цензор, и с триумфиращ пълководец.

— И аз на негово място бих се почувствала така — съгласи се Ливия Друза.

Но Катон побърза да продължи:

— Дядо ми уверил Салоний, че говори напълно сериозно. Девойката Салония била спешно повикана и тъй като ауспициите били благоприятни, двамата с дядо ми се оженили веднага. Но когато час — два по-късно Марк Лициниан научил за случилото се — представяш си колко бързо би се разнесла подобна мълва из Рим, той събрал тълпа свои приятели и се запътил към дома на Катон Цензор.

„Нима, защото не одобрявах връзката ти с робинята, ти сега си решил да опозориш още повече името ми, като ми предлагаш подобна мащеха?“ — сопнал се Лициниан на баща си.

„Как можеш да твърдиш, че те опозорявам, сине мой, когато доказвам пред целия свят какъв мъж съм и какво желание изпитвам да увелича потомството си? — изгледал го с нужното високомерие дядо ми. — Нима ще предложиш на мен, който гоня осемдесетте да се оженя за девойка от благородно потекло? Подобен брак би бил съвсем неуместен. Оженвайки се за дъщерята на моя някогашен роб, аз просто задоволявам своите належащи потребности по начин, който да не засегне ничия чест.“

— Каква странна идея! — учуди се Ливия Друза. — Направил го е, разбира се, само и само да засегне Лициниан и Емилия Терция.

— Така е прието да мислим ние, Салониани — рече Катон.

— А те двамата продължили ли да живеят в дома на бащата?

— Да. Все пак Марк Лициниан починал сравнително скоро след това… Повечето хора говорят, че му се е разбило сърцето от мъка. Емилия Терция се оказала изоставена сама насред дома на свекъра си, където съжителствала с новата му съпруга Салония. Мен ако ме питаш, така й се е падало. Баща й вече бил покойник, така че дори не й оставала възможността да се върне в родния си дом.

— А пък Салония е родила баща ти — смени темата Ливия.

— Точно така — съгласи се Катон Салониан.

— И все пак на теб не ти ли е поне донякъде неудобно да знаеш, че баба ти е била робиня? — подпита го възможно най-тактично според разбиранията си Ливия Друза.

Катон примигна недоумяващо.

— Защо да ми е неудобно? Всеки човек трябва да тръгне отнякъде, нали? А по всичко личи, че от смъртта на Катон Цензор до ден-днешен не се е появил римски цензор, който да обори мнението, че кръвта на дядо ми е достатъчно благородна, за да не се омърси дори при смесването си с тази на една робиня. Никой никога не се е опитвал да изгони нас, Салонианите, от Сената. При това Салоний е бил гал, а в очите на дядо ми това е заслужавало внимание. Виж, ако беше грък, Катон Цензор никога не би постъпил по този начин. Винаги е мразил гърците.

— А вие измазахте ли си къщите? — запита Ливия Друза и в същия миг притисна по-силно бедрата си до Катоновите.

— Разбира се, че не — отвърна й той, а дъхът му се ускори.

— Сега разбирам защо все ме черпиш с толкова лошо вино.

— Таце, Ливия Друза! — сряза я Катон и я обърна към себе си.

Обикновено, когато двама души решат, че са открили един у друг мечтаната любов, те стават разсеяни и невнимателни и често се издават с някоя неуместна бележка или стават жертва на случайни разкрития. И все пак Ливия Друза и Катон Салониан успяха в продължение на дълги месеци да се предпазят от всякаква недискретност и да опазят своята тайна. Ако двамата се срещаха в Рим, естествено подобна връзка не би останала дълго незабелязана. Но за тяхно щастие Тускулум се оказваше достатъчно заспало градче, за да обръща някой внимание на похожденията им.

Четири седмици след запознанството си с Катон Ливия Друза вече знаеше, че е бременна, при това, че бащата не е Цепион. Знаеше го, защото беше изпратила Цепион с обилен мензис, а две седмици след заминаването му вече бе в прегръдките на Марк Порций. Когато трябваше да дойде поредният й цикъл, нищо подобно не се случи. Освен това майка на две деца, Ливия Друза познаваше и по други признаци, че нещо се променя у нея, а то можеше да е само, че чака трето. Двамата с любовника й Катон чакаха плода на своята любов, който щеше да замести така и неродения син на Цепион.

Обзета от философски дух, Ливия Друза реши, че ще е глупаво да прикрива положението си, още повече че между ляганията й с Цепион и с Катон беше минало малко време, а това щеше да й помогне да избегне подозренията. Ами ако не беше заченала толкова бързо? По-добре да не мислеше за подобни ужасии.

Друз беше много доволен, че сестра му ще си има ново дете, или поне така твърдеше, а Сервилий Цепионида му пригласяше. Лила смяташе, че да си има малко братче може да се окаже голяма забава; единствено Сервилия не се отказваше от каменното си изражение, по-непроницаемо от всякога.

Разбира се, трябваше и Катон да научи, но дали беше нужно да знае всичко? Ливия Друза отново се прояви като дъщеря на трезвомислещия си баща и започна да пресмята всички плюсове и минуси на положението си. Ако детето се окажеше момче, щеше да е несправедливо Катон да не знае, че е от него. И все пак… И все пак… Ако момчето се появеше на бял свят след завръщането на Цепион, а по всичко личеше, че така ще се случи, — всички щяха да приемат, че тъкмо Цепион е бащата, което пък означаваше, че малкият ще се казва Квинт Сервилий Цепион и един ден ще наследи Златото на Толоза. Петнайсет хиляди таланта злато. Щеше да бъде най-богатият човек в Рим, щеше да се води потомък на една от най-славните патрициански фамилии. Много по-славна от тази на Катон Салонианите.

— Ще имам дете, Марк Порций — съобщи Ливия на Катон на другия ден, когато двамата се събраха отново в двустайната къщичка, превърнала се от известно време в нейния истински дом.

Той втренчи поглед в нея. Усещаше се, че е по-скоро разтревожен, отколкото радостен.

— От мен или от мъжа ти?

— Не знам — излъга Ливия Друза. — Наистина не знам. Съмнявам се дали ще разбера и когато го родя.

— Го родиш… Мислиш, че ще е момче?

— Сигурна съм, че ще е момче.

Катон се облегна назад на леглото, затвори очи и присви красивите си устни.

— От мен е.

— Не мога да съм сигурна — повтори Ливия.

— Което означава, че всички ще го смятат за син на мъжа ти.

— Не виждам какъв друг избор ми остава.

Катон отвори отново очи, обърна глава, за да вижда по-добре любимата си и тъжно рече:

— Знам, че друг изход няма. Не виждам как бихме могли да се оженим дори ако получиш развод. Което няма да стане, освен ако мъжът ти не се върне по-рано от очакваното. Но се съмнявам. Цялата тази работа е нарочно стъкмена от боговете, за да ни се смеят на воля.

— Нека се смеят! В крайна сметка винаги печелим ние, хората, а не те. — Ливия се надвеси над леглото, за да го целуне. — Обичам те, Марк Порций, надявам се детето да е от теб.

— Аз пък се надявам да не е.

Понякога Катон да ставаше по-въздържан заради детето в утробата на Ливия, тя неизменно го убеждаваше, че от толкова много любов на сина й няма да му стане нищо.

— Нима Тускулум продължава да не ти харесва? — питаше Ливия един ден малката Сервилия, докато се радваха на прекрасния октомврийски ден.

— О, определено не толкова, колкото Рим — отговори дъщеря й, която дори толкова месеци насред природата не бяха отучили от градските й вкусове. Както в Рим, така и тук, тя продължаваше да се държи недружелюбно, избягвайки по възможност всякакви разговори с майка си и отговаряйки насила на въпросите й. От известно време Ливия Друза си даваше сметка, че на вечеря се чува само нейният глас.

— Защо, Сервилия?

Сервилия впери поглед в корема на майка си.

— Най-малкото, защото няма нито добри лекари, нито дори акушерки.

— О, ти за бебето не се тревожи! — засмя се Ливия Друза. — Той си е много доволен вътре в корема ми. Когато му дойде времето, всичко ще мине леко. При това ми остава поне един месец.

— Защо постоянно говориш за детето като за „него“, мамо?

— Защото знам, че е момче.

— Никой не може да знае какво ще бъде детето, преди то да се е родило.

— Каква си ми циничка — забавляваше се на философстванията на дъщеря си Ливия. — Винаги съм знаела, че ти ще се окажеш момиче, както и по-късно Лила. Защо да не позная и този път? Усещам, че ми тежи повече от вас, а и ми говори по различен начин.

— Говори ли ти?

— Да. Ти също ми говореше навремето, докато те носех.

Сервилия изгледа майка си с насмешка.

— Ама наистина, мамо, от известно време говориш все по-странни и по-странни неща! Как може бебето да ти говори от корема, когато всяко дете се научава да говори едва една-две години след раждането си?

— Същата си като баща си — без да иска се изпусна Ливия Друза и лицето й се разкриви в кисела физиономия.

— Значи не харесваш татко! Винаги съм си знаела — отбеляза Сервилия по-скоро с нотка на меланхолия, отколкото на упрек.

Вече беше навършила седем години и майка й си рече, че е редно да научи някои недотам радостни неща за семейството си. Не ставаше дума да злослови за баща й, но… Нямаше ли да е прекрасно да спечели приятелството на най-голямото си дете?

— Не — поклати утвърдително глава Ливия. — Не харесвам татко ти. Искаш ли да знаеш защо?

Сервилия вдигна рамене.

— Предполагам, че ти си тази, която иска да ми каже.

— Е, ти самата харесваш ли го?

— Да, разбира се! Той е най-добрият човек на света!

— О, така ли? Значи наистина трябва да ти обясня защо аз не го харесвам. Ако не го сторя, ти ще ме съдиш, а трябва да се оправдая пред теб.

— Не се съмнявам, че така гледаш на нещата.

— Скъпа, аз никога не съм искала да се омъжвам за баща ти. Вуйчо ти Марк ме накарала го сторя насила. А това не е добре за начало.

— Сигурно си имала и друг избор — рече момичето.

— Никакъв. При нас рядко те оставят да избираш.

— Тогава е трябвало да се примириш с мисълта, че вуйчо Марк разбира нещата по-добре от теб и да се съгласиш с него. Аз лично не виждам какво лошо му има на съпруга, когото ти е избрал — отсъди решително седемгодишното момиче.

— Не може да бъде! — Изгледа с отчаяние дъщеря си Ливия. — Сервилия, никога не зависи от нас кой ще ни се хареса и кой — не. Случи се така, че татко ти не ми харесваше. Никога не ми е харесвал, а го познавам още от времето, когато бях на твоята възраст. Бащите ни обаче отдавна се бяха съгласили да ни оженят, а вуйчо ти Марк не виждаше причина да не го сторим. Не можах да го убедя, че ако между нас просто не съществува любов, това не би било страшно за брака ни, но когато мъжът ме отблъсква, тогава всичко ще се провали от самото начало.

— Мисля, че си много глупава — изказа се презрително Сервилия.

„Тъпо, упорито магаре!“ — Помисли си Ливия Друза, но търпеливо продължи с обясненията си:

— Бракът е свързан с най-интимните страни на хората, дете мое. Ако мъжът ти те отблъсква, то ролята ти на съпруга е непоносимо тежка. Когато двама души са женени, те трябва да се докосват често, а когато човек те отблъсква, ти никога не би искала да те докосва. Това поне можеш ли да го разбереш?

— Аз не обичам никой да ме докосва — отсече дъщеря й.

Майка й се усмихна.

— Да се надяваме, че това ще се промени! Както и да е. Аз бях принудена да се омъжа за човек, с когото не обичах да се докосвам, човек, който ме отблъсква. И продължава да ме отблъсква до ден-днешен. И все пак не мога да твърдя, че не изпитвам чувства към него. Обичам теб, обичам Лила, как тогава да не обичам поне малко вашия татко? В крайна сметка, ако не беше той, нямаше да ви има и вас.

По лицето на Сервилия се изписа недоволство.

— Ама наистина, мамо, много си глупава! Първо казваш, че татко те отблъсквал, после ми разправяш, че си го обичала. Това са пълни глупости!

— Напротив, това е напълно човешко, Сервилия. Да обичаш някого и да го харесваш са две напълно различни неща.

— Е, когато татко ми избере подходящ съпруг, аз смятам хем да го обичам, хем да го харесвам — натърти детето с аристократично презрение.

— Дано се окажеш права — отвърна и се опита да смени донякъде темата на този разговор, ставащ все по-мъчителен и по-мъчителен. — В момента обаче съм много щастлива. Знаеш ли защо?

Сервилия наклони глава на една страна, за да размисли по-добре над въпроса, после я тръсна здраво и кимна в знак, че е намерила отговора.

— Знам защо си щастлива, макар и да не мога да си обясня на какво се дължи това ти щастие. Щастлива си, защото живееш в тази ужасна дупка и защото чакаш дете. — В черните й очи блесна лукава искрица. — А освен това… мисля, че си имаш приятел.

По лицето на Ливия Друза се изписа смъртен ужас. Дъщеря й беше до такава степен изненадана от неприкритата уплаха на майка си, че чак потръпна от удоволствие. Всъщност стрелата, която беше забила в сърцето й, беше изпратена случайно, навярно защото самата тя, Сервилия, тъгуваше, че си няма приятел в тази пустош.

— Разбира се, че си имам приятел! — възкликна неспокойно Ливия, успяла да се поокопити. После си наложи да се усмихне. — Този приятел ми говори постоянно ето тук — посочи корема си.

— Но няма да бъде и мой приятел — поклати глава момичето.

— О, Сервилия, недей да говориш така! Той ще бъде най-добрият ти приятел… ще бъде твой любим брат!

— И вуйчо Марк ти е брат, но пак те е принудил да се омъжиш за човек, който те отблъсква.

— Това не значи, че съм престанала да гледам на него като на приятел. Братя и сестри израстват заедно. Те се познават едни други по-добре, отколкото ги познават дори родителите им, й няма как да не се обичат — заяви разпалено Ливия Друза.

— Никога не можеш да обикнеш човек, когото не харесваш.

— Ето къде грешиш. Стига да поискаш, всичко е възможно.

Сервилия навири невъзпитано нос.

— В такъв случай защо не си се научила да харесваш татко?

— Но той не ми е брат! — чудеше се вече какво да говори Ливия Друза. „Защо това дете толкова упорито отказваше да разговаря човешки с майка си? Защо толкова държеше на своето, на нежеланието си да разбере най-близкия си човек? Защото — и това беше единственият отговор, който Ливия можеше да си даде — е дъщеря на баща си. Прилича му по всичко, с тази разлика, че е много по-умна от него. И по-коварна.“

— Порцела, всичко, което искам от теб, е да бъдеш щастлива. И ти обещавам, че никога няма да позволя на баща ти да те омъжи за човек; когото не харесваш.

— Може и да не си при нас, когато дойде време да се омъжа — напомни й Сервилия.

— Защо да не съм?

— Ами майка ти не е била, когато теб са те омъжвали, нали?

— Майка ми е съвсем различен случай — с болка изрече Ливия. — Тя е жива, нали знаеш?

— Знам. Живее с вуйчо Мамерк, но ние не й говорим, защото е разпусната жена — повтори заучения урок Сервилия.

— Кой ти е казал всичко това?

— Татко.

— Но ти дори не знаеш какво означава „разпусната жена“!

— Напротив, знам! Това е жена, която е забравила, че е патрицианка.

На Ливия Друза чак й стана смешно от подобна философия.

— Интересно определение, Сервилия. Мислиш ли, че ти самата никога няма да забравиш, че си патрицианка?

— Никога! — презрително заяви детето. — Като порасна, ще бъда точно такава, каквато татко иска да бъда.

— Никога не съм предполагала, че двамата с татко ти разговаряте толкова често!

— Разговаряхме през цялото време — излъга Сервилия толкова убедително, че майка й дори не се усъмни в думите й. Пренебрегвана и от двамата си родители, Сервилия бе избрала от съвсем ранна възраст, че във всичко ще застава на страната на баща си, не за друго, а защото той изглеждаше по-силен, по-необходим от Ливия Друза. Затова в детските си мечти тя се виждаше най-често близка приятелка на баща си, с когото си споделят всичко, нищо че всеки ден действителността я убеждаваше по-скоро в обратното. Баща й смяташе дъщерите за досадници, за него само един син би имал значение. Как ли го беше разбрала? Навярно защото се беше научила да обикаля като призрак дома на вуйчо си Марк, да се крие в тъмните ъгли, за да подслушва чужди разговори, да чува неща, които не бива да знае. Всеки път й се струваше, че именно баща й говори с езика на истинския римлянин, а не вуйчо й Марк, още по-малко онзи италийски никаквец Силон. Понеже тъй и тъй баща й й липсваше, тя живееше във все по-силния страх, че ще се случи неизбежното: че майка й ще роди момче и тогава тя никога не би могла да се превърне в любимката на баща си.

— Е, Сервилия — каза рязко Ливия Друза. — Много се радвам, че двамата с татко ти сте се научили да говорите на един език. Но когато той се върне у дома и двамата се видите, ще искам от теб да се покажеш като голям човек. Това, което ти разправях току-що за отношението ми към него, той не трябва да го научава. Всичко, което си чула тази вечер от мен, е тайна, споделена от майка на дъщеря, разбираш ли?

— Защо да е тайна? Нима той сам не знае?

Ливия се намръщи. Опитваше се да познае какво има предвид дъщеря й.

— Ако наистина говориш толкова често с баща си, Сервилия, сигурно си разбрала, че той не предполага за неприязънта ми към него. Татко ти не може да се похвали с особена наблюдателност. Ако не беше така, навярно щеше да ми харесва повече.

— О, да ти кажа честно, ние с него никога не си губим времето да разговаряме за теб — изсъска злобно тя. — Има толкова по-важни неща за обсъждане…

— За седемгодишна си се научила доста добре да обиждаш хората.

— Никога не бих обидила татко — заяви тя.

— Толкова по-добре за теб! Все пак не забравяй какво те помолих. Днешният ни разговор трябва да остане в тайна. Аз те удостоих с честта да споделя нещо с теб, надявам се, че ще постъпиш като истинска римска патрицианка и ще се отнесеш към тайната ми с… уважение.

Когато през април за цензори бяха избрани Луций Валерий Флак и Марк Антоний Оратор, Квинт Попедий Силон нахълта в дома на приятеля си Друз, обзет от дълбоко вълнение.

— Колко прекрасно, че най-после можем да си говорим, без да се оглеждаме дали не ни подслушва Квинт Сервилий! — не скри щастливата си усмивка Силон; той нямаше навика да си прави оглушки, когато Цепион злословеше против него, затова и не си пестеше забележките по адрес на надутия патриций.

Друз пък, който във всичко заставаше на страната на Силон, но, обвързан с роднинските си задължения към Цепион, предпочиташе да мълчи, сега пак не обърна внимание на последната реплика.

— И коя е причината да се чувстваш толкова радостен? — попита той.

— Цензорите! Обещаха да проведат най-щателното преброяване на римските граждани в историята на Рим. Не само това, ами смятат да подходят по напълно различен модел. — Силон чак бе вдигнал ръце в знак на благодарност към боговете. — О, Марк Ливий, нямаш представа с какъв песимизъм бях свикнал да гледам на положението на цяла Италия! Бях стигнал дотам в отчаянието си, че смятах за единствено решение на проблемите ни пълно отцепване от Рим, ако трябва с цената на война.

За пръв път Друз научаваше за кроежите на Силон, затова едва не подскочи на стола си. Застана с изправени рамене и тревожно изгледа приятеля си.

— Отцепване? Война? — не можеше да проумее той. — Квинт Попедий, как дори ти минават през ума подобни неща? Никога не съм си представял италийските проблеми да бъдат решени другояче, освен по мирен път, и знаеш, че отдавам цялата си енергия в името на това мирно разрешение.

— Знам много добре какво правиш за нас, приятелю, а пък ти можеш да ми вярваш, че доколкото зависи от мен, до отцепване никога няма да се стигне. Още по-малко до война. Колкото тези възможности биха били пагубни за Рим, толкова биха се оказали те пагубни и за самата Италия. Цената, която ще трябва да заплатим — и в хора, и в пари, — ще разори народите ни за десетилетия напред, независимо от това кой ще излезе победител. От граждански войни плячка не се взима.

— Забранявам ти дори да споменаваш подобни неща!

Силон се извъртя на стола си, облегна лакти на писалището на Друз и се наведе към него.

— Точно така, няма да ги споменавам! Защото изведнъж разбрах как Рим би могъл да покаже своята загриженост за италийските си съюзници — просто като освободи голяма част от тях от непривилегированото им положение.

— Имаш предвид всеобщо гражданство?

— Не всеобщо гражданство, това би било невъзможно. Но достатъчно големи компромиси, които, веднъж сторени, рано или късно ще доведат до раздаване на всеобщо гражданство на полуострова.

— И как ще стане това? — попита Друз, който се чувстваше в известен смисъл излъган. Винаги бе смятал, че е изпреварил Силон с идеята за раздаване всеобщо римско гражданство в Италия, а сега се оказваше, че приятелят му е открил може би нещо още по-радикално.

— Както знаеш, цензорите винаги са се занимавали най-вече с жителите на самия Рим; провинциите за тях не са представлявали никога интерес. Всички, записали се в селските или провинциалните списъци, всъщност са го сторили в знак на собствената си добра воля. Когато един римлянин, живеещ на територията на Италия, решеше да напомни за себе си, той беше длъжен да се яви пред дуумвирите в града си, а ако е на село — в най-близкия административен център. В провинциите пък трябваше да се види лично с управителя, което често означаваше дълго, скъпо и уморително пътуване. Онези, които истински се грижеха за положението си на граждани, си правеха труда да се явят, където трябва, но повечето си обещаваха обезателно да го сторят при следващото преброяване, надявайки се чиновниците да пренесат имената им от стария свитък на новия, както обикновено става.

— Дотук не ми казваш нищо ново — прекъсна го приятелски Друз.

— И така да е, струва се да ти припомня цялата досегашна практика. Новите ни цензори, Марк Ливий, са необичайна двойка. Никога не съм смятал Антоний Оратор за работоспособен човек, но пък и като се сетя за безупречно проведената му военна кампания срещу пиратите в Мала Азия, сигурно греша. Докато за Луций Валерий знам единствено, че е фламен Марциалис и че навремето, когато беше втори консул и трябваше да замества болния Гай Марий, остави на Сатурнин да обърне Рим с главата надолу. Все пак винаги съм повтарял, че всеки човек се ражда способен за една или друга работа, а Луций Валерий доказва, че ако не друго, се е родил с таланта на логистик — мисля, че така го наричате вие. Минавах днес през Колинската порта и тъкмо пресичах долния край на Форума, когато гледам насреща си Луций Валерий. — Силон разтвори широко змийските си очи и театрално въздъхна. — Представи си изненадата ми, когато ме повика по име и ме попита дали не бих могъл да му отделя малко време за един разговор! Мен, италиеца! Естествено му заявих, че съм изцяло на неговите услуги. Оказа се, че иска аз да му препоръчам неколцина марси с римско гражданство, които да се съгласят да проведат преброяването на римските граждани и на ползващите се с латински права люде на марсийска територия. Играейки ролята на вечно неразбиращия, успях да измъкна дума по дума от устата му всичко, което ме интересуваше. Те — сиреч двамата с Антоний Оратор — смятали да създадат временна институция от чиновници, натоварени с преброяването. Въпросните чиновници ще имат за задача да обиколят цяла Италия и Италийска Галия от лятото докъм края на годината, за да запишат лично всички римски граждани в рамките на полуострова. Ако се вярва на Луций Валерий, новите ви цензори се тревожат, че досегашната система на преброяването е допускала сериозни пропуски сред селското население на страната, сред римските граждани или латини, които не благоволявали сами да се регистрират. Ти какво мислиш по въпроса?

— Какво трябва да мисля? — на свой ред попита Друз.

— Най-малкото, че става дума за проява на трезв разум, Марк Ливий.

— Да, така е! Освен това в начинанието се усеща и делови дух. Но сигурно въпросът си има и друга страна, щом толкова доволно си размахал опашка.

— Скъпи ми Друзе, ако ние, италийците, успеем да се доберем до правото сами да предложим чиновници, то ние винаги бихме могли да си осигурим вписването в списъците на голям брой заслужили италийци, които досега не са получили римско гражданство! Не боклуци, а все хора, които от години по право би трябвало да се ползват с привилегиите на събратята си римляни — изплю камъчето Силон.

— Не можете да направите подобно нещо — възрази му Друз и лицето му видимо потъмня. — Първо е неетично, второ е незаконно.

— Но е морално оправдано!

— Голият морал е едно, Квинт Попедий, законът е друго. Това, че ще вкараш в списъците куп влиятелни марси, не означава, че ще ги направиш законни римски граждани. А аз лично, ако бях на тяхно място, никога не бих се съгласил с подобно положение. Навярно и ти, ако се замислиш над последствията. Не, не ми възразявай, знаеш, че съм прав! Или може би не си имал време да погледнеш на нещата от моите позиции.

Известно време Силон стоеше безмълвен, опитвайки се да проумее какво се крие зад каменното изражение на приятеля му, но най-накрая размаха отчаяно ръце.

— О, проклет да си, Марк Ливий! Щеше да бъде толкова лесно!

— А още по-лесно би било някой да разбере измамата и по обратен ред да изобличи всички фалшиви римляни. От достойни люде ще превърнеш сънародниците си в обекти на римския гняв, ще ги подложиш на най-срамното наказание в римското законодателство — бой с камшик, ще впишеш завинаги имената им във всевъзможни черни списъци и не на последно място ще ги накараш да се бъркат дълбоко в кесията, за да плащат глобите си.

Марсът въздъхна и вдигна рамене.

— Добре, добре, ясен си ми — продължаваше да мърмори Силон. — И все пак беше добра идея.

— Не, беше много лоша идея — сложи край на разговора Марк Ливий Друз.

Силон и не помисли да продължава в напразни пререкания, но когато къщата — напоследък поопразнена — заспа в мрака на нощта, без да знае, че си присвоява един от навиците на отсъстващата Ливия Друза, той излезе на лоджията и замечтан се облегна на парапета.

До последния момент бе живял с убеждението, че Друз ще погледне на въпроса от същата гледна точка, както го бе видял той самият. Ако само предполагаше каква ще бъде реакцията на приятеля му, никога не би си позволил толкова свободно да се разпростре над плановете си. „Навярно — мислеше си с горчивина Силон — тъкмо това е причината римляните винаги да казват, че от италиец римлянин не става. След толкова години приятелство аз така и не съм разбрал как разсъждава един Друз.“

Положението му ставаше особено сложно и защото беше разкрил всичките си намерения. А се оказваше, че не може да разчита на мълчанието на Друз. Нямаше ли още на другия ден Марк Ливий да се завтече при Луций Валерий Флак или Марк Антоний Оратор, за да ги предупреди какъв риск ще поемат с италийските си съюзници?

Единственото, което му оставаше, бе да чака. Трябваше му упорито, при това възможно най-прикрито, да убеждава Друз, че гениалната идея, която му бе хрумнала по пътя от Форума до дома му на Палатина, е била само плод на разпалено въображение, че му е трябвало само да я премисли и да я отхвърли веднъж завинаги.

Но в действителност Силон нямаше никакво намерение да се отказва от плана си. Желанието му да го приведе в действие по-скоро нарастваше, особено като оценяваше незначителните трудности пред осъществяването. Цензорите така и така очакваха в списъците да се появят имената на хиляди забравени от предните години граждани! Щеше ли някой от тях да разлиства свитък по свитък и да се рови в миналото на хиляди непознати провинциалисти? Марсът просто трябваше да отиде в Бовианум, да говори със самнита Гай Папий Мутил, а след това двамата заедно да обиколят останалите водачи на различните италийски народи. Когато цензорите най-после се заемеха да набират своята армия от чиновници, италийските съюзници вече щяха да бъдат готови за действие. Щяха да се подкуп ват чиновници, щяха да се слагат други на места, откъдето можеха скрито да работят за италийската кауза, да попълват и преправят свитък след свитък с имената на сънародниците си. Виж, в самия Рим Силон не би се заел с нищо, пък и нямаше кой знае каква работа да се върши. В пределите на Рим вече не се допускаше да живеят негражданите или бяха изгонени от бащините си домове, за да водят един по-богат или по-беден живот в предградията на юг от метрополиса, или се бяха продали веднъж завинаги на римската кауза.

Доста дълго време Силон прекара на лоджията, изпаднал в интересни размисли, прехвърляйки през ума си всички начини, по които можеше да се стигне до великата цел: равенство за всички жители на Италия.

На сутринта първата му работа бе да поизтрие от паметта на Друз спомена за недоразумението от предния ден. Придаде си леко гузен, но все пак по-скоро щастлив вид, сякаш нищо нямаше повече значение, щом приятелят му му е показал грешката.

— Бях се поувлякъл малко — рече той, а после добави: — Трябваше ми само една нощ да си дам сметка, че си напълно прав.

— Добре! — съгласи се с обяснението му той и безгрижно се усмихна.

Квинт Сервилий Цепион се завърна у дома едва през есента на следващата година. Беше пропътувал цялото разстояние от Рим до Смирна, после от Римска Азия до Италийска Галия, оттам — до Утика в Римска Африка, до Гадес в Далечна Испания и накрая — пак до Италийска Галия. Където минеше, оставяше след себе си купища злато. Но си осигуряваше още по-големи купища за в бъдеще. Лека — полека Златото на Толоза се изпираше, минавайки от ръка на ръка, влагано в какво ли не: огромни поземлени вдадения в най-плодородните части на долината на Бетис в Испания, жилищни сгради в Гадес, Утика, Кордуба, Хиспалис, Стари и Нови Картаген, Цирта, Немавз, Арелат, както и във всички по-големи градове в Италия и Италийска Галия; в мечтаните металолеярни градчета в Галия, но наред с тях и в други — обрекли се на текстилното занаятчийство; във всяко парче земя, което някой посочеше на Цепион, щом обещаваше богата реколта. Иначе влагаше парите си предимно в банки, държани от италийци, не от римляни, предпочиташе да поверява делата си на италийски съдружия, не на римски. И в крайна сметка не остави нищо от баснословното си богатство на територията на Римска Азия.

Когато най-сетне се завърна в дома на зет си Марк Ливий Друз в Рим, никой не беше предизвестен за пристигането му. Вследствие на което блудният син трябваше да научи, че и жена му, и децата му ги няма.

— Къде са? — попита той най-напред сестра си.

— Където ти каза да те чакат — погледна, го изненадано Сервилия Цепионида.

— Какво имаш предвид, че съм бил казал?

— Още са във вилата на Марк Ливий в Тускулум — обясни Сервилия, на която й се искаше мъжът й да се върне възможно най-бързо вкъщи.

— И по каква причина са отишли да живеят точно там?

— За да са на мир и спокойствие. — Сервилия допря ръка до пламналото си чело. — Да му се не види, май всичко обърках! Винаги съм живяла с убеждението, че ти си дал изрично съгласието си за това.

— Не съм давал съгласието си за нищо — сопна се Цепион. — Нямало ме е у дома в продължение на година и половина, връщам се тук с мисълта, че ще бъда посрещнат от семейството си, а изведнъж откривам, че го няма! Това е направо смешно! Какво са тръгнали да търсят в Тускулум?

Една от добродетелите, с които Сервилий Цепионите най-много се гордееха, беше тази, че никога не изневеряваха на жените си; през цялото това безконечно пътуване Цепион нито веднъж не бе помислил да облекчи напиращите си плътски нужди с услугите на някоя непозната. Вследствие на което, колкото повече се приближаваше до родния Рим, толкова повече се изостряше желанието му да се срещне насаме с жена си.

— На Ливия Друза й омръзна от Рим и се премести да живее в старата вила на Ливий Друзите в Тускулум. — Сервилия имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне от притеснение. — Наистина съм сигурна, че ти й беше разрешил! Пък така или иначе, нищо лошо не се е случило на Ливия Друза. Никога не съм я виждала да изглежда толкова добре. И толкова щастлива — усмихна се тя на единствения си брат. — Имаш син, Квинт Сервилий. Роди се миналия декември, точно на календите.

Това наистина можеше да се нарече добра новина, но Цепион пак си оставаше неудовлетворен, защото желанието напираше под дрехите му, а жена му продължаваше да я няма от къщи.

— Прати някого да ги доведе веднага — нареди той.

Скоро след това се завърна и Друз. Завари зет си да седи като на тръни на един от столовете в кабинета му и да размишлява мрачно за съпружеските отклонения на Ливия Друза.

— Каква е тази история с Ливия Друза? — попита направо Цепион, щом видя Друз на вратата, без дори да обръща внимание на протегнатата му ръка и отбягвайки братската целувка на домакина си. Друз вече беше предупреден от жена си за разговора й с Цепион, затова прие спокойно неуважителното поведение на гостенина си и като заобиколи писалището, безмълвен седна на стола си.

— Ливия Друза се пренесе във вилата ми в Тускулум за времето, докато теб те няма — каза накратко той. — В това няма никаква скрита умисъл, Квинт Сервилий. Просто й беше дотегнало от Рим. Ако се съди по това, че се чувства по-добре от всякога, можем да кажем, че е постъпила добре. Освен това ти е родила син.

— Сестра ми каза, че била останала с убеждението как аз самият съм дал съгласието си за това преместване в провинцията изсумтя Цепион. — Е, със сигурност такова нещо няма!

— Да, вярно е, Ливия Друза намекна, че се ползва с твоето лично разрешение — не се засегна ни най-малко от последната му реплика Друз. — И все пак това не е от кой знае колко голямо значение. Мисля, че просто идеята й е хрумнала, след като ти вече си бил заминал, а позовавайки се на теб, си е спестила куп досадни обяснения. Когато я видиш, сигурен съм, че ще оцениш правилността на действията й. В добро здраве и с приповдигнат дух, тя е станала истинска радост за окото. Личи си, че животът на село й се отразява добре.

— И все пак й е нужна малко дисциплина.

Друз повдигна вежда в ням въпрос.

— Виж, това, Квинт Сервилий не е моя работа. Не ме интересува какво мислиш по въпроса. Това, което ще ми е интересно да науча, е как мина пътуването ти.

Когато в късния следобед на същия ден няколкото роби, натоварени да върнат господарката си у дома, пристигнаха пред вилата на Друз, Ливия Друза беше в къщата и можа лично да ги посрещне. Прие новината за завръщането на мъжа си с привидно спокойствие; без да се оплаква от неприятната изненада, заяви на прислугата, че ще е готова да тръгне обратно за Рим още по обяд на другия ден, повика Мопс и му даде всички необходими указания.

Старата тускуланска ферма вече беше заприличала повече на вила, строителите си бяха свършили задачата, като издигнаха набързо римски перистил и пристроиха към къщата помещения за елементарна хигиена. Сега Ливия Друза се втурна към другия й край, скри се в дневната си, затвори вратата зад себе си, тръшна се на леглото си и горко зарида. Всичко беше свършило. Квинт Сервилий се беше върнал у дома, а той винаги бе смятал за свой дом големия град. Повече никога нямаше да й позволи да види вилата в Тускулум. Без съмнение вече бе научил как тя е излъгала за позволението му да се нанесе тук, бе дал воля на яда си и щеше да я върже за постоянно в Рим.

По това време на годината Сенатът в Рим беше в сесия, така че от известно време Катон Салониан бе напуснал селската си къща и се беше пренесъл в града; вече няколко седмици Ливия Друза не го беше виждала. Преглъщайки сълзите си, тя отиде при работната си маса, извади лист хартия, перо и мастило и започна да пише:

„Съпругът ми се е върнал у дома и ме вика при себе си. Когато ти четеш тези редове, аз отдавна ще съм затворена между стените на братовия си дом в Рим, където няма да ме изпускат от поглед. Кога, къде и как ще можем да се видим отново, нямам представа.

Но как ще мога да живея без теб? О, любими мой, единствени мой, как ще оцелея? Без да те виждам, без да усещам пръстите ти, ръцете ти, устните ти… няма да го понеса! Но мъжът ми ще ми наложи толкова ограничения, а и Рим е пълен с толкова любопитни очи, че с ужас си представям как можем и да не се срещнем изобщо! Обичам те повече, отколкото бих могла да изрека с думи. Не го забравяй. Обичам те.“

На сутринта Ливия Друза излезе на обичайната си разходка, предупреждавайки прислугата, че ще се прибере преди обяд, когато всичко бъде готово за връщането й в Рим. Обикновено, когато имаше среща с Катон, тя припкаше като сърна, но този път бавно се движеше по пътеката, опиваше се от красотата на есенната природа, опитваше се да запечата в паметта си всяко дърво, камък, храст, за да има с какво да изпълва годините на самота, които я очакваха. Когато стигна до малката варосана къщичка, където двамата с Катон се бяха срещали в продължение на двадесет и един месеца, Ливия обиколи една след друга двете стаи, нежно опипваше стените и предметите, опитвайки се сякаш да им предаде неизмеримата си тъга. Колкото и добре да знаеше, че любимият й е в Рим, беше се надявала да я чака на уреченото място; но той не я чакаше. Затова остави бележката на леглото, където нямаше как да не я забележи, сигурна, че никой друг не би посмял да влезе в къщичката на господаря си.

А след това започна дългото шествие към Рим. Ливия Друза беше принудена да се друса през цялото разстояние в затворената двуколка, наричана от римляните карпентум, която Цепион бе сметнал за най-подходящото за жена му превозно средство. В началото тя бе настоявала малкият Цепион — както всички наричаха сина й — да пътува с нея в двуколката, но след като бяха изминали навярно една десета от пътя до дома, тя се смили над детето и го предаде на грижите на един от робите, който трябваше да го носи на ръце до Рим. Сервилила се задържа малко повече до майка си, но стомахът й не издържа и се наложи майка й толкова често да я държи надвесена над прозореца, че най-накрая я помоли да излезе да върви пеша. Самата Ливия Друза също понечи да се присъедини към пешеходците, но й беше съобщено, че господарят й изрично държал жена му да пътува вътре в двуколката, при това със спуснати завеси.

За разлика от сестра си Лила Сервилия се радваше на железен стомах, затова й беше позволено да се вози с майка си; дори когато й предложиха да излезе навън, тя гордо заяви, че една патрицианка никога не ходи пеш. Ливия Друза отдалеч беше разбрала, че детето е твърде развълнувано, но нищо чудно, ако не бяха прекарали толкова дълги месеци заедно в Тускулум, да не го беше забелязала. Защото Сервилия се беше научила прекрасно да прикрива чувствата си и единствено пламъчетата в черните й очи, както и бръчиците в ъгълчетата на пълничката й уста издаваха истинското й настроение.

— Много се радвам, че с такова нетърпение чакаш срещата с баща си — чудеше се какво да каже Ливия Друза, докато клатушкащата се двуколка я отнасяше далеч от царството на мечтите й.

— Е, знам, че при теб е точно обратното — отвърна й грубо дъщеря й.

— Защо не се опиташ да ме разбереш! — възкликна майка й. — Просто обожавах живота си в Тускулум! Мразя Рим!

— Нали — поклати глава Сервилия и с това разговорът между двете свърши.

Пет часа, след като бяха тръгнали от вилата, двуколката и придружаващите я роби стигнаха пред къщата на Марк Ливий Друз.

— Да бях вървяла пеш, щяхме да стигнем по-бързо! — сопна се на прощаване Ливия Друза на кочияша, преди да е обърнал колесницата на другата посока и да се е отдалечил.

Цепион я чакаше в онази част от къщата, където бяха живели и преди. Щом жена му се появи на вратата, той й кимна някак отнесено, без да прояви интерес дори към двете си дъщерички, отбили се специално да го поздравят с „добре дошъл“, преди да са ги отвели в детската стая. Сервилия му се усмихна възможно най-чаровно, очите й широко се разтвориха, но баща й и на нея просто кимна и й даде да разбере, че не му трябва за нищо.

— Хайде, вървете си, нека бавачката доведе малкия Квинт — нареди Ливия Друза и отпрати момичетата към вратата.

Бавачката обаче вече чакаше пред вратата. Ливия Друза пое сина си от ръцете й и го занесе лично на въображаемия му баща.

— Ето, Квинт Сервилий! — усмихна му се тя. — Запознай се със сина си. Не е ли хубавец!

Както обикновено това беше майчино преиначаване на фактите: малкият Цепион определено не беше хубаво дете. Макар и човек да не можеше направо да го нарече грозен. Вече бе навършил десет месеца и седеше спокоен в скута на майка си, обикаляйки цялата стая с поглед, в който личеше известно разбиране; но макар умно дете, Цепион не беше нито усмихнат, нито чаровен. Гъстите му за възрастта, прави и гладки косици чак плашеха с наситеночервения си цвят, очите му бяха светлокафяви, с цвят на лешник, фигурката му — източена, лицето му — издължено.

— Богове! — смая се Цепион и внимателно заразглежда сина си. — Откъде му се е взела тази червена коса?

— Според Марк Ливий я е наследил по линия на майка ми — отговори хладнокръвно Ливия Друза.

— Аха! — рече Цепион, видимо облекчен; не че бе заподозрял жена си в изневяра, но от рождение бе свикнал да търси отговор за всяко нещо и се тревожеше, когато нямаше кой да му го даде. След като така и така цял живот не се беше проявявал като нежен човек и сега дори не си направи труда да поеме малкия Цепион от ръцете на жена си. Трябваше тя да го подкани с жест, за да се реши най-сетне да го погъделичка по гушката и да му заговори като грижовен баща.

— Много добре — отсъди след известно време Цепион. — Върни го на бавачката му. Време ни е двамата с теб да се усамотим, жено.

— Но тъкмо идва време за вечеря — напомни му Ливия Друза, докато отнасяше детето към вратата и го подаваше на робинята. — Дори — едва преглътна тя, защото сърцето започваше бясно да бие в гърдите й — бих казала, че е закъсняла. Няма за кога повече да я отлагаме.

Но Цепион вече прибираше капаците на прозорците и залостваше вратата.

— Аз не съм гладен — рече той и започна да си сваля тогата. — Ако ти си, толкова по-зле за теб. Днес няма да се вечеря, жено!

Колкото и да не беше наблюдателен или паметлив, Квинт Сервилий не можеше да не установи известна промяна у жена си. Откакто Ливия Друза се беше пъхнала под чаршафите до него, тя с нищо не бе издала, пък макар и най-малко удоволствие или интерес от това, което той й правеше. Все едно се бе заел с каменна статуя.

— Какво ти има? — вдигна той безпомощно ръце.

— Както повечето жени на моята възраст започвам да изпитвам известна неприязън към цялата тази работа — оправда се Ливия. — След като ни се народят две-три деца, губим интерес.

— Виж какво — започваше да се ядосва Цепион. — Най-добре ще е точно ти да си възвърнеш интереса, при това колкото се може по-бързо. Ние в нашия род сме хора порядъчни и въздържани и никога не лягаме с други, освен със собствените си жени.

Изказването му прозвуча надуто, смехотворно, сякаш го беше научил наизуст специално за случая.

Така че нощта можеше да се нарече успешна само в най-общи линии; дори след няколкото последователни атаки на своя съпруг Ливия Друза продължи да се държи студено, апатично, а най-накрая буквално срази Цепион, след като малко преди самата кулминация на неговите усилия заспа и дори захърка. Той гневно я разтърси, за да я върне към действителността.

— Как мислиш, че ще ни се роди нов син, ако се държиш така? — попита я той, впивайки хищно пръсти в рамото й.

— Не искам повече деца — заяви Ливия.

— Ако не се научиш да се държиш по-внимателно с мъжа си — запъшка той, — ще се разведа с теб.

— Ако разводът означава, че ще мога да се върна във вилата на брат си в Тускулум — трябваше да повиши глас Ливия, за да надвика шумния му екстаз, — не бих имала нищо против. Мразя Рим. Мразя и това, което правим в момента. — Най-накрая тя се извъртя изпод него и се обърна на другата страна. — Сега мога ли да спя?

Цепион вече се бе преуморил, затова я остави, но още щом се събуди на сутринта, си припомни целия среднощен разговор и отново изпадна в съпружески гняв.

— Аз съм твой мъж — говореше той, докато Ливия бързаше да се измъкне от леглото — и искам ти да се държиш както подобава на една жена на патриций.

— Казах ти, че цялата тази работа ми се струва скучна и безинтересна — тросна му се тя. — Ако не ти харесвам повече, Квинт Сервилий, най-добре да се разведем, докато е време.

Но бавно разсъждаващият ум на Цепион вече беше схванал едно: жена му можеше и да не му е изневерявала, но самият факт, че сама искаше развод, беше достатъчен да привлече внимание.

— Никой няма да се развежда, жено.

— Знаеш, че ако поискам, мога да си взема развод от теб.

— Съмнявам се, че брат ти би ти позволил. Не че има някакво значение. Просто няма да се развеждаме и това е. Вместо това ти ще проявяваш повече съпричастие към желанията на съпруга си, ако ли пък не, аз ще те накарам да го проявиш.

Докато говореше това, Цепион извади кожения си колан, сви го на две и го удари в лявата си ръка, за да се чуе как изплющява.

Ливия Друза го гледаше с неподправено удивление.

— Я стига! Да не съм дете, че да ме плашиш с такива работи!

— Може и да не си дете, но се държиш като такова.

— Не би посмял да ме удариш!

Вместо отговор Цепион я сграбчи за китката, изви я зад гърба й и й надигна нощницата достатъчно, за да може да я държи със същата ръка. В следващия миг коланът изплющя по гърба й и нататък започна едно бясно налагане с кожата по задника, бедрата и прасците. В първия момент Ливия Друза се опита да се освободи, но си даде сметка, че както я е хванал здраво, най-много да си счупи ръката при някое рязко движение. При всеки нов удар болката нарастваше. Тялото й беше пламнало в огън, и то не само при съприкосновението с жилавия колан. Колкото и да се мъчеше да не вика, Ливия Друза започна да се задъхва, сетне да хлипа и накрая зарида с пълен глас от ужас. В един момент краката й се подкосиха, тя се свлече на колене и инстинктивно понечи да скрие глава с ръцете си. Цепион я освободи от хватката си, но в плен на все същата дива ярост продължи да я удря по свитото й на кълбо тяло.

Виковете й започнаха да му се струват същински химни на радостта; той раздра докрай дрехата й и продължи да налага, докато най-накрая ръцете му не омекнаха и не изпуснаха сами оръжието.

Коланът падна на земята и Цепион го изрита с крак надалеч. Грабна жена си за косата и насила я повлече обратно към тясното и непроветрено спално помещение, където вонеше на собствената му пот.

— Сега ще видим! — задъхваше се той, докато с една ръка държеше силно еректиралия си член. — Подчинение, жено! Това е то, иначе те чака още бой!

Победоносен, той я яхна и отново започна да я измъчва, този път с друг свой орган, тълкувайки ужасените викове на Ливия и свитите й юмручета, с които искаше да го отблъсне от себе си, като израз на възбуда.

Шумовете, които се носеха от покоите на Цепионови, не останаха нечути за прислугата в къщата. Първа ги чу Сервилия, която се бе спотаила срещу вратата на родителите си с надеждата да зърне баща си, когато излезе да закусва. След нея пред стаята се насъбраха и неколцина от робите. Навярно единствени Друз и Сервилия Цепионида не научиха нищо за случилото се, още повече че никой не посмя да им съобщи.

След като изкъпа господарката си, личната прислужница на Ливия Друза бързо изтича в помещенията за робите, за да опише какво е видяла. По лицето й се беше изписал ужас.

— Цялата е в огромни червени белези — обясни робинята на иконома Кратип. — Същински кървави рани! Цялото легло е почервеняло от кръв. Бедната!

Кратип не можа да се сдържи и горко заплака. И не беше сам в мъката си, защото мнозина от прислужниците в къщата знаеха Ливия Друза още от малко дете, бяха свикнали да й съчувстват, да се грижат за нея. Когато господарката се появи пред тях, при вида й повечето от старите роби отново ревнаха: Ливия едва ходеше, а по погледа й личеше, че й се иска по-скоро да я бяха убили. Но дори в плен на най-жестока ярост Цепион се бе показал съобразителен: нито по ръцете, нито по лицето или врата се виждаха каквито и да било белези.

В продължение на два месеца положението си остана непроменено, с изключение на това, че побоищата, които Цепион редовно нанасяше на жена си в интервал от около пет дни, придобиха по-конкретен модел. Побойникът възприе системата, според която всеки път трябваше да се налага конкретна част от тялото на Ливия Друза, докато другите си почиват и раните по тях зарастват. На него самия преживяването помагаше за две неща едновременно: повишаваше половата му активност и му вдъхваше самочувствие на господар. Най-накрая проумяваше дълбоката мъдрост, заложена в римските традиции, обясняваше си каква е истинската роля на патерфамилиас, както и за какво се раждат жените.

Ливия Друза не казваше нищо пред никого, не се оплакваше дори пред робинята, която я къпеше… и се грижеше за раните й. Но и отстрани се виждаше, че е настъпила голяма промяна, която все повече и повече тревожеше Друз и жена му. И двамата си го обясняваха по най-елементарния начин: Ливия не обича Рим и завръщането у дома й се е отразило зле. Естествено Друз, който добре си спомняше съпротивата на сестра си срещу насилственото й омъжване за Цепион, отдаваше значимото и на присъствието на зет си, но дали беше достатъчно това да обясни бавната походка на Ливия, отнесения й поглед, пълното й мълчание?

Самата Ливия Друза се чувстваше отвътре също тъй, както и отвън — в агонията на постоянен тормоз, който щеше да я убие едновременно и физически, и духовно. От време на време изтощеното й съзнание се питаше дали пък не става дума за заслужено наказание за изневярата й. Или пък болката от побоя се заглушаваше от още по-тежката мъка по раздялата с любимия Катон. А може би тайно благодареше на боговете, че в резултат на усилията на мъжа й на нея й се е разминало раждането на детето, което от три месеца носеше в утробата си и което дори Цепион не би могъл да приеме за свое.

Сварена напълно неподготвена от неочакваното завръщане на мъжа си, Ливия Друза дори не бе помислила за това нежелано усложнение; когато най-после се сети за него, то вече бе престанало да съществува. Да, това ще да е била истината. Макар и по своеобразен начин, боговете пак проявяваха своята благосклонност към нея. Някой ден мъжът й щеше напълно да изгуби мярка и да я убие. А смъртта бе за предпочитане пред живота с човек като Квинт Сервилий Цепион.

Това, което направи по-сериозно впечатление на Друз, бе, че промяна се забелязваше не само у сестра му, но и в цялата домашна атмосфера. Подобно откритие беше по-скоро странно, тъй като човек в неговото положение би трябвало да обръща внимание най-много на неочаквания дар, който съдбата му бе отредила: най-после жена му бе забременяла. Ала и самата Сервилия Цепионида, вместо да се изпълва с радостни чувства за предстоящото събитие и вместо да се занимава със собствените си грижи, все повече се тревожеше за ледените повеи, които се разнасяха из коридорите на дома й. На какво се дължеше тягостното настроение, обхванало прислугата? Можеше ли една нещастна съпруга да накара всички около себе си да изпаднат в подобно униние? Така например, ако допреди време слугите на Друз дразнеха господаря си с постоянните разговори, които водеха на висок глас из коридорите, сега не смееха дума да обелят и го гледаха все със сериозни изражения. Като дете го бяха събуждали със смеха си, а сега го приспиваха с меланхоличните си погледи, с едносричните си отговори, с прилежността си, която надминаваше всякакви очаквания. Дори Кратип, който често беше бъркан със статуите в градината, се държеше по-служебно от обикновено.

В края на годината Друз стана по-рано от обикновено и издебна иконома си, преди да е наредил да бъдат пуснати клиентите на господаря му от улицата.

— Само за минутка — посочи Друз на Кратип вратата на таблиния. — Искам да поговорим.

Грижливо затвори вратата след себе си в знак, че не бива никой да го безпокои, но така или иначе не знаеше откъде да започне. Кръстосваше из стаята си, а Кратип стоеше като закован на едно място и гледаше в краката си. Най-накрая господарят му спря да се движи и го изгледа изпитателно.

— Кратип, моля те да ми обясниш какво става в тази къща. — Друз протегна ръка напред във въпросителен жест. — Обидил ли съм ви с нещо? Защо цялата прислуга дава вид, че смята да се самоубива? Нима в отношенията си към вас съм пропуснал нещо толкова важно, че да ми се сърдите толкова дълго? Ако съм ви засегнал с нещо, най-добре кажи какво е то. Не бих искал, пък макар и един-единствен от моите роби да се чувства нещастен по моя вина или по вина на когото и да било от семейството ми. А най-малко от всичко искам да те гледам теб нещастен. Ако не беше ти, този покрив може би нямаше още да стои над главата ми.

За негов ужас обаче Кратип избухна в сълзи; Друз застина, напълно неспособен да реагира на подобна неочаквана постъпка, най-сетне инстинктът му подсказа да седне на кушетката, да придърпа иконома до себе си, да го прегърне и да му подаде носната си кърпа. Колкото по-мил обаче ставаше Друз, толкова по-силно ридаеше Кратип. Накрая, за да не вземе да се разплаче и той самият, Друз стана, отиде да налее вино, накара Кратип да отпие от чашата и отново го прегърна, нареждайки му утешителни слова. След някоя и друга минута икономът започна да се овладява и сълзите спряха.

— О, Марк Ливий, не можеш да си представиш каква тежест е всичко това за нас?

— Кое по-точно, Кратип?

— Тези побоища!

— Побоища?

— И как тя заглушава виковете си, да не би някой да я чуе! — отново заплака Кратип.

— Имаш предвид сестра ми ли? — попита Друз.

— Да.

Усети как сърцето му ускорява своя ход. Лицето му почервеня от придошлата кръв, ръцете му се разтрепериха от възбуда.

— Кажи ми всичко! В името на боговете — закрилници на тази къща, заповядвам ти да ми разкажеш всичко от край до край!

— Квинт Сервилий. Най-накрая ще я убие.

Друз дори не се опитваше вече да крие как се е разтресъл от главата до петите. Трябваше му дълбоко да си поеме дъх, преди да попита:

— Искаш да кажеш, че мъжът на сестра ми я бие?

— Точно така, домине! — опитваше се икономът да се овладее. — Знам, че не ми е работа да обсъждам постъпките на господарите си и се кълна, че за нищо на света не бих го сторил! Но ти ме попита толкова мило, прояви такава загриженост, че аз… аз…

— Успокой се, Кратип, не се гневя на теб — рече му с равен глас Друз. — Уверявам те, че дори съм ти изключително благодарен за току-що споделеното. — Той скочи на крака и помогна на роба си да се изправи. — Сега ще отидеш при вратаря и ще му заръчаш да се извини на клиентите ми от мое име. Днес няма да приемам никого, имам си друга работа. След това ще помолиш жена ми да отиде при децата и да стои там и ще намериш работа на цялата прислуга в избата или на долния етаж. Всички в къщата да се хванат за нещо полезно, ти също. Но преди да се оттеглиш, ако обичаш, обади на Квинт Сервилий и на сестра ми, че искам да говоря с тях.

Няколкото минути, които му останаха да се съвземе, Друз използва да размисли отново над чутото, да успокои треперещите си от гняв ръце и в крайна сметка да си каже, че навярно Кратип е преувеличил и че това, което слугите си мислят, не отговаря напълно на истината.

Но му беше достатъчно само да огледа по-отблизо Ливия Друза, за да се увери, че икономът му нищо не си е измислил. Тя влезе първа в кабинета му и както беше застанала още на вратата, брат й можа да прочете в очите й цялата болка и страх, дълбокото отчаяние, които я бяха обладали. Друз изпита смътното чувство, че сестра му вече е усетила първите повеи на смъртта върху себе си. Веднага след нея се появи и Цепион, видимо спокоен, любопитен какво ли ще му каже шуреят му.

Друз ги чакаше изправен пред писалището си, затова дори не ги покани да седнат. Изгледа с цялата злоба, на която беше способен, зет си и просъска:

— До слуха ми достигна, Квинт Сервилий, че си малтретирал физически сестра ми.

Ливия Друза го зяпна в удивление, докато Цепион си придаде важен вид и презрително отвърна:

— Това, как постъпвам със собствената си жена, Марк Ливий, си е единствено моя работа.

— Не съм съгласен — опитваше се да говори спокойно Друз. — Жена ти е моя сестра, принадлежи на знатна и могъща фамилия. Преди да се омъжи за теб, никой в тази къща дори не си е помислял да я бие. Няма да позволя и занапред някой да го стори.

— Тя е моя жена. Което означава, че зависи единствено от мен, Марк Ливий, не от теб! Ще се отнасям с нея тъй, както намеря за добре.

— Двамата с Ливия Друза сте свързани с брак — изрече с каменно изражение Друз, — но между мен и нея съществуват по-силни връзки, връзките на кръвта. Кръвта вода не става и аз никога няма да ти позволя да биеш сестра ми!

— Ти самият каза, че не искаш да знаеш за начините, по които смятам да я науча на дисциплина! И беше прав. Това не ти влиза ни най-малко в работата.

— Когато един мъж започне да бие жена си, това влиза в работата на всички околни. Защото от подобно издевателство по-долно деяние няма. — Друз се обърна към сестра си. — Ако обичаш, Ливия Друза, свали дрехите си. Искам да видя какво ти е направил този злосторник.

— В никакъв случай, жено! — заповяда Цепион, възмутен от подобна мисъл. — Да се покажеш гола пред чужд мъж? Забранявам ти!

— Съблечи се, Ливия Друза — повтори брат й.

Ливия Друза нито помръдна, нито каза нещо.

— Скъпа, трябва да го сториш — подкани я любезно Друз и се приближи до нея. — Трябва да видя.

Прегърна сестра си с една ръка, но при самия допир тя извика от болка и се отдръпна настрани. Като се стараеше да не я докосва, Друз внимателно развърза презрамките на робата й и дрехата започна бавно да се смъква по тялото й.

Сред сенаторското съсловие открай време бяха свикнали да гледат на биенето на жените като на най-позорно деяние. И макар да го знаеше много добре, Цепион не посмя да спре Друз в разсъбличането на жена му. Робата се смъкна под гърдите на Ливия Друза, които, вместо да радват мъжкия поглед със закръглените си форми, го ужасяваха с огромните, незараснали белези, оцветили се с времето в синкавомораво и бледожълто. В следващия миг Друз развърза и колана. И горната, и долната дреха паднаха на земята и сестра му остана гола. Последния път мъжът й я беше налагал по бедрата, та затова те сега бяха покрити с кървави резки. Също тъй грижливо, както я беше разсъблякъл, Друз помогна на сестра си да се облече отново, хвана треперещите й от напрежение пръсти и я подкани да върже отново колана си. Обърна се отново към Цепион.

— Веднага да напуснеш дома ми — заповяда му той, без да променя леденото си изражение.

— Жена ми е моя собственост — напомни му Цепион. — Като неин съпруг съм упълномощен да се отнасям с нея, както сметна за необходимо. Ако пожелая, мога дори да я убия.

— Жена ти е преди всичко моя сестра, а аз няма да позволя някой да издевателства върху един Ливий Друз, също както сам никога не бих издевателствал над животните във фермата си. Махай се от къщата ми!

— Ако ще се махам, ще се махаме двамата с нея — упорстваше Цепион.

— Тя ще остане при мен. А сега си върви, биячо на жени!

Изведнъж зад гърбовете им се разнесе нечий пронизителен писък.

— Тя го заслужава! Тя го заслужава! — Отнякъде се бе появила малката Сервилия, която сега се завтече към баща си и предано го погледна. — Не я бий, татко! Убий я!

— Я се връщай в детската стая — рече отегчено Друз.

Но племенницата му се хвана за ръката на Цепион и както бе застанала разкрачена, предизвикателно го стрелна с искрящите си очички.

— Тя заслужава да умре! — крещеше детето. — Аз знам защо й харесваше в Тускулум! Аз знам какво правеше всъщност в Тускулум! Аз знам и защо детето й се роди червенокосо!

Изведнъж баща й се отскубна като опарен от ръката й. В погледа му заблестя неочаквано просветление.

— Какво искаш да кажеш, Сервилия? — раздруса я той грубо за рамото. — Хайде, момиче, говори каквото знаеш!

— Тя си имаше любовник, аз много добре знам какво значи любовник! — оголи заканително зъбки Сервилия. — Майка ми си имаше любовник. Червенокос! Срещаха се всяка сутрин в една къща в имението му. Знам, защото съм я следила. Виждала съм ги какви ги вършат на леглото му! И знам, че мъжът се казва Марк Порций Катон Салониан и че прадядо му е бил роб! Това го научих от леля Сервилия! — Малката отново се обърна към Цепион. С колкото злоба и омраза гледаше допреди малко майка си Ливия, с толкова обич и преданост сега се опитваше да погълне всеки жест на любимия си баща. — Татко, ако не искаш да я убиеш, защо не я оставиш тук! Тя не те заслужава! Изобщо не си струва! В крайна сметка коя е тя? Някаква си плебейка, докато ние с теб сме истински патриции! Ако сега я изоставиш, обещавам ти, че аз ще се грижа за теб!

Друз и Цепион се бяха вкаменили от удивление, докато неочаквано Ливия Друза си възвърна разсъдъка. Набързо завърза колана на дрехата си и се наведе към дъщеря си.

— Малка моя, нещата изобщо не са такива, каквито си мислиш — рече тя нежно и понечи да погали дъщеря си по бузата.

Но Сервилия я удари с все сила през пръстите и се долепи още по-плътно до баща си.

— Знам много добре, че са точно така, както си ги мисля! И няма защо ти да ми обясняваш! Ти сложи петно върху нашето име… върху името на баща ми! И заслужаваш да умреш! А момчето не е от баща ми!

— Малкият Квинт е от баща ти — отрече Ливия Друза. — Той е твой брат.

— Не, той е син на червенокосия и е жалък роб по произход! — Сервилия се хвана за туниката на Цепион. — Татко, моля те, отведи ме оттук!

Вместо отговор обаче Цепион я сграбчи за врата и я блъсна толкова грубо, че тя падна на пода.

— Какъв глупак съм бил — промърмори той. — Момичето е право, заслужаваш да умреш. Жалко, че не използвах колана си по-често.

В следващия миг той напусна стаята, стиснал заканително юмруци, а детето му, обляно в сълзи, се втурна подире му и напразно го молеше да го изчака.

Друз остана насаме със сестра си.

Усещаше, че краката му не го държат; едва стигна до стола си и уморено се отпусна. Ливия Друза! Кръв от неговата кръв, плът от неговата плът! Единствената му сестра! Уличена в изневяра! И все пак, именно след този потресаващ разговор той си даваше сметка колко много значи Ливия за него. И какъв непоносим живот е трябвало тя да води толкова дълги години единствено заради него самия.

— Всичко е по моя вина — заключи най-накрая той и устните му нервно затрепериха.

Сестра му седна на кушетката встрани от писалището.

— Нищо подобно, виновна съм си само аз.

— Истина ли е? Имаш ли си любовник?

— Имах си, Марк Ливий. Пръв и единствен. Откакто съм се върнала от Тускулум, нито съм го виждала, нито съм получавала вест от него.

— Но не той е бил причината Цепион да те бие.

— Не.

— Защо тогава?

— Откакто се запознах с Марк Порций, не можех повече да се правя на любяща съпруга — обясни Ливия Друза. — Безразличието, с което се отнасях към Цепион, го подлудяваше, затова започна да ме бие. А по-късно откри, че това просто му доставя удоволствие.

За миг на Друз му призля и той се уплаши, да не би да повърне от погнуса. Но сетне вдигна безпомощно ръце.

— Богове, в какъв свят живеем ние! — възкликна той. — Много зло ти причиних, Ливия Друза.

Сестра му се премести от кушетката на стола за клиентите.

— Ти винаги си действал според разбиранията си, Марк Ливий — успокои го тя. — Трябва да ми вярваш, Марк Ливий, вече от години не ти се сърдя за нищо. Толкова добрини си сторил за мен, че не можех да не те обикна — теб и Сервилия Цепионида.

— Жена ми! — сети се най-после Друз. — Като си представя как всичко това може да й се отрази.

— Трябва да се постараем да научи възможно най-малко — съгласи се Ливия. — Тъкмо е забременяла, не можем да си позволим да я тревожим излишно.

Друз вече беше скочил на крака.

— Ти стой тук — заръча той на сестра си и хукна към вратата. — Искам да се уверя дали брат й вече не е отишъл да й разкаже всичко. Пийни си вино, аз ще се върна веднага.

Но Цепион дори не бе помислил за сестра си. Щом напусна кабинета на Друз, първата му работа бе да се прибере в покоите си, без да обръща внимание на дъщеря си, която плачеше и напразно се опитваше да се улови за дрехата му. Най-накрая се видя принуден да я удари и да я заключи в спалнята си. Там я намери Друз малко по-късно, обляна в сълзи.

Робите бяха извикани обратно на етажа, Друз вдигна племенницата си от земята и я изведе на двора, където чакаше на почтително разстояние една от бавачките.

— Хайде, Сервилия, стига си плакала. Дай на Стратоника да ти избърше лицето и бягай да закусваш.

— Искам татко!

— Татко ти, дете, вече не е в къщата ми, но не се отчайвай. Сигурен съм, че щом си уреди нещата, първата му работа ще е да те вземе при себе си.

Друз така и не можеше да твърди дали е благодарен на малката злобарка, че е издала майка си, или я ненавижда заради това.

Сервилия се посъвзе.

— О, той ще ме вземе, сигурна съм — изрече тя и последва вуйчо си вън под колонадата.

— А сега върви при Стратоника — нареди й строго Друз. — И гледай да си затваряш устата, Сервилия. За доброто на леля си, а още повече на баща си… Да, тъкмо на баща си! Не трябва никому да казваш за разговора, който водихме тази сутрин.

— Че какво лошо мога да сторя на баща си, ако говоря? Нека всички научат на какво е станал жертва той.

— Никой не се радва, когато другите научат за позора му, Сервилия. Имаш думата ми, че баща ти няма да ти бъде благодарен, ако тръгнеш да разправяш какво му се е случило.

Сервилия вдигна рамене и се запъти към бавачката си. Друз отиде да види жена си в детската стая и да й съобщи какво се е случило, но само в най-общи линии, да не би да я разтревожи излишно. За негова изненада тя прие всичко напълно спокойно.

— Радвам се, че поне научихме за какво става дума — рече тя. — Горката Ливия Друза! Страхувам се, Марк Ливий, че никога не съм харесвала особено брат си. Колкото повече остарява, толкова по-нетърпим става. Дори си спомням, че когато бяхме малки, той имаше навика постоянно да тормози децата на робите в къщата.

Друз се върна обратно при сестра си, седнала в същото положение, както я беше оставил, видимо поуспокоена.

— Каква сутрин! — изрече той, докато се разполагаше на стола си. — И като си помисля, че само допреди час нямах никаква представа какво ще ми каже Кратип… Да бях предполагал какво ще ми съобщи, сигурно не бих посмял да го питам нищо.

— А ти всъщност какво си го попитал? — заинтригува се Ливия Друза.

— Защо всички от прислугата са толкова тъжни.

— Нима са били тъжни? — смая се Ливия.

— О, да, и то само заради теб, скъпа. Всички са знаели, че Цепион те бие. Не трябва да забравяш, че много от робите те знаят от съвсем малка. Всички тук са силно привързани към теб, Ливия Друза.

— Това е прекрасно! Никога не съм го знаела.

— Да си призная, нито аз. Колко сляп съм бил през цялото това време! Много съжалявам за цялата тази бъркотия, която се получи в крайна сметка.

— Няма защо — въздъхна Ливия. — Той взе ли Сервилия със себе си?

Друз направи кисела гримаса.

— Не. Заключил я в спалнята ви.

— Горката! Толкова го обожава!

— Това го разбрах. И все пак ми е напълно непонятно.

— А сега какво ще стане, Марк Ливий?

Той вдигна рамене.

— Нямам представа! Навярно най-добре ще е да се държим все едно не се е случило нищо особено… Доколкото позволяват обстоятелствата все пак. Ще стоим и ще чакаме вест от… — и този път щеше да каже Цепион, както го беше споменавал вече цял час, но се усети и рече: — Квинт Сервилий.

— А ако поиска развод, както предполагам, че ще постъпи?

— Тогава се освобождаваш веднъж завинаги от него и бих казал, че ще е много добре.

Но Ливия Друза мислеше за друго и не можеше повече да го премълчава.

— Ами Марк Порций Катон?

— Той означава много за теб, така ли?

— Да, повече от всичко.

— Момчето от него ли е, Ливия Друза?

Това беше въпрос, който тя отдавна си бе задавала! Какво да каже, когато някой от семейството попита за червените коси на сина й или пък забележи приликата му с Марк Порций? Досега си казваше, че в замяна на годините тормоз и подчинение, в замяна на побоищата, които й нанасяше през последните месеци, Цепион й беше дал поне едно: синът й щеше да носи неговото име. Ако обаче признаеше пред света, че бащата е Катон, то и малкият щеше да се казва Катон… Освен ако не допуснеше още по-голямата грешка изобщо да премълчи от кого го е заченала и тогава да му лепне завинаги позора на незаконородено дете. Но за късмет синът й беше видял бял свят в напълно подходящ момент и Цепион можеше спокойно да бъде наречен негов баща. Единствена от всички майката можеше да е сигурна, че не е заченала от мъжа си.

— Не, Марк Ливий, синът ми е от Квинт Сервилий — излъга убедено Ливия. — Връзката ми с Марк Порций започна едва след като бях забременяла.

— Много жалко тогава, че се е родил червенокос — отбеляза Друз и с нищо не издаде какво всъщност мисли по въпроса.

Ливия се усмихна престорено.

— Не си забелязвал на какви хитрини е способна съдбата, само и само да оплете пътищата на смъртните? — подхвърли тя. — Още от мига, в който се срещнах с Марк Порций, предчувствах, че съдбата ми крои нещо. Когато малкият Квинт се оказа червенокос, това дори не ме учуди… Излизаше, че никой няма да ми повярва.

— И все пак, каквото и да стане занапред, аз ще съм на твоя страна, сестро — увери я Друз. — Докато съм на този свят, ще ти помагам с всичко, с което мога.

В очите на Ливия започнаха да напират сълзи на признателност.

— О, Марк Ливий, не можеш да си представиш колко съм ти благодарна за тези думи!

— Това е най-малкото, което мога да сторя за теб. — Той се покашля. — Колкото до Сервилия Цепионида, можеш да бъдеш сигурна, че тя няма да се отрече от мен, също както не би се отрекла и от теб.

Още същия ден Цепион прати известие, че иска развод от Ливия Друза. Към известието имаше прикрепено лично писмо до Марк Ливий Друз, което за малко да го довърши окончателно.

— Знаеш ли какво ми пише тази гадина? — каза той на сестра си, която бе прегледана от неколцина лекари, и сега си почиваше в стаята.

Точно в момента Ливия се беше излегнала по корем и търпеливо чакаше двамина от лекарските помощници да намажат с балсам синините й; не можеше да обърне глава и да види изражението на брат си. С огромни усилия на волята поизви схванатия си от боя врат само колкото да го зърне с крайчеца на окото си.

— Какво ти пише? — попита тя.

— Най-напред отрича бащинството си и на трите деца! Отказва да върне зестрата ти и те обвинява в повече от една изневери. Отказва да ми заплати за седемте години престой у дома ми… Доколкото мога да проумея смисъла на написаното, оправдава се с факта, че ти никога не си била негова жена и че децата ти не са негови, а чужди.

Ливия Друза отпусна безпомощно глава на възглавницата.

— Екастор! Марк Ливий, да се отрече от сина си го разбирам, но как може да постъпи така с дъщерите си? Да се съмнява в бащинството на малкия Квинт, това е очаквано, но Сервилия и Лила?… Сервилия няма да го преживее.

— О, не сме свършили още! — размаха писмото Друз. — Щял да промени завещанието си и да лиши трите си деца от всякакво наследство. И най-накрая има наглостта да ми поиска „своя пръстен“! Своя пръстен!

Ливия Друза добре знаеше за кой пръстен става дума. Бижуто беше семейно наследство, беше принадлежало на баща им, преди това на неговия баща. Знаеше се, че някога е стоял на ръката на Александър Македонски. Още по времето, когато като дете Квинт Сервилий Цепион се беше сприятелил с Марк Ливий Друз, той бе зърнал пръстена на ръката на баща му и го бе поискал за себе си. Беше видял с очите си как умиращият Друз Цензор го предава на сина си и най-накрая, преди да замине за Смирна и Италийска Галия, го бе изпросил от зет си, обяснявайки, че пръстенът щял да му бъде щастлив талисман. Друз не желаеше да се разделя със семейната ценност, но заради приятелството се съгласи и му го даде. Когато Цепион се завърна от пътешествието си обаче не пропусна да си поиска веднага обратно пръстена. В началото Цепион си измисляше хиляди причини, за да го задържи по-дълго у себе си, но най-сетне Друз го хвана натясно и той нямаше как да откаже. Тържествено го свали от пръста си и му го връчи със следните помпозни слова:

— Добре, добре, заповядай! Но следващия път, когато заминавам надалеч, Марк Ливий, пак ще трябва да ми го дадеш: носи ми голям късмет.

— Как смее! — задъхваше се от гняв Друз и в следващия миг се хвана за пръста, да не би иззад гърба му да изникне Цепион и да му открадне пръстена, както си стои на мястото. Нямаше нищо по-лесно от това да се свали незабелязано въпросният пръстен, защото беше толкова малък, че можеше да се носи само на кутрето, но за него беше широк и сам се изхлузваше. Александър Велики ще да е бил доста дребен човек, щом е имал такива мънички пръсти.

— Не му обръщай внимание, Марк Ливий — опита се да го утеши Ливия, която отново извърна глава на една страна с надеждата да го види по-добре. — Какво ще стане с децата ми? Наистина ли може да ги изостави?

— Не и след като го поставя на мястото му — закани се мрачно Друз. — Ти не получи ли също писмо?

— Не, само текста на документа за развод.

— Значи можеш да си починеш и да чакаш да се оправиш.

— Какво да кажа на децата?

— Засега нищо. Нека първо се разбера с баща им, пък след това.

Марк Ливий Друз се върна обратно в кабинета си, потърси подходящо по размери парче от най-скъпия си пергамент (искаше му се това, което щеше да напише на зет си, да се запази за бъдните поколения) и седна да измисли отговор на Цепион.

„Ти можеш да се отричаш, колкото си искаш от трите си деца, Квинт Сервилий, но аз пък ще се закълна пред цялото общество, че и трите са заченати именно от теб; надявам се обаче да не стигаме чак дотам, защото това ще означава съдебен процес. От месец април през третия консулски мандат на Гай Марий допреди двайсети и три месеца, когато замина за чужбина, ти, Квинт Сервилий, живя под моя покрив и се храни за моя сметка. По време на отсъствието ти пак аз хранех, обличах и давах подслон на жената и децата ти. Искам от теб да намериш нужните улики и доказателства, че сестра ми ти е изневерявала, когато и да е, през годините, в които двамата с нея живеехте под моя покрив. Ако си направиш труда да прегледаш акта за раждане на сина си, ще се увериш, че и той е бил заченат по времето, когато ти живееше в дома ми.

Ето защо бих те посъветвал навреме да се откажеш от намеренията си да лишиш от наследство трите си деца. Ако ти обаче продължиш да упорстваш в безотговорното си отношение към тях, то да знаеш, че ще те подведа под съдебна отговорност от тяхно име. А в обръщението си към съдебните заседатели няма да пропусна да дам известна информация относно аурум Толозанум, най-вече да ги осведомя за огромните парични суми, които си изтеглил от влогове на покойния си баща и които на свой ред си вложил в различни банкови сдружения по западните брегове на Вътрешно море, в поземлена собственост, а също така и в предприемачески сдружения, чийто предмет на дейност не допуска принадлежност към сенаторското съсловие. Сред свидетелите, които ще се видя принуден да призова пред съда, ще бъдат неколцина от най-известните и уважавани лекари в Рим, които могат да потвърдят, че при физическите издевателства над сестра ми ти умишлено си целил нейното осакатяване. Нещо повече, готов съм да призова за свидетел и сестра си, както и иконома в къщата ми, който е чул всичко.

Колкото до зестрата на сестра ми и стотиците хиляди сестерции, които ми костваха седемте години издръжка на теб и на семейството ти, можеш да си спокоен: не бих си мърсил ръцете с тези пари, но съм спокоен, че и ти няма да видиш нищо добро от тях.

И най-накрая, няколко думи за пръстена ми. Има достатъчно свидетели, които да потвърдят, че въпросният пръстен е от няколко поколения законно притежание на фамилията на Ливиите, затова не ти остава друго, освен да се откажеш от всякакви претенции към него.“

Писмото беше подпечатано и един от робите беше спешно пратен да го занесе в новото убежище на Цепион, къщата на Луций Марций Филип. След като потропа на вратата на получателя, куриерът беше прогонен и единственото, което Друз можа да научи от него, бе, че отговор не се очаква. Усмихнат, Друз връчи десет денария обезщетение на пострадалия, седна на стола си зад писалището, затвори очи и се опита да си представи в какъв гняв е изпаднал Цепион, докато е чел писмото му. Отсега беше сигурен, че до съд няма да се стига. И независимо кой се окажеше истинският му баща, малкият Квинт щеше официално да остане син на Цепион. И щеше да наследи Златото на Толоза. Друз се усмихваше все по-широко и по-широко и мечтаеше как малкият Квинт израства с дълъг врат и голям нос и как и последният римски клюкар разбира кой не може да бъде бащата… Прекрасно възмездие за човек, който си позволява да бие жена си.

След като се намечта достатъчно, отиде до детската стая, за да повика малката Сервилия на разговор насаме в градината. До този ден той едва ли й бе обръщал внимание изобщо, освен когато двамата се разминаваха из къщата: някоя усмивчица, потупване по главичката, подаръче в подходящ момент, това бяха отношенията им; й навярно всеки път си беше мислил само едно: какво нелюбезно дете е племенницата му. Как можеше Цепион да отрича бащинството си? Та тя беше негово пълно подобие: мъничко, но хапливо и опасно животинче. Друз винаги бе смятал, че децата трябва да бъдат държани настрана от делата на възрастните и поведението на малката тази сутрин го беше потресло. Бъбриво, злобно създание! Виж, тя си заслужаваше Цепион да се отрече от нея и да я остави без наследство.

Зает с тези мисли през цялото време, докато се разхождаха из перистила със Сервилия, Друз я гледаше с хладно безразличие.

— Сервилия, след като така и така знаеш целия ни разговор с родителите ти от сутринта, редно е да ти съобщя, че баща ти е решил да се разведе с майка ти.

— О, чудесно! — зарадва се тя, удовлетворена, че честта на семейството е била защитена. — Събирам си нещата и веднага отивам при баща си.

— Това е невъзможно — заяви Друз, доволен, че има с какво да я разочарова. — Той не те ще.

При тези му думи детето пребледня толкова силно, че ако не бяха струпалите се този ден необичайни обстоятелства, Друз навярно би се разтревожил да не й е станало нещо. Но сега му доставяше радост да я гледа как й се разбива сърчицето. За негово разочарование тя не припадна, а напротив — изпъчи гърди, а в следващия миг лицето й цялото поруменя.

— Не ти вярвам — твърдо заяви. — Татко никога не би постъпил така с мен. Сигурна съм, че не би!

Той вдигна рамене.

— Ако не ми вярваш, иди и се убеди сама. Той не е далеч, само през няколко къщи от моята. Настанил се е у Луций Марций Филип. Иди и го попитай.

— Точно така ще направя — съгласи се Сервилия и гордо се запъти към входната врата. След нея веднага хукна бавачката й.

— Оставя я, Стратоника — заръча Друз. — Просто й прави компания и я върни после у дома.

„Колко са нещастни тези хора — убеждаваше се той, застанал да си почине край фонтана. — И колко нещастен щях да бъда аз, ако ги нямаше Сервилия Цепионида и малкият ни син… и детето, което се е скрило така на уютно в корема й.“ Подобни мисли обаче не се задържаха дълго в главата му и той усети силно желание да скочи и да напердаши Сервилия, щом като баща й вече не е пред очите му. Най-накрая, когато слабите лъчи на зимното слънце постоплиха наранената му душа и споменът за събитията от деня започна да се размива, отново бе обхванат от чувството си за справедливост; отново се превърна в Марк Ливий Друз, който трябваше да бди над всички, които бяха несправедливо оскърбени, и да ги защищава… И все пак никога повече не би застанал на страната на един Квинт Сервилий Цепион, независимо от злините, на които той би могъл да стане жертва.

Когато Сервилия се прибра у дома, Друз още стоеше при огрения от слънцето шадраван, чиито струи, щедро бликащи из зиналата уста на бронзовия делфин, къпеха в сребро и злато малкия басейн. Стоеше с притворени очи, с благо и спокойно изражение.

— Вуйчо Марк! — сепна го Сервилия.

Той отвори очи и с известни усилия успя да й се усмихне.

— Привет. Какво стана?

— Наистина не ме ще. Твърди, че не съм била негова дъщеря — процеди през зъби момиченцето.

— Видя ли? А на мен не повярва.

— Защо да ти вярвам? Ти си на нейна страна.

— Сервилия, нямаш право да се държиш толкова осъдително с родната си майка. Още повече, че тъкмо тя е жертва на баща ти, не обратното.

— Как така тя ще е жертвата? Нали си имаше любовник?

— Ако баща ти се беше държал по-мило с нея, тя никога не би си потърсила любовник. Никой мъж не може да намери оправдание защо бие жена си.

— Трябваше не да я бие, а да я убие. Аз така бих постъпила на негово място.

Друз вдигна ръце и я отпъди:

— О, я ми се махай, проклето момиче такова!

„Ще бъде щастие — продължаваше да размишлява Друз, след като племенницата му се беше скрила, — ако Сервилия поне спечели нещо от раздялата с баща си. С времето все ще се сближи повече с майка си. Би било естествено.“

Скоро огладня и отиде да хапне заедно с жена си хляб, маслини и твърдо сварени яйца; използва случая да й разкаже в по-големи подробности за семейните неволи. Понеже знаеше, че Сервилия Цепионида като всеки друг в рода си държи много и на благоприличието, и на фамилната чест, Друз не беше никак сигурен как би реагирала тя, щом научи, че снаха й е била пропъдена от мъжа си заради любовна връзка с някой си правнук на роб. Но макар и силно разочарована от личността на Ливииния любовник, Сервилия Цепионида твърде силно обичаше мъжа си, за да му разваля настроението. С годините беше научила, че за да бъде истинско едно семейство, мъжът и жената трябва да бъдат лоялни един към друг, затова би било съвсем неуместно, ако сега не подкрепеше Друз и унизената му сестра. Това, че цял живот беше прекарала под един покрив с брат си Цепион, не беше причина да го обича особено, по-скоро обратното. Но ако като дете се беше страхувала от него и това я правеше послушна сестра, то присъствието на силния Друз до нея й вдъхваше повече смелост и стремеж към самостоятелност.

Затова двамата съпрузи можеха да си позволят дори в такъв изпълнен с тревоги ден да се наобядват спокойно. Сит и доволен, Друз с нови сили щеше да се впусне в решаването на възникналите проблеми. Оказа се, че те далеч не са свършили. В късните следобедни часове на вратата му потропа нова грижа в лицето на самия Марк Порций Катон Салониан.

Друз покани гостенина си на разходка под колонадата, където никой нямаше да ги безпокои, и вътрешно се готвеше за най-лошото.

— Преди малко имах честта да бъда посетен от Квинт Сервилий Цепион и Луций Марций Филип — обясни Катон; по равнодушния му тон човек би могъл да си помисли, че говори за маловажни неща.

— Двамата едновременно, а? Предполагам, че Филип е играл ролята на страничен наблюдател.

— Точно така.

— И?

— Цепион просто бе дошъл да ме уведоми, че се е развел с жена си заради уличаването й в изневяра с мен.

— И нищо друго?

Катон се навъси.

— Какво друго очакваш? Другото е, че го каза пред жена ми, която използва случая веднага да се върне при баща си.

— Богове, историята, като че ли няма намерение да спре да се повтаря! — възкликна Друз и разпери ръце във въздуха. — Седни, ако обичаш, Марк Порций. Най-добре ще е да ти разкажа всичко по реда му. Разводът е само началото.

Разказът за деянията на Цепион до такава степен извадиха Катон от кожата му, че Друз трябваше да го успокоява; Порций Катоните винаги се бяха хвалили със способността си да се държат хладнокръвно — в действителност обаче нямаше човек в рода, който да не губеше лесно самообладание. Много време и усилия трябваха на Друз, за да убеди Катон, че ако изпълни заканата си да убие веднага Цепион или най-малкото да го осакати за цял живот, това само ще навреди допълнително на Ливия Друза. След като най-накрая се увери, че посетителят му си е овладял нервите, той го заведе при сестра си. Дори да се беше съмнявал в искреността на чувствата, които любовниците споделяха, само един поглед бе достатъчен да се увери, че двамата наистина значат много един за друг. Да, тяхното беше любов за цял живот. Горките!

— Кратип — повика той иконома си, щом остави двамата влюбени насаме. — Отново огладнях и бих искал да вечерям веднага. Би ли съобщил на господарката Сервилия Цепионида?

Господарката Сервилия обаче беше предпочела да вечеря в детската стая, където голямата й племенница се беше тръшнала на леглото си и беше обявила, че повече няма да приеме нито хапка храна, нито капка вода. Най-добре било да умре, защото само смъртта й щяла да трогне баща й и да го накара да се чувства нещастен заради нея.

Друз се запъти сам към триклиния, повтаряйки си за сетен път колко хубаво би било денят най-после да свърши и на сутринта друго слънце да огрее двора му. Въздъхвайки облекчено, той се излегна на кушетката и зачака густациото.

— Какво чуват ушите ми? — изведнъж се разнесе нечий глас откъм вратата.

— Чичо Публий!

— Е, казвай каква е истинската история? — мина по същество Публий Рутилий Руф, докато си изригваше обувките на пода и пъдеше роба, завтекъл се да му мие краката. Натрапникът бързо се изкатери на кушетката на Друз и зае почетното място, за да изгледа отблизо племенника си. В очите му се четеше неприкрито любопитство, но Друз не можеше да му се сърди за нищо, защото беше явно, че чичото бе дошъл не само да задава въпроси, но и да помага, ако трябва. — В цял Рим се разправят какви ли не истории — обясни неведението си Рутилий, — развод, изневяра, роби — любовници, бой на жени, грозни деца… Откъде се взеха толкова бързо всички тези пикантерии?

Но Друз вече не можеше дори и да иска да му каже, защото последното посещение му дойде твърде много; той просто се облегна назад на възглавницата и даде воля на смеха си.

Публий Рутилий Руф не се лъжеше. Цял Рим надаваше ухо за новината; всеки можеше да събере две и две, още повече че най-малкото от трите деца на разведената се радваше на яркочервени коси, а в същото време се оказваше, че простата, но завидно богата съпруга на червенокосия Марк Порций Катон Салониан Куспия също е пратила на съпруга си известие за развод. Неразделната двойка Квинт Сервилий Цепион и Марк Ливий Друз вече не си говореха, макар Цепион да продължаваше да твърди, че изобщо не се били скарали заради жени, ами всичко било, защото Друз не искал да му върне пръстена.

В Рим се срещаха и наблюдателни личности, които скоро си дадоха сметка как на страната на Друз и сестра му застават все честни и почтени люде, докато около Цепион кръжат предимно хора със съмнителни качества като Луций Марций Филип и Публий Корнелий Сципион Назика. Към тях можеха да се прибавят и множество подлизурковци от конническото съсловие, които плаваха в същите води като Гней Куспий Бутеон, бащата на опозорената Катонова съпруга, който се знаеше с прякора Лешояда. Като че ли най-много бяха онези, които не заставаха открито нито на едната, нито на другата страна и гледаха на целия скандал по-скоро като на забавна случка от римския живот; пример за такъв безпристрастен зяпач беше Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, който след като в продължение на няколко години се беше крил в миша дупка заради унижението, което му нанесе жена му, влюбвайки се в Сула, започваше да показва глава. Вече му беше позволено да се смее на глас, защото неуместните чувства на младата Далматика бяха поутихнали, а в същото време коремът й видимо наедряваше с плод, за който Скавър можеше да е спокоен, че е негово дело. Сред онези, които гледаха на случилото се най-вече откъм смешната му страна, беше и Публий Рутилий Руф, нищо че се падаше чичо на уличената в изневяра Ливия Друза.

И все пак, оказа се, че в крайна сметка не истинските участници в скандала трябваше да решават всичко, ами единствен Марк Ливий Друз, който нямаше вина за нищо.

— Или иначе казано — мърмореше той пред приятеля си Силон скоро след като новите консули встъпиха в длъжност, — както стана традиция от няколко години насам, пак аз трябва да съм татко на всички бебета в рода! Ако поне разполагах с парите, които онова проклето магаре Цепион ми изпи и изяде за последните седем години, нямаше да се оплаквам! Но новият ми зет Катон Салониан е бил обран до шушка от Луций Домиций Ахенобарб, защото е трябвало да осигури тлъста зестра за сестра си. Всичко, което съпругата му Куспия му била донесла, сега е отново в ръцете на социално издигащия й се баща, така че аз трябваше да плащам на Луций Домиций да не изгони лишената му от всичко сестра. Не само това, ами пак съм принуден да давам подслон на сестра си, на новия й съпруг и на непрекъснато увеличаващата й се челяд… тя пак е бременна!

Макар и да знаеше, че няма с какво да помогне на Друз, Силон се реши поне малко да го поутеши, като подобно на чичо му погледне на случилото се откъм забавната му страна.

— О, Марк Ливий, от всички римски нобили, ти можеш с право да се гордееш, че си най-излъганият!

— Я стига — усмихна се Друз. — Просто си казвам, че Фортуна или който и да било там маже да се отнася към мен с поне малко от уважението, което заслужавам. Но каквото и да е представлявал животът ми преди Араузио, а никой не е казал, че само Араузио ме е накарало да прогледна, то той е забравено минало. Всичко, което знам, е, че не мога изоставя бедната си сестра. И че колкото и да не ми се ще да го призная пред хората, новият ми зет струва много повече от стария. Баба му на Салониан може и да се е родила робиня, но това не му пречи да е истински достоен мъж. Всички в семейството сме щастливи да го приемем под своя покрив. Дори ми харесва начинът, по който се отнася с Ливия Друза; мога да кажа, че я е спечелил не само като любовник, но и в качеството си на законен съпруг. Навремето тя беше склонна по-скоро да смята, че бракът й с него не отговаря на общественото ни достойнство, но с месеците свикна да се гордее с него.

— Радвам се да науча, че бедната ти сестричка най-сетне е намерила щастието — рече Силон. — Винаги съм живял с чувството, че животът й се е превърнал в дълбоко страдание, но и тя винаги се е старала да го прикрие от околните, както би подхождало на всеки Ливий Друз. И все пак жалко е, че не можеш да се отървеш от гостите си… Предполагам, че ти се налага да финансираш и Салониановата кариера?

— Разбира се — потвърди Друз, сякаш въпросът не го тревожеше особено. — За щастие баща ми ми остави повече пари, отколкото бих могъл да похарча за цял живот, та няма опасност да се разоря. Затова пък изпитвам истинско удоволствие при мисълта каква ще е реакцията на Цепион, когато помогна на Катон Салониан да се заизкачва по курсус хонорум!

— Имаш ли нещо против да сменим темата? — попита изведнъж Силон.

— Ни най-малко — изненада се Друз. — Дано в темата, която искам да засегнем, е включен и подробният разказ за делата ти през последните няколко месеца… Не съм те виждал почти цяла година, Квинт Попедий.

— Нима съм отсъствал толкова дълго? — замисли се Силон, сякаш се опитваше да пресметне времето. — Прав си. Как лети времето! — Той вдигна рамене. — Така и така, не съм правил кой знае какво. Мога да се похваля, че сделките ми се оказаха сполучливи.

— Всеки път, когато ми заговориш уклончиво, оставам с чувството, че криеш нещо — отбеляза с известно разочарование Друз, иначе щастлив, че се е събрал отново с най-добрия си приятел. — Но след като не ти е приятно да ми разкриваш намеренията си, ще трябва да се примиря с факта и да не ти задавам повече въпроси. За какво искаше да говорим?

— За новите консули — каза Силон.

— За пръв път от известно време бяха избрани свестни люде — похвали ги Друз. — Не се сещам кога за последно сме имали за управници такава прекрасна двойка: Крас Оратор и Сцевола! Очаквам от тях велики дела.

— Наистина ли? Де да можех и аз да се изкажа в същия дух… Но за мен двамата биха се оказали по-скоро източник на неприятности.

— Предполагам говориш от името на всички италийци. Защо?

— О, сега-засега става дума само за слухове. Надявам се да се окажат безпочвени, но като че ли от ден на ден надеждите ми намаляват все повече и повече, Марк Ливий — намръщи се Силон. — Цензорите са представили на новоизбраните консули списъците с римските граждани из цяла Италия и доколкото разбирам, в тях се оказали доста повече имена от очакваното. Глупаци! В един момент ще се похвалят как новите им методи за преброяване щели да успеят да уловят много повече граждани, отколкото са се регистрирали при старите, в следващия ще се оплачат, че новите граждани били твърде много!

— Значи затова те нямаше в Рим толкова време? — проумя изведнъж Друз. — О, Квинт Попедий, предупреждавах те! Не, ако обичаш, не се опитвай да ме лъжеш! Ако ме излъжеш, ще трябва да прекъснем приятелството си, а аз бих бил крайно нещастен от това! Ти си подправил списъците.

— Така е.

— Квинт Попедий, казвах ти! О, каква каша си забъркал!

Друз се хвана за главата и известно време стоя така, докато Силон, който се чувстваше много по-неловко, отколкото бе предполагал, мълчеше и се мъчеше да измисли някакво гениално решение. Най-накрая Друз надигна глава.

— Е, предполагам, не му е сега мястото да си скубем косите. — Той стана от стола си и недоволно поклати глава. — Най-добре си върви у дома, Квинт Попедий, и още дълго време не си показвай носа в Рим. Не можем да си позволим лукса да се появяваш често пред антииталийски настроената фракция в Сената, където се срещат и умни хора. Ще сторя каквото мога в Сената, но за нещастие още съм от най-младшите сенатори и нямам право да говоря пред аудиторията. Уви, сред онези, които могат да го сторят вместо мен, малцина биха се застъпили за теб.

Силон също беше станал от мястото си.

— Марк Ливий, ще се стигне до война. Сега ще си вървя, защото си прав, ще ме видят и мнозина ще се чудят какво съм дошъл да търся тъкмо в този момент. Но ако не друго, то това развитие на нещата само ме убеждава, че въпросът с еманципацията на всички италийци не може да бъде уреден по мирен път.

— Сигурно може. Трябва да може — натърти Друз. — Сега си върви, Квинт Попедий, и гледай никой да не те види. Ако смяташ да напускаш Рим от Колинската врата, то умолявам те да заобиколиш отдалеч Форума.

Самият Друз обаче не само че не заобиколи Форума, ами си сложи тогата и се насочи право към него с надеждата да зърне нечие познато лице. За деня не беше насрочено заседание нито на Сената, нито на плебейското събрание, но човек винаги можеше да разчита да срещне познати на площада встрани от Кладенца на комициите. За негова радост първият по-известен сенатор, когото срещна, бе чичо му Публий Рутилий Руф, запътил се по посока на Карина, където живееше.

— Може би за пръв път ми се иска Гай Марий да е тук — въздъхна печално Друз, след като двамата си намериха тихо местенце встрани от Форума, достатъчно огряно от слънцето, за да ги топли.

— Страхувам се, че в Сената няма да намериш почти никаква подкрепа за приятелите си италийци — рече Рутилий.

— Аз пък си мисля, че все ще се намери отнякъде… Стига някой сенатор с влияние да се изкаже и да призове останалите към размисъл. Но Гай Марий все още е далеч на изток, а кой друг остава? Никой, освен… ти, чичо?

— Не — поклати отрицателно глава Рутилий Руф. — Аз може и да съчувствам на италийската кауза, но далеч не представлявам сила в Сената. Откакто съм се завърнал от Мала Азия, авторитетът ми е силно накърнен. След като вече не могат да сторят нищо на Квинт Муций, всички откупвачи на данъци в провинцията ми се заканват на мен. Аз си оставам един стар и скромен римски сенатор, който може и да е бил консул, но нито е печелил шумни дела в съда, нито се слави като голям оратор, нито е водил легионите към велики победи. Не, наистина не разполагам с нужното влияние, за да сторя нещо полезно.

— Значи мислиш, че малко може да се стори.

— Да, точно това мисля, Марк Ливий.

В лагера на противниците обаче не можеха да се оплачат от скука. Квинт Сервилий Цепион поиска среща едновременно с консулите Крас Оратор и Муций Сцевола и с цензорите Антоний Оратор и Валерий Флак. Това, което имаше да им каже, се стори безкрайно интересно и на четиримата.

— За всичко е виновен Марк Ливий Друз — започна доноса си Цепион. — В мое свидетелство той често е твърдял как италийците трябвало да получат пълно римско гражданство, че между римляни, латини и италийци повече не бивало да съществува разлика. Освен това има влиятелни приятели сред италийските народи — например водачът на марсите Квинт Попедий Силон и на самнитите — Гай Папий Мутил. От нещата, които съм чул при престоя си в къщата на Марк Ливий, мога тържествено да се закълна, че Марк Ливий Друз е влязъл в заговор с тези двама италийци и е подготвил план за фалшифициране на преброителните списъци.

— Квинт Сервилий, дали нямаш и други доказателства в подкрепа на обвинението си? — попита Крас Оратор.

При този неуместен въпрос Цепион си придаде най-високомерното изражение, на което бе способен, и го изгледа, сякаш са го зашлевили на публично място.

— Аз се наричам Сервилий Цепион, Луций Лициний, и никога не лъжа! — Обидата премина в гневно възмущение. — Дали съм имал доказателства в подкрепа на моето обвинение? Но аз никого не обвинявам! Просто излагам факти. И не ми трябват никакви доказателства, за да подкрепя каквото и да е твърдение! Повтарям, аз съм един Сервилий Цепион!

— Пък ако ще и самият Ромул да е, пак не ме е грижа — изказа се кратко и ясно Марк Ливий Друз, когато консулите и цензорите дойдоха да го навестят. — И ако не можете да разберете, че изложените „факти“ са просто част от злостната кампания, която Квинт Сервилий Цепион води от известно време срещу мен и семейството ми, то, изглежда, съм имал съвсем погрешно мнение за вас! Това са глупости! Откъде накъде аз ще заговорнича срещу интересите на Рим? Все пак не забравяйте, че съм син на баща си и най-малкото от уважение към него не бих могъл да си позволя подобна постъпка. Колкото до Силон и Мутил, за техните действия нищо не знам. Всъщност редно е да отбележа, че Мутил никога не е прекрачвал прага на дома ми, докато Силон ми гостува, тъй като ми е личен приятел. Това, че италийците трябва да получат пълно римско гражданство, е дълбоко мое убеждение, което никога и от никого не съм крил. И тъкмо затова за нищо на света не бих подкрепил начинание, при което латини или италийци да придобият гражданство по незаконен път, ако това гражданство не им е доброволно дарено от римския Сенат и народ. Фалшифицирането на преброителните списъци — независимо дали е под формата на грубо подправяне на документите или на лъжливи клетвени декларации от желаещите да се представят за римски граждани — е грубо посегателство над законността, с което не бих се съгласил, независимо дали е извършено в името на кауза, която споделям. — Друз вдигна високо ръце, сякаш призоваваше боговете за свидетели. — От вас, квирити, зависи дали ще ми повярвате или не. Друго нямам какво да ви кажа по въпроса. Ако ми вярвате, то чувствайте се поканени на чаша вино. Ако ли пък още вярвате на онзи непоправим лъжец Цепион, то напуснете дома ми и повече не се връщайте никога.

Квинт Муций Сцевола леко се подсмихна и хвана Друз под ръка.

— Аз самият, Марк Ливий, бих се радвал да ме почерпиш с чаша вино.

— Както и аз — подкрепи го Крас Оратор.

Цензорите също си направиха устата за винце.

— Това, което ме гложди обаче — сподели Друз на масата по-късно същия ден, — е как Квинт Сервилий се е добрал до тъй наречената си информация. Досега с Квинт Попедий сме говорили един-единствен път по въпроса, а това беше преди много месеци, скоро след като се проведоха изборите за цензори.

— И за какво точно говорихте, Марк Ливий? — попита Катон Салониан.

— О, Силон си беше наумил някакъв налудничав план да вписва в списъците хора, които не притежават римско гражданство. Но аз го разубедих. Всъщност мислех, че съм го разубедил. Що се отнася до мен, въпросът приключи. Винаги мога да се закълна, че оттогава допреди няколко дни изобщо не съм се виждал с Квинт Попедий! И все пак Цепион е подочул нещо.

— Може просто да сте мислили, че е излязъл, а той да ви е подслушвал — нарочно или без да иска — подхвърли Катон, който никак не одобряваше отношението на Друз към италийците, но не можеше да си позволи да го съди; едно от нещата, които му се струваха най-унизителни в чуждата къща, бе, че автоматически се лишаваше от правото на собствено мнение.

— О, няма как да е бил вкъщи — отсече сухо Друз. — По онова време той обикаляше Италия и няма как да е слухтял из къщата ми, след като година и половина изобщо не се е прибирал в Рим.

— Ами тогава, как наистина… — зачуди се Катон. — Може да е останало нещо написано и да му е попаднало под ръка.

Друз енергично поклати глава, с което даде да се разбере, че не би допуснал подобна грешка.

— Аз самият не съм писал нищо, още по-малко съм подписвал.

— Защо мислиш, че някой е помогнал на Квинт Сервилий да скалъпи обвинението си? — попита Ливия Друза.

— Защото ме обвинява не в друго, а в подправяне на списъците с римски граждани, в съдействие с Квинт Попедий.

— Може просто да го е измислил.

— Нищо чудно, но в цялата работа има едно много смущаващо обстоятелство, а именно, че освен имената на нас двамата е споменал и трето лице — на самнита Гай Папий Мутил. Откъде ще му дойде точно това име, а не друго? Аз самият знам за Папий Мутил само като за близък приятел на Квинт Попедий. И все пак съм сигурен, че и Квинт Попедий, и Папий Мутил са участвали в подправянето на списъците. Как обаче го е разбрал Цепион?

Ливия Друза се изправи.

— Нищо не ти обещавам, Марк Ливий, но като че ли се сещам къде лежи разковничето на въпроса. Ако ме извините за момент? — и излезе от триклиния.

Друз, Катон Салониан и Сервилия Цепионида дори дума не изрекоха, докато тя не се върна — толкова беше голямо любопитството им какво ли се е сетила. И тримата бяха склонни да вярват, че Цепион просто е налучкал името на Папий Мутил наслуки, затова постъпката на Ливия Друза имаше с какво да ги заинтригува.

След малко на вратата се появи малката Сервилия, хваната за рамото от майка си.

— Сега ще застанеш ей тук, Сервилия, и ще ми отговориш на няколко въпроса — рече строго Ливия. — Посещавала ли си баща си?

Малкото момиче я гледаше спокойно и невъзмутимо и не казваше нищо. Но останалите вече я бяха поопознали и изтълкуваха подобно мълчание като проява на гузна съвест.

— Искам да ми кажеш честно, Сервилия — подкани я майка й. — Ходила ли си при баща си? Преди да ми отговориш, нека те предупредя, че ако се усъмним в думите ти, ще попитаме Стратоника и останалите бавачки.

— Да, ходя при него — призна момичето.

Друз се изправи на кушетката си, а до него и Катон; Сервилия Цепионида се сви на столчето си и скри лице в шепите си.

— Какво си казала на баща си за вуйчо си Марк и за приятеля му Квинт Попедий?

— Истината — отвърна с привидно безразличие Сервилия.

— Какво по-точно?

— Че заговорничат да запишат в списъците с римски граждани италийци.

— Как си могла да сториш подобно нещо, Сервилия, след като добре знаеш, че е пълна измислица? — започваше да се ядосва Друз.

— Напротив, това е самата истина! — изпищя детето. — Съвсем скоро видях писма в стаята на марса!

— Влязла си в стаята на гостенина без негово знание? — обади се недоверчиво Катон Салониан. — Това е постъпка, достойна за презрение, моето момиче!

— Кой си ти, че да ме съдиш? — обърна се към него Сервилия. — Та ти си потомък на роби и селяни!

Катон преглътна обидата и с присвити устни отговори:

— Може и да съм потомък на роби и селяни, Сервилия, но трябва да знаеш, че дори робите могат да следват известни принципи на поведение и никога не биха посегнали на неприкосновеността на един гост.

— Аз съм патрицианка от рода на Сервилиите — отвърна му безочливо малката, — а оня е някакъв си италиец. Той мислеше злото на Рим, също както и вуйчо Марк!

— Какви писма си видяла по-точно, Сервилия? — попита я Друз.

— Писма от някой си самнит на име Гай Папий Мутил.

— Но не и писма, подписани с моето име?

— Не ми и трябваше да търся. Ти си толкова близък с италийците, че всички знаят как им играеш по свирката. Защо и ти да не си в заговора?

— Много се радвам, че си се родила жена, Сервилия — опита се да се засмее Друз, — защото ако някой ден влезеш пред съда с подобни аргументи, ще се превърнеш на посмешище пред цял Рим. — Той слезе от кушетката и застана пред нея. — Ти си глупачка и неблагодарница, моето дете. Постъпваш нечестно и както каза доведеният ти баща — си достойна за презрение. Ако беше по-голяма, щях да те изгоня веднъж завинаги от дома си. Но сега ще направя точно обратното: ще те затворя. Отсега нататък ти ще можеш да се движиш свободно из къщата ми, но по никакъв повод няма да я напускаш. Повече няма да посещаваш никого, дори баща си. Нито ще ти позволя да му пращаш писма. Ако той самият прати човек, който да те отведе при него, ще те пусна на драго сърце. Но никога повече няма да те оставя да прекрачиш прага ми, нито да видиш майка си. И понеже баща ти продължава да не те иска при себе си, то трябва да се примириш с мисълта, че аз съм твоят патерфамилиас. Моята дума е закон за теб, защото такъв е римският закон. По отношение на теб всички ще изпълняват моите нареждания и от мен ще зависи при какви условия ще живееш в моята къща. Разбираш ли какво ти казвам?

Момичето не показваше срам или страх от вуйчо си; вместо да отстъпи, в черните й очи загоряха заканителни пламъчета.

— Аз съм патрицианка от рода на Сервилиите — повтори за сетен път тя. — Можете да правите каквото си искате с мен, но аз пак ще струвам повече от всички ви, взети заедно. Това, което моите нисшестоящи мислят за постъпките ми, мен не ме интересува. Аз изпълних дълга си на патрицианка. Разкрих заговор срещу Рим и предупредих за него баща си. Ти можеш да ме наказваш, както сметнеш за добре, Марк Ливий, хич не ме е грижа дали ще ме затваряш или не, дали ще ме биеш, или дори убиеш, аз знам кое е право и кое е криво за мен.

— О, махай я от очите ми, преди да ми е причерняло съвсем! — развика се Друз на сестра си.

— Да наредя ли да я набият? — попита Ливия, не по-малко бясна от брат си.

Той обаче се поколеба.

— Не! Стига толкова бой в тази къща, Ливия Друза. Ще направим, както наредих преди малко. Нека не излиза от стаята си без придружител. Вече е достатъчно голяма, за да бъде изведена от детската стая и сложена да спи отделно, но няма да го позволя. Щом като не я е срам да се вмъква неканена в стаите на гостите, нека разбере сама какво означава да нямаш право на личен живот. С годините това ще се превърне в достатъчно тежко наказание за нея. А доколкото си правя сметката, остават й още поне десет, преди да напусне дома ми… Ако баща й благоволи поне да й намери достоен съпруг. Но понеже предполагам, че и за това няма да се сети, то аз ще съм този, който ще избира! И нека знае отсега, че мъжът й няма да бъде патриций! Ще бъде най-големият селяндур, с когото се случи да се срещна!

Катон Салониан прихна да се смее.

— Нека да не е истински селяндур, Марк Ливий. Защо не я омъжиш за някой достоен освобожденец, за човек, благороден по природа, който не би могъл и да се надява да стане римски аристократ. Навярно невестата ще разбере, че и бившите роби могат да струват повече от патрициите!

— Мразя те! — изкрещя му в лицето Сервилия, преди майка й да я избута до вратата. — Мразя всички ви! Проклинам ви, проклинам ви! Нека умрете всички до последния, преди да съм станала мома за женене!

С това разговорът приключи и сътрапезниците бързо забравиха за детето, защото тъкмо в този момент Сервилия Цепионида се свлече от стола си и падна на земята. Друз се втурна да я вдигне, грабна я и я отведе до спалнята й, където трябваше да горят птичи пера под носа й, за да я върнат в съзнание. След като се съвзе, Сервилия Цепионида дълго време плака от мъка.

— О, Марк Ливий, нашето семейство винаги ти е носило лош късмет — подсмърчаше тя, докато той, седнал на края на леглото й, я беше прегърнал и тайно се молеше на бебето нищо да не му се е случило.

— Напротив, напротив — целуна я той по челото и нежно избърса сълзите й. — Няма защо да се поболяваш, меа вита, малката не го заслужава. Няма защо да й доставяш незаслужени радости с нещастията си.

— Обичам те, Марк Ливий, винаги съм те обичала и винаги ще те обичам.

— И аз те обичам, Сервилия Цепионида. С всеки нов ден, който прекарваме заедно, все повече. А сега се успокой. Не забравяй за нашето дете. Толкова е наедряло, че човек не знае как да му се нарадва — рече Друз и я погали по изпъкналия корем.

В деня преди Луций Лициний Крас Оратор и Квинт Муций Сцевола да прокарат в Сената закон по въпроса за положението в Италия, при раждане умря Сервилия Цепионида. Това беше причината Марк Ливий Друз, който все пак си наложи да присъства на заседанието в Курията, да се държи разсеяно и в крайна сметка да не обърне нужното внимание на въпроса, който толкова много го вълнуваше.

Никой в дома на Друзови не бе предполагал такава трагична развръзка; Сервилия Цепионида се бе радвала на добро здраве, бременността й почти не я тревожеше, за деветте месеца не бе усетила никакви затруднения. Но раждането започна толкова внезапно, че дори тя, майката, се оказа напълно неподготвена; само два часа, след като бяха започнали болките й, вече бе станала жертва на обилния кръвоизлив, който никоя от акушерските хитрини на прислугата й не можа да спре. Друз не беше вкъщи, когато всичко започна, но успя да се прибере навреме, колкото да изпрати жена си. Когато най-после застана до нея, тя вече бе забравила родилните си мъки и изпаднала в безгрижна еуфория, напусна живота, без дори да си дава сметка къде се намира и закъде се е запътила. Навярно за нея самата това беше най-доброто решение, но Друз, който се бе надявал да чуе поне една дума на сбогуване и беше стискал отчаяно ръката й с надеждата да й вдъхне малко сила, беше като зашеметен колко бързо свърши всичко. Излизаше, че след като цял живот Сервилия се бе борила за това дете, в самия миг, когато то трябваше да се появи на бял свят, жизнените сокове я бяха напуснали и тя се бе превърнала в някакво мраморно подобие на самата себе си. Когато смъртта я настигна, детето едва бе започнало да се подава из утробата й, затова лекари и акушерки се заеха да убеждават Друз да им разреши да срежат корема на родилката и да го извадят; но той отказа.

— Нека го отнесе със себе си — рече той. — Дори да оцелее, никога не бих го обичал.

И така, сам полужив, Марк Ливий Друз се довлече до Курия Хостилия, където зае мястото си на втория ред и доколкото му беше възможно, се заслуша какво се говори в залата. Макар и още млад сенатор, той не седеше на последния ред, защото качеството му на понтифекс му отреждаше поне символични привилегии. И все пак с нищо не можеше да прикрие скръбта си; дори се наложи робът му да го намести по-добре на сгъваемия му стол, да не би да падне. От всички страни му поднасяха съболезнования, а той кимаше ли, кимаше. Най-тежко му беше да види Цепион на последния ред от обратната страна на залата… Цепион! Само при вида му Друз пребледня като покойната си съпруга. Дори в такъв трагичен час този наглец не бе имал срам да заяви, че веднага след заседанието на Сената заминавал от Рим и не можел да присъства на погребението на сестра си!

Иначе Друз заемаше изключително удобно място и можеше спокойно да наблюдава всички присъстващи сенатори. Намираше се в самия край на лявата трибуна, в съседство с тежките бронзови врати на Курията, построена векове по-рано от цар Тулий Хостилий, и донякъде се чувстваше като един от многото граждани, застанали на самия вход на залата, за да слушат какво се разисква вътре. Консулите бяха решили, че днешното заседание трябва да се проведе при открити врати, което естествено не означаваше, че в самия Сенат могат да влизат външни лица, но всеки, който пожелаеше, можеше да застане пред Курията и да надава ухо за изказванията на сенаторите.

В отсрещния край на залата, оградена от две страни от трите реда трибуни, където разгъваха донесените от робите им столове сенаторите, стоеше издигнат подиумът за куриатните магистрати; точно пред него беше сложена и дългата дървена пейка, където се блъскаха един в друг десетината народни трибуни. Най-отпред на подиума седяха двамата консули върху изящно изваяните си столове от слонова кост; зад тях, пак върху слонова кост, се изтягаха шестимата претори, а най-накрая — двамата куриатни едили. Онези сенатори, които заради дългите години, прекарани в Сената, или заради някогашното заемане на куриатна длъжност имаха правото да говорят пред колегите си, седяха на най-предния ред на малките трибуни. Зад тях бяха настанени понтифексите, авгурите, бившите народни трибуни или жреците, членове на някоя от по-маловажните колегии. Най-горе се пазеше място за тъй наречените педарии, които се радваха единствено на правото да гласуват предложенията на старшите си колеги.

След като бяха прочетени подходящите молитви и извършени нужните жертвоприношения, а най-накрая — след като предзнаменованията бяха сметнати за благоприятни, — първият консул Луций Лициний Крас Оратор стана да говори.

— Принцепс Сенатус, Понтифекс Максимус, колеги куриатни магистрати, членове на тази свята институция… От известно време насам в Сената оживено се обсъжда въпросът за незаконното вписване на италийци в списъците с римски граждани за времето на настоящия цензорски мандат — започна той речта си и размаха някакъв документ над главата си. — Нашите уважавани колеги, цензорите Марк Антоний и Луций Валерий, бяха предвидили регистрирането на поне няколко хиляди души, които досега са убягвали от погледа на провинциалните ни управители; но никой от тях не бе предполагал, че ще се сблъска с толкова много непознати имена, колкото в крайна сметка бяха вписани миналата година. Нарастването броя на римските граждани на територията на италийските ни съюзници би всякакви досегашни рекорди за промеждутъка между две преброявания. Получихме обаче сведения, че големият брой нови имена се дължи не на друго, а на факта, че към списъците са били прибавяни представители на народите съюзници от полуострова, нямащи никакви основания да се смятат за римски граждани. В действителност можем да говорим за една огромна фалшификация. Бяха ни представени и две имена: на марса Квинт Попедий Силон и на самнита Гай Папий Мутил.

Някой изщрака властнически с пръсти. Консулът се спря насред речта си и любезно се поклони на един от сенаторите, седящи на първия ред вдясно от оратора.

— Гай Марий, добре дошъл отново в Сената. Въпрос ли имаш към мен?

— Точно така, Луций Лициний — надигна се от стола си той, за да видят всички колко е отслабнал и почернял. — Тези двамата, Силон и Мутил. Техните имена има ли ги в списъците?

— Не, Гай Марий, няма ги.

— Тогава, освен със споменатите сведения, с какви други доказателства разполагате?

— С никакви доказателства — отговори хладно Крас Оратор. — Споменах тези две имена не за друго, а защото според получените сведения именно те са подстрекавали сънародниците си да включват масово незаконни римски граждани в списъците.

— Излиза тогава, Луций Лициний, че сведенията, на които се опираш, са твърде подозрителни.

— Може и така да е — личеше си, че Крас няма да се обиди от подобна забележка. Той дори се поклони още веднъж на знатния си колега. — Може би, ако ми позволиш да продължа речта си, Гай Марий, ще научиш всичко, което аз самият знам по въпроса.

Марий му се усмихна, на свой ред се поклони на консула и седна на мястото си.

— Нека продължим, назначени отци! Както Гай Марий съвсем справедливо отбеляза, всякакви сведения, които не са подкрепени с нужните доказателства, могат да се подложат на съмнение. Никой от нас, консули и цензори, не смята да си затвори очите пред този очевиден факт. И все пак човекът, от когото черпим своите сведения, е личност, ползваща се с авторитет в обществото, а това, което чухме от устата му, само потвърждава нашите подозрения — обясни Крас Оратор.

— И коя е тази личност, ползваща се с подобен обществен престиж? — заинтересува се Публий Рутилий Руф, без дори да си направи труда да се изправи от мястото си.

— Понеже се опасява от възможно отмъщение на заинтересованите, лицето помоли името му да не бъде разпространявано — отговори Крас Оратор.

— Аз мога да ти кажа, чичо! — извика на висок глас Друз. — Става дума за Квинт Сервилий Цепион — бияча на жени! Имал е наглостта да обвини и мен!

— Марк Ливий, не съм те упълномощил да говориш — тросна му се консулът.

— Е, аз наистина обвинявам и него! — на свой ред изкрещя от последния ред Цепион. — Той е не по-малко виновен от Силон и Мутил!

— Квинт Сервилий, и на теб не съм ти давал думата. Ако обичаш, седни си на мястото!

— Не и преди да си вписал името на Марк Ливий Друз в обвинението ми! — упорстваше Цепион, за когото не беше трудно да надвика Крас.

— Консулите и цензорите вече се съгласихме, че Марк Ливий Друз няма нищо общо със случая — започваше да се чувства неловко Крас Оратор. — Би било добре, ако вие двамата, както и всички останали педарии в тази зала, си припомните правилото, че Сенатът не ви е дал думата да говорите! А сега ти, Квинт Сервилий, ще си седнеш на мястото и ще си държиш устата затворена! Сенатът няма да се занимава с личните спорове между двама свои членове, а ще благоволи да ме изслуша докрай!

Настъпи мълчание. Той изчака известно време, за да се увери, че страстите са се успокоили, сетне се покашля и продължи:

— По една или друга причина, без да можем още да кажем по чия точно вина, в преброителните списъци изведнъж се оказаха много повече имена от очакваното. При съществуващите обстоятелства мисля, че е редно да се запитаме не е ли било прибягнато до незаконно вписване на неграждани? В плановете на нашите консули влиза да се заемат тъкмо с повторното преглеждане на списъците с цел удостоверяване тяхната правдоподобност и никой няма намерение да се впуска по фалшиви дири, само и само да се обяви някой за виновен. Това, което обаче трябва всички да знаем, е, че прекомерното надвишаване действителния брой на римските граждани — които всички твърдят, че принадлежат на някоя от тридесет и едната селски триби, — ще доведе до едно много тревожно явление, а именно, че след едно поколение наследниците на тези фалшиви граждани ще надвишават по брой истинските римляни и по този начин директно ще влияят на гласуването както в трибутните, така и в центуриатните комиции.

— Тогава искрено се надявам, че ще направим нещо, за да предотвратим тази опасност — обади се Скавър Принцепс Сенатус от мястото си в средата на предния ред вдясно от оратора, точно до Гай Марий.

— Квинт Муций и аз вече сме изготвили проектозакон по случая — похвали се Крас, без да обръща внимание на хапливата забележка. — Целта на проектозакона е пълното изтриване на имената на фалшивите граждани от преброителните списъци. В текста му не влизат никакви други клаузи. Това не е акт на насилие и няма да доведе до масовото изгонване на неграждани от територията на град Рим или на който и да е римски или латински град на територията на Италия. Той се занимава единствено с разкриването на всички онези, които са били записани като граждани, без да имат това право. За целта проектозаконът предвижда разделянето на Италийския полуостров на десет части: Умбрия, Етрурия, Пиценум, Лациум, Самниум, Кампания, Апулия, Лукания, Калабрия и Брутиум. Във всяка от тези десет области ще бъде настанен специален съд, упълномощен да разследва истинския граждански статут на всички, чиито имена се появяват за пръв път в преброителните списъци. Законопроектът предвижда тези квестионес да бъдат попълнени само със съдии, вместо да се прибягва до услугите на съдебни заседатели, а съдиите от своя страна да бъдат римски сенатори. Всеки председател на съд ще бъде консуларен сенатор и ще бъде подпомаган от двама младши сенатори. Пред всеки от тези съдилища ще бъде представено своего рода упътване, в което поетапно ще бъдат трасирани всички въпроси, които съдията би следвало да зададе на съмнителните римски граждани. От разпитваните ще се иска да подкрепят всяко свое твърдение с нужните доказателства. Протоколите, чиито формуляри ще бъдат предварително подготвени, ще бъдат достатъчно подробни, за да се избегне всякаква възможност лъжливите граждани да прикрият измамата. Разбира се, на друго заседание ще прочетем пълния текст на лекс Лициния Муция, но аз лично винаги съм бил на мнение, че на предварителни заседания Сенатът не бива да се впуска в обсъждането на подробности.

Скавър Принцепс Сенатус стана на крака.

— Ако ми позволиш, Луций Лициний, бих искал да те попитам смяташ ли да настаниш едно от своите специални съдилища в град Рим и ако е така, римският съд ли ще се занимава с разследванията в Лациум?

Крас Оратор го изгледа с подобаваща тържественост.

— Рим ще попадне под компетенцията на отделен, единадесети квестион — отговори той. — С Лациум ще се занимаваме отделно. Все пак намирам случая за уместен да отбележа, че доколкото имаме наблюдения върху списъците за самия Рим, липсва масово увеличение на новозаписани граждани, така че и възможността за допуснати фалшификации ни се струва по-малка, отколкото другаде. Все пак няма как да не установим съответния съд и в град Рим, където също биха се открили немалко граждани, неспособни да представят пред следователите необходимите доказателства.

— Благодаря ти, Луций Лициний — каза Скавър и седна на стола си.

Приповдигнатото настроение на Крас отпреди заседанието се беше изпарило заедно с напразната надежда, че случаят ще му позволи да прочете поредната си блестяща реч. Вместо това изложението му бе приело формата на безкрайни въпроси и отговори, които започваха да му дотягат.

Преди консулът да е взел отново думата обаче, на първия ред се изправи Квинт Лутаций Катул Цезар, който сякаш искаше да потвърди подозренията на оратора, че Сенатът не е склонен да слуша добре построени речи.

— Бих ли могъл да задам един въпрос? — попита Катул.

Крас отчаяно въздъхна.

— Ами след като тъй и тъй днес всички се надпреварват да ме прекъсват, Квинт Лутаций… че даже и онези, които по принцип не бива да говорят… Моля те, заповядай, използвай случая да ме попиташ, каквото искаш.

— Интересувам се дали лекс Лициния Муция предвижда специални наказания или присъдата ще бъде от компетенцията единствено на назначения съдия според съществуващите законови разпоредби?

— Ако щеш ми вярвай, Квинт Лутаций, но тъкмо това щях да ви говоря! — едва се сдържа да не го наругае пред всички Крас Оратор. — Новият проектозакон предвижда и специални наказания. Това, което трябва най-напред да се знае, е, че всички онези, които незаконно са се обявили за римски граждани при последното преброяване, ще попаднат под пълната власт на съда, който ще е в правото си да им налага най-тежки наказания. Най-напред обвиненият ще бъде бит с камшик, след това името му ще бъде включено в друг списък: този на всички лица, чиито наследници ще бъдат завинаги лишени от правото да придобият римско гражданство. Освен това ще им се наложи глоба от четиридесет хиляди сестерции. Ако досега уличеният в незаконно гражданство е живял на територията на Рим или на който и да е римски или латински град, то той, заедно с целия си род ще бъде насилствено изгонен от града и настанен в родното място на предците си. Това е и единственият случай на насилствено експулсиране, предвиден в проектозакона ни. Онези, които не притежават римско гражданство, но и не са вписали имената си в преброителните списъци, ще останат незасегнати от проектозакона ни и няма да са длъжни да напускат домовете си.

— Ами какво ще стане с онези, които се окаже, че са фалшифицирали списъците при някое по-раншно преброяване? — обади се старият Сципион Назика.

— За тях не се предвижда нито бой с камшик, нито парична глоба, Публий Корнелий, но също както останалите ще бъдат включени в черните списъци и ще бъдат изгонени завинаги от римските и латинските селища.

— А ако човек не може да заплати глобата си? — на свой ред реши да му се чуе гласът Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус.

— Ако не може да плати, ще бъде продаден на римската държава в дългово робство за срок от не по-малко от седем години.

Гай Марий отново стана от мястото си.

— Може ли да взема думата, Луций Лициний?

Крас Оратор размаха ръце в знак на пълна безпомощност.

— Защо да не може, Гай Марий? Ако мислиш, че ти ще можеш да говориш, без да валят въпроси от всички страни!

Друз изгледа с неочаквана надежда Марий, който бавно измина няколкото крачки, делящи стола му от центъра на залата. За негово учудване сърцето му, което смяташе за завинаги замлъкнало след смъртта на жена му, сега изведнъж неспокойно затуптя. Това беше единственият шанс за каузата му. „О, Гай Марий, може и да не те харесвам като човек — говореше си мислено Друз, — но колко ми се иска сега да кажеш всичко онова, което положението ми не ми позволява сам да изрека в тази зала! Ако ти не го сториш, никой друг няма. Никой.“

— Доколкото разбирам — заговори с плътния си глас Марий, — този законодателен акт е бил плод на сериозна работа. Както би могло и да се очаква, щом като негови автори са двамина от най-изявените прависти в града ни. Има само една допълнителна клауза, която, ако бъде приета, ще го превърне в съвършено правно оръжие: да се обяви награда за всеки, който се яви пред съда в качеството си на осведомител. Да, законопроектът е наистина блестящ! Но дали е справедлив? Нима не съществува в него един аспект, който трябва да ни тревожи повече от всичко друго? Или, за да не бъда погрешно разбран, толкова ли сме убедени в собствената си способност да приложим този закон? Не сме ли по-скоро твърде нагли да го гласуваме, твърде самозабравили се, за да вярваме в неговата действителна сила? От речта на Луций Лициний, между другото далеч не най-добрата, която съм го слушал да произнася, излиза, че става дума за десетки хиляди фалшиви римски граждани, пръснати по всички краища на Италия, от Галия до Брутиум и Калабрия. Това са все хора, които се чувстват в правото си да участват в управлението на Рим, да се произнасят по вътрешните му дела. Иначе за какво да рискуват с една фалшива декларация да си докарат непоправима беля на себе си и на децата си? Всеки италиец добре си дава сметка до какво ще доведе разкриването на подобна измама: знае и за боя с камшик, и за черните списъци, и за глобите… макар досега рядко да са се налагали и трите наказания върху един и същи човек.

Марий се обърна от едната страна на залата към другата.

— Сега обаче, назначени отци, имам усещането, че сме готови да наложим в пълна сила и трите наказания на всекиго от тези десетки хиляди фалшиви граждани… и на техните семейства! Ние искаме да ги бием с камшик. Да ги глобим така, че никой да не може да си изплати глобата. Да ги включим веднъж завинаги в черни списъци. Да ги изгоним от собствените им домове, случи ли се да живеят в някой римски или латински град.

Марий се премести чак до вратата на Курията и се обърна с гръб към изхода, за да може да гледа едновременно целия Сенат.

— Това са десетки хиляди души, назначени отци! Не са двама, трима или четирима смелчаци, а десетки хиляди! Хора със семейства, със синове и дъщери, с чичовци и лели, с братовчеди. Ако ги съберем всички заедно, ще получим много пъти по десет хиляди. Да не говорим, че ще имат и приятели, и че тези приятели могат да се окажат пълноправни римски граждани или латини. Извън римските и латинските градове техните сънародници ще бъдат смазващо мнозинство. И ние какво си мислим? Ще теглим жребий помежду си, всеки от нас ще отиде да разследва в отредената му област. Ще застане насред площада на някой италийски град и ще провежда с всеки обвиняем предписания му от лекс Лициния Муция разпит, ще се спира на всяка точка от формулярите за протокола, ще налага на уличения всяко едно от наказанията, изброени в същия този закон. Нека онези, които се захванат да приведат всичко това в дело, приемат искрените ми поздравления за смелостта и чувството си за дълг пред отечеството! Аз самият обаче ще се оправдая с някой нов мозъчен удар и няма да мръдна от дома си. Дали не би било добре в лекс Лициния Муция да се предвиди сформирането на специални въоръжени формирования от доброволци, които да са винаги под ръка на всеки от определените квестионес?

Марий започна да обикаля залата, без да спира да говори.

— Но дали става дума чак за толкова тежко престъпление? Нима е престъпление да искаш да бъдеш римлянин? Няма да преувеличим, ако кажем, че в наше време, ние, римляните, управляваме целия цивилизован свят. Което не е в границите на провинциите ни, не важи. Нас всички ни третират с респект, нас ни почитат навсякъде, където решим да отидем, на нас дори царете ни се подчиняват. И последният пролетарий, стига да може да се нарече римлянин, струва повече от всеки друг човек на света. Може да е толкова беден, че дори и с един роб да не разполага, но той пак си остава един от господарите на целия свят. Да се наричаш римлянин е само по себе си привилегия. Дори от бедност да си принуден сам да си переш гащите, пак можеш да си повтаряш: „Аз съм римлянин, аз струвам повече от когото и да било друг!“

Стигнал почти до пейката на народните трибуни, ораторът се обърна към отворените врати на Сената.

— Тук, в границите на Италия, ние живеем един до друг с хора, които ни приличат физически, дори мнозина от тях са напълно еднакви с нас. Хора, които изхранват децата си, за да могат да се сражават за нас, които са ни плащали данък в продължение на поне четиристотин години, които никога не са ни изоставяли във войните, водени с външните ни врагове. Е, да, случвало се е от време на време някой от съседите ни да се разбунтува, да застане на страната на враговете ни, да се обяви против водената от нас политика. Но за тези си грешки всички виновни вече са били наказани! И ако спазваме принципите на римското законодателство, не можем да си позволим да ги наказваме отново. Нима можем да ги обвиняваме, задето искат да бъдат римляни? Това е същинският въпрос, назначени отци, а не защо искат да бъдат римляни или защо са понечили да си извоюват това право посредством лъжливи декларации. Можем ли наистина да ги обвиняваме, че са го сторили?

— Можем! — изкрещя от стола си Квинт Сервилий Цепион. — Можем! Те стоят по-долу от нас! Те са наши подчинени и никога няма да ни бъдат равни!

— Квинт Сервилий, знаеш, че нямаш право да се обаждаш! — прогърмя гласът на Крас Оратор. — Или ще си седиш на мястото и ще мълчиш, или ще напуснеш това заседание!

Гай Марий обиколи цялата зала бавно и леко надменно, както изискваше положението му, и погледна всеки от сенаторите право в очите. По наполовина обездвиженото му лице се изписа горчива усмивка.

— Като че ли предполагате какво възнамерявам да кажа сега? — попита той присъстващите и прихна да се смее. — Мислите си как Гай Марий Италиеца ще препоръча на римляните да забравят за лекс Лициния Муция и да оставят онези десетки хиляди незаконно записани имена в списъците, както са си. — Той надигна вежди в лукава гримаса. — Е, назначени отци, тук бъркате! Не подобна позиция искам да защитя сега пред вас. Подобно на вас и аз не мисля за разумно и допустимо да позволим при бъдещите гласувания в този град да се слуша волята на хора, които са били достатъчно неморални, щом са си присвоили римско гражданство по незаконен път. Това, което ви предлагам, е да приемем някои от принципите в лекс Лициния Муция, а именно да организираме областните съдилища и да проведем нужните разследвания. Нека всеки незаконно записан в списъците римски гражданин, бъде изхвърлен от тях. И толкова! Нищо повече! Защото имате тържествената ми дума, назначени отци, както и всички вие, Квирити, застанали да слушате на вратата, че в мига, в който решите да приложите на уличените в измама граждани наказанията, изброени преди малко, щом посегнете на домовете им, на кесиите им, на бъдещето на децата им и не на последно място — на кожата по гърбовете им, можете да сте сигурни, че ще посеете у всички свои съседи семена на омраза и жажда за мъст, които също като драконовите зъби ще дадат своите смъртоносни плодове! В продължение на хилядолетия няма да се изличи споменът за насилието, което ни чака, за кръвта, която ще има да се лее из целия полуостров, за пожара, който ще обхване нашите домове и ще доведе всички ни до просешка тояга! Ние не бива да се примирим с получилото се положение. Но и не бива да наказваме своите съюзници само защото са поискали да станат едни от нас!

„Чудесно го каза, Гай Марий!“ — възхищаваше му се Друз и аплодираше от мястото си. Неколцина други го подкрепиха, но повечето си замълчаха — за разлика от множеството на Форума, което издаде шумното си неодобрение от подобно снизходително отношение към виновните.

Марк Емилий Скавър стана на свой ред.

— Може ли да говоря?

— Думата е твоя, Принцепс Сенатус — подкани го първият консул.

Нищо че двамата с Гай Марий бяха връстници, нищо че и за разлика от него Скавър беше запазил лицето си симетрично, той пак изглеждаше много по-възрастен от него. Напълно оплешивялата му глава и дълбоките бръчки по лицето му издаваха истинските му години, дори му слагаха отгоре. И все пак хубавите му зелени очи още грееха с младежки плам, излъчваха здраве и мъжка сила, а най-вече интелигентност и остроумие. Днес Скавър обаче се въздържаше да дава воля на искрящото си и хапливо чувство за хумор, дори крайчетата на устата му, иначе винаги готови да се извият във весела усмивка, стояха сведени надолу, неподвижни. Скавър също реши да се поразходи из залата, но вместо да се обърне към колегите си сенатори, предпочете да говори с лице към тълпата пред Курията.

— Назначени отци, сенатори на Рим, аз съм вашият водач, признат за такъв и от настоящите цензори. Бил съм ваш водач още от времето, когато сам бях консул, сиреч точно отпреди двадесет години. Бил съм консул, бил съм и цензор. Водил съм армии в бой и съм сключвал мир с враговете ни. Сключвал съм и съюзи с онези, които са искали да се смятат за наши приятели. Аз съм патриций от славния род на Емилиите. Но всички тези почести, които съм притежавал и притежавам и за които мнозина биха ми завидели, не означават нищо в сравнение с най-голямата, на която се радвам: че съм римлянин!

Може да ви се стори странно, че думите ми ще прозвучат в тон с тези на Гай Марий, който сам току-що се нарече италиец. Но нека все пак повторя думите, с които той започна речта си. Дали наистина е толкова тежко престъпление да искаш да си римлянин? Да искаш да си част от онази победоносна раса, която управлява света, или поне онази му част, с която си струва да се занимаваме? Да си част от онази велика раса, която си позволява да заповядва на царе и да чака те да изпълнят волята й? И аз като Гай Марий твърдя, че не е престъпление да искаш да си римлянин. Но в това, в което двамата с него се разминаваме, е акцентът в нашето твърдение. Не е престъпление да искаш нещо. Престъпление е, ако си го постигнал не както трябва. И аз не искам някой от вас да се хване на уловката, която Гай Марий ни подхвърли. Сенатът не се е събрал днес, за да изразява съчувствията си по адрес на всички онези, които искат да ни се пишат сънародници, но не могат. Не сме се събрали, за да обсъждаме нечии идеали, мечти, нечии философски цели и домогвания. Дошли сме, за да дадем отговор на едно реално предизвикателство — незаконното присвояване на римско гражданство от страна на десетки хиляди хора, които не са римляни и следователно нямат право да твърдят, че са. Това, че им се иска да бъдат римляни, не е наша грижа. Наша грижа е фактът, че тези десетки хиляди души са извършили едно тежко престъпление, а ние като пазители на римското наследство не можем да се отнасяме към това тежко престъпление като към някакво дребно прегрешение; не можем просто да шляпнем виновните по бузата и да ги пуснем да си вървят.

Чак сега Скавър се обърна към сенаторите.

— Назначени отци, аз, Принцепс Сенатус, ви призовавам като истински римлянин да приемете този закон и да, вложите в него цялата сила и власт, с която разполагате! Трябва веднъж завинаги да откажем италийците от ментата им да станат римляни. Крайно време е тази идея да бъде захвърлена за вечни времена на боклука на историята. В лекс Лициния Муция трябва да се предвидят най-жестоките наказания, които някога са намирали място на таблиците ни! И не само това! Мисля, че ще е редно да приемем и двете предложения на Гай Марий и да ги включим, където им е мястото, в закона. Според мен първата добавка трябва да бъде за осведомителите: всеки, който издаде пред закона фалшив римски гражданин, да получи награда от четири хиляди сестерции, десет процента от глобата за наказания. По този начин цялата операция няма да струва нищо на хазната: виновните ще плащат за всичко от своята кесия. А втората добавка ще се отнася до доброволческите въоръжени дружини, които ще придружават всеки от десетте съдилища при обиколките им на страната. Парите за поддържането на тези временни формирования също ще се извлекат от размера на платените глоби. Ето защо трябва да поднеса своите искрени благодарности на Гай Марий за разумните му предложения.

Така и не се разбра дали последното изречение трябваме да представлява края на Скавровата реч, защото в същия миг Публий Рутилий Руф скочи на крака и изписка с тъничкия си гласец:

— Нека говоря! Трябва да говоря!

Скавър дори не понечи да му възрази, просто седна уморен на стола си и му даде знак, че думата е негова.

— Остарял е вече нашият Скавър — заключи Луций Марций Филип достатъчно тихо, за да го чуят само най-близките му съседи. — Никога не му е било присъщо да използва речта на друг, за да измисли какво сам да каже.

— Не виждам какво лошо намираш в това? — зачуди се съседът му от лявата страна Луций Семпроний Азелион.

— Остарял е — повтори Филип.

— Таце, Луций Марций — сопна му се другият съсед Марк Херений. — Искам да чуя Публий Рутилий.

— Не се и съмнявам! — подразни се Филип, но не каза нищо повече.

Публий Рутилий Руф дори не понечи да излезе пред трибуните; просто застана изправен до сгъваемото си столче и се обърна към колегите си:

— Назначени отци и вие, Квирити, който слушате пред вратите, умолявам ви всички да ме изслушате! — Той вдигна рамене, като че ли в жест на безпомощност и разкриви лице в нещастна гримаса. — Никога не съм разчитал особено на способността ви да разсъждавате трезво и не се надявам особено да ви отклоня от мнението на Марк Емилий — мнение, което усещам, мнозина от вас напълно споделят. И все пак това, което мисля, трябва да бъде казано, ако не за друго, то поне за да се знае, че съм го казал — тогава, когато бъдещето докаже правотата ми. А бъдещето ще покаже, можете да ми вярвате.

Рутилий се покашля и колкото глас имаше, се развика на колегите си:

— Гай Марий е напълно прав! Нищо друго не бива да правим, освен да изтрием от списъците имената на всички онези, които са си присвоили римското гражданство по незаконен път. Добре си давам сметка, че повечето от вас, а нищо чудно и аз да съм един от вас, смятат италийците за по-долна категория хора от истинските римляни. И все пак не съм дотам остарял, че да не мога да отделя черно от бяло и да не знам, че италийците са всичко друго, но не и варвари. Те са културни хора, начело им стоят изключително образовани мъже, а никой не може да отрече, че водят живот, подобен на нашия. Ето защо не можем да се отнасяме с тях като с варвари! Договорите, които те са сключили с нас, датират от векове, също и общото ни сътрудничество! Както Гай Марий каза, те са наши близки роднини.

— Е, наши може и да не са, но на Гай Марий… несъмнено — обади се сприхавият Луций Марций Филип.

Рутилий Руф се обърна да изгледа строго бившия претор.

— Остър ум трябва да имаш, Луций Марций, за да направиш толкова тънка разлика между привидностите — сряза го той подигравателно. — Малко хора биха се сетили по-добре от теб, че между кръвната връзка и връзката на парите все пак има известна разлика! Защото ако твоята връзка с Гай Марий беше само кръвна, надали би се залепил толкова дълго за него, а, Луций Марций? Всички знаем, че опре ли въпросът до парите, Гай Марий ти става по-близък от родния ти баща! Защото мога да се закълна, че навремето си си изпросил от него повече пари, отколкото си получил в наследство от баща си! Ако обаче парите и кръвта се покриваха, то и ти сега щеше да се чувстваш мръсен италиец, не съм ли прав?

Всички в залата прихнаха да се смеят, да пляскат и тропат, докато Филип се изчерви и се опита да се скрие между съседите си.

Рутилий Руф обаче бързо се върна на въпроса.

— Нека погледнем по-сериозно на наказанията, предвидени в лекс Лициния Муция, умолявам ви! Как можем да бием с камшик хора, с които и за в бъдеще ще трябва да живеем съвместно, от които ще искаме пари и войници? Ако в този Сенат се намират толкова жалки люде, че да се смеят на произхода на собствените си колеги, то с какво право можем ние да се смятаме за по-висшестоящи от италийците? Това е, което искам да ви кажа, което и вие би трябвало да обмислите. Ако един баща реши, че ще е най-добре да възпитава сина си само с бой, то когато синът му порасне, нима ще обича баща си? Нима ще го почита? Не, ще го мрази от дъното на душата си. Ако ние започнем да налагаме собствените си събратя италийци, и ние ще трябва да се примирим с мисълта, че ни мразят, и то не за друго, а заради нашата жестокост. Ако продължаваме да упорстваме и да не им даваме скъпоценното си гражданство, ще ни мразят заради високомерието ни. Ако ги разорим с тези непоносими глоби, ще ни мразят заради алчността ни. Ако ги изгоним от домовете им, ще ни мразят заради безсърдечието ни. Като съберем всичко на едно място, колко омраза ще се събере? Повече, отколкото можем да си позволим, назначени отци, Квирити, във всеки случай от хората, с които делим една земя.

— Тогава ще ги смажем още по-жестоко — обади се Катул Цезар с уморен глас. — Ще ги смажем веднъж завинаги. Ще ги накараме да се чувстват по-низши от животните. Това заслужават всички онези, посегнали като крадци към най-ценния дар, който Рим може да даде на света.

— Квинт Лутаций, защо не се опиташ да разбереш! — разпери ръце Рутилий Руф. — Те са откраднали, защото ние сме отказали да им дадем по законен път. Когато човек понечи да вземе нещо, което според него му принадлежи по право, той не се чувства крадец. По-скоро е доволен, че си е върнал някога изгубеното.

— Как може да си върне нещо изгубено, когато то никога не е било негово?

Рутилий Руф се отказа повече да спори.

— Добре тогава. Опитах се да ви убедя колко глупаво би било да наказваме толкова строго хората, сред които живеем, с които се разминаваме по пътя, които населяват земите, където сме построили вилите си, където се намират именията ни, които в крайна сметка обработват нашата земя, в случай че не сме възприели модата да купуваме за всичко роби. Няма какво повече да ви кажа за последствията от наказанията, които искате да наложите на италийците.

— И благодарим на боговете, че наистина нямаш! — въздъхна облекчен Сципион Назика.

— А сега да се спра на добавките в закона, които предложи нашият Принцепс Сенатус, във всеки случай не Гай Марий! — не обърна ни най-малко внимание на невъзпитаната му забележка Рутилий Руф. — Бих казал, Принцепс Сенатус, че да използваш ироничните забележки на друг и да ги превръщаш в основа на собственото си изказване, не е проява на добра риторика! Ако не обърнеш навреме внимание на проблема, хората ще си кажат, че вече остаряваш и повече няма да те слушат. Все пак от опит знам, че е трудно да намериш подходящите думи, за да защитиш идея, която дълбоко в душата си не споделяш. Не съм ли прав, Марк Емилий?

Скавър нищо не каза, но отдалеч си личеше, че се е изчервил.

— Никога не е било на практика в Рим да се използват платени информатори. Също както допреди няколко години не беше и практика да се наемат телохранители. Вмъкнем ли в лекс Лициния Муция добавките, които ти искаш, всички италийци ще разберат, че се страхуваме от тях. Ще им покажем, че лекс Лициния Муция не е бил приет толкова, с цел да се накаже извършено престъпление, колкото да се предотврати бъдеща опасност. И откъде би могла да бъде тази опасност, ако не от страна на самите италийци! За да обърна малко нещата, ще кажа, че с подобен закон ще им заявим право в очите, че ни е страх, вместо ние да погълнем тях, да не се окаже в крайна сметка, че те са погълнали нас. Такива засилени наказателни мерки и още повече — прибягването до услугите на информатори и платени биячи, биха били единствено проява на страх, а страхът от своя страна, назначени отци, е най-голямата проява на слабост! Човек, който се чувства истински сигурен, не кръстосва провинцията, заобиколен от свирепи гладиатори, нито се спира на всяка крачка да види не го ли следят. Човек, който се чувства сигурен, няма нужда да подкупва „осведомителчета“, които да му донасят за движенията у враговете му.

— Това са глупости! — тросна му се презрително Скавър Принцепс Сенатус. — Да се използват информатори е нещо естествено. Подобна практика само ще облекчи Херкулесовите задачи, пред които ще застанат нашите съдилища. Не забравяй, че им предстои да се занимават със случаите на десетки хиляди нарушители! Всяко средство, което ни помогне да се справим по-бързо със задачата, е добре дошло. Колкото до въоръжените дружини, те са също проява на трезв разум. Присъствието им ще откаже по-буйните глави от всякаква форма на демонстрация или бунт.

— Слушайте, слушайте! — започнаха да се чуват възгласи от всички страни на залата и най-накрая цялата Курия гръмна в ръкопляскания по адрес на Скавър.

Рутилий Руф вдигна рамене.

— Виждам, че говоря на стените. Колко жалко, че след като сте оглушали до един, няма сред вас хора да четат по движението на устните ми! В заключение ще кажа само едно: ако ние сега се втурнем да плащаме на осведомители, то любимото ни отечество ще стане жертва на такава жестока болест, че цели десетилетия ще минат и пак няма да се е отърсило от нея. Това ще бъде болестта на шпионите, на изнудвачите, на съмненията във всичко, дори в най-добрите приятели и роднините… защото в нашето общество са се навъдили хора, способни на всичко в името на парите, не съм ли прав, Луций Марций Филип? Включим ли тази добавка в закона, ще дадем свобода на действие на цяла тълпа от подлеци, каквито можете да намерите във всеки източен дворец. Но те ще бъдат предвестници на нещо много по-страшно, те ще са предвестници на повсеместния страх, който лека — полека ще скове като в окови нашето досега свободно общество, ще извади на бял свят едно напълно ново законодателство — това на грубото насилие! Ако не друго, то поне тук ме послушайте! Нека шпионите и занапред останат в сянка! Нека бъдем такива, каквито винаги сме се гордеели, че сме — римляни! Свободни хора, които не се страхуват от никого и от нищо, а не играчки в ръцете на всевластни господари! — Рутилий Руф седна на столчето си. — Това е всичко, Луций Лициний.

Никой не посмя да аплодира речта му, макар тук и там да се чуваше сподавен шепот на одобрение, а Гай Марий доволно да се усмихваше.

„И така, всичко свърши — мислеше си Марк Ливий Друз, докато гледаше как консулът разпуска заседанието. — Скавър Принцепс Сенатус отново спечели. Само че губещият няма да е Публий Рутилий или Гай Марий, а цял Рим. Нима наистина Рутилий Руф говореше през цялото време на стените? Та те двамата с Гай Марий говориха толкова логично и красноречиво, че и глухият би разбрал, че са прави. Как го каза Гай Марий? Семена на омраза и жажда за мъст, които като драконовите зъби ще дадат смъртоносни плодове. Работата е там, че никой в римския Сенат не е имал случай да поопознае по-добре италийците, освен когато опре до някоя сделка или до граничен спор между две провинциални имения. Та те дори не си дават сметка — мислеше Друз с горчивина, — че у всеки италиец отдавна са посети семето на омразата и жаждата за мъст и му трябва съвсем малко, за да покълне. А и аз нямаше да го знам, ако не се бе случило да се срещна с Квинт Попедий Силон, и то на бойното поле след една изгубена битка.“

Зет му Марк Порций Катон Салониан седеше на последния ред, недалеч от неговото място; след като всички около него станаха да си ходят, той се доближи до Друз и сложи ръка върху рамото му.

— Ще си ходим ли заедно у дома, Марк Ливий?

Друз надигна глава; устата му беше отворена, в очите му се четеше някакво неразбиране.

— Върви без мен, Марк Порций. Много съм уморен. Бих искал да си събера мислите.

Изчака и последният от сенаторите да изчезне през изхода и даде знак на роба си да прибира стола и да си ходи вкъщи преди него. След това закрачи напред — назад по черно — белите плочки на Курия Хостилия, докато сенатските роби вече премитаха трибуните или събираха с ръце малкото останали боклуци. Щом свършеха с чистенето, щяха да заключат Сената, да не би да влезе някой съмнителен тип от Субура, която се намираше опасно близо до сградата, и щяха да се приберат в общежитието за държавните роби, намиращо се точно зад трите сгради, в които живееха римските фламини.

Навел унило глава, Друз се отправи бавно към колоните при входа, чудейки се колко ли време ще е нужно на Силон и Мутил да научат за събитията от деня. Беше убеден, че лекс Лициния Муция ще бъде приет, заедно с добавките от Скавър. От прокарването до ратифицирането му трябваше да минат три пазарни дни, което означаваше, че точно след седемнайсет дни Рим ще има нов закон, записан на таблиците. А новият закон щеше да означава край на всякакви надежди за помиряване с италийските народи.

Да се блъсне гърди в гърди с Гай Марий беше нещо напълно неочаквано. След като отскочи крачка назад, изтласкан от мощната снага на Спасителя на Рим, Друз понечи да му поднесе извиненията си, но навъсеното изражение по лицето на Марий му даде да разбере, че няма нужда. Зад него се подаваше и вуйчо му Публий Рутилий Руф.

— Защо двамата с чичо си не дойдете у дома ми, Марк Ливий, та да пийнем по чашка от превъзходното ми вино? — предложи Марий.

Колкото и да беше научил за хората през шейсет и двете си години живот върху майката Земя, той никога не би предположил, че само от една подобна реплика, при това изречена възможно най-любезно и приятелски, на Друз може така да му се сгърчи лицето от болка, от очите му така внезапно да рукнат сълзи… Той се покри в тогата си, за да скрие женствената си реакция, и даде воля на мъката си. Така плака в продължение на дълги минути, сякаш целият свят се беше срутил под краката му, докато двамата мъже се опитваха по някакъв начин да се оправят в абсурдната ситуация, като го тупат дружески по гърба или се опитват да се сетят за нещо утешително. Най-накрая на Марий му хрумна блестяща идея и като бръкна в синуса на тогата си, извади оттам носна кърпа, която пъхна под импровизираната качулка на Друз.

Трябваше да изчакат още известно време, преди той да се съвземе, да остави дрехата си и да обърне внимание на хората пред себе си.

— Жена ми умря вчера — обясни и продължи да хълца.

— Знаем, Марк Ливий — кимна му Марий.

— Мислех си, че не съм го приел толкова тежко, но днешното заседание ме довърши съвсем. Съжалявам, че ви накарах да ми отделяте толкова време.

— Мисля, че нещото, което ще ти дойде най-добре — рече Марий, докато слизаше надолу по стълбите, — е чаша фалернско вино.

Оказа се прав. След като изпи една чаша от фалернското вино на Гай Марий, Друз започна да се чувства малко по-добре. Домакинът беше сложил допълнителен стол пред писалището си, за да могат тримата да се чувстват еднакво удобно.

— Е, поне опитахме — въздъхна примиренчески Рутилий Руф.

— Нямаше дори защо да си правим труда — избоботи недоволно Марий.

— Не съм съгласен, Гай Марий — възрази Друз. — Цялото заседание беше внесено дума по дума в протокола. Лично видях как Квинт Муций дава нареждания на двамата писари, които изписаха всичко казано от вас двамата, също както и от Скавър и Крас Оратор. Някой ден, след години, когато събитията покажат кой е бил прав, ще се намери човек, който да прочете речите ви и да научи останалите, че не всички римляни се раждат с празни глави и големи усти.

— Предполагам, че и това представлява известно утешение, макар че повече бих се радвал, ако празните глави не бяха приели толкова единодушно предложението за последните две клаузи в лекс Лициния Муция — каза Рутилий Руф. — Работата е там, че всички живеят сред италийци, но никой не знае нищичко за тях!

— Така е — съгласи се Друз. Остави чашата си на писалището и позволи на Марий да му я напълни отново догоре. — Ще се стигне до война.

— Не, само до война не! — уплаши се изведнъж вуйчо му.

— Напротив, война ще има. Освен ако аз или някой друг вместо мен успее да спре навреме лекс Лициния Муция и да дари с равни права цяла Италия. — Той отново отпи от виното. — Кълна се в паметта на покойната си съпруга — рече и този път решително спря сълзите си, — че нямам нищо общо с фалшифицирането на списъците. Но още в мига, в който разбрах, че те наистина са били фалшифицирани, разбрах и кой го е сторил. Става дума не само за приятеля ми Силон и неговия приятел Мутил, а за водачите на всички италийски народи. Не мисля някой от тях да се е надявал, че планът им ще успее. Според мен цялата работа е била просто да се даде знак на римляните, че е крайно време да установят пълно равенство на полуострова. Ако ли не, никой не може да избегне войната!

— Но те не разполагат с нужната организация, за да подготвят победоносна война — обади се Марий.

— Гледай да не се изненадаш неприятно, ако проучиш по-отблизо въпроса — предупреди го Друз. — Доколкото мога да съдя по някоя и друга случайна реплика на Силон, а не виждам защо да не му вярвам на него, поне от няколко години сред италийците се говори открито за война. Поне от Араузио насам. Нямам сигурни доказателства, но добре знам що за човек е Квинт Попедий Силон. Ако всички са като него, то навярно от доста време насам Италия се готви за война. Щом някое от момчетата им навърши седемнайсет, веднага го взимат да се учи за войник. И защо не? Кой може да ги обвини в скрити намерения, след като винаги могат да се оправдаят с бъдещето, когато Рим отново ще поиска от съюзниците си попълнения за оредялата си армия? Кой би могъл да ги укори, че се въоръжават? Та нали когато Рим поиска от съседите си легиони, те ще трябва да бъдат, освен другото и въоръжени?

Марий се бе облакътил на писалището и сега тежко изсумтя.

— Всичко това, което говориш, Марк Ливий, е истина. Но се надявам все пак да грешиш. Защото едно е да воюваш с варвари и чужденци, друго е да водиш римските легиони срещу тези на съюзниците — италийци. Та те всички се учат да се бият като истински римляни. Стигне ли се до война с тях, италийци те ще се окажат нашите най-страшни врагове, също както са били в миналото. Погледнете само колко пъти са ни побеждавали самнитите! В крайна сметка успяхме да се справим с тях, но Самниум е само част от Италия! Война срещу обединена Италия може да доведе до пълната ни гибел.

— И аз така мисля — подкрепи го Друз.

— Тогава най-добре ще е, докато е още време, да потърсим поддръжници, с чиято помощ да осигурим мирното приобщаване на италийците към Рим — поде ентусиазирано идеята Рутилий Руф. — Ако те това искат, ще трябва да го получат. Никога не съм поддържал идеята за повсеместно раздаване на римското гражданство из Италия, но съм се родил разумен човек. Може и да не ми се харесва, че и други ще станат римляни като мен, но в интерес на своята родина трябва да се примиря с това. Една такава война ще ни погуби.

— Убеден ли си в това, което говориш? — попита за последен път Марий Друз.

— Повече от убеден, Гай Марий.

— Тогава мисля, че ще трябва да отидеш да се срещнеш възможно най-скоро със Силон и Мутил — изрече Марий. — Ще се опиташ да ги убедиш, а чрез тях и останалите италийски водачи, че въпреки лекс Лициния Муция вратата за всеобщото гражданство още не е затворена завинаги. Ако те вече са започнали да се готвят за война, ти няма да си този, който ще ги накара да спрат с приготовленията. Но все ще можеш да им вдъхнеш част от своя ужас при мисълта за разрушенията, които една такава война може да нанесе. Ако не искат взаимното ни унищожение, ще трябва да чакат. Да чакат и да чакат. Ние междувременно ще покажем пред Сената и пред народното събрание, че поне част от сенаторите са твърдо решени да раздадат всеобщо римско гражданство на италийците. Рано или късно, Марк Ливий, ще се сблъскаме с онзи достоен народен трибун, който ще посмее да превърне цяла Италия в неразривна част от Рим.

— Аз ще бъда този народен трибун — зарече се твърдо Друз.

— Чудесно! Чудесно! Никой не би могъл да обвини човек като теб в демагогия, още по-малко във флиртуване с третата и четвъртата класа. Ти вече си минал приетата възраст за народен трибун, това само ще вдъхне повече доверие у избирателите, че си зрял човек, свикнал да поема отговорности. Освен това баща ти е бил един от най-консервативните римски цензори и единствената по-либерална тенденция, на която сам си се поддал, е добре известната ти симпатия към италийците — изброяваше Марий достойнствата му.

— Но не се кандидатирай още отсега! — предупреди племенника си Рутилий Руф. — Трябва и ние да почакаме, Гай Марий! Първо да намерим поддръжници, да си осигурим съмишленици сред всички обществени прослойки в града. Това ще ни отнеме поне няколко години. Не знам дали го забелязахте, но тълпата пред Курия Хостилия днес ме убеди в нещо, което открай време съм подозирал — а именно, че не само във висшите кръгове са настроени враждебно към италийската еманципация. Въпросът е от малкото, при които сред всички римляни, от най-богатия до най-бедния, се забелязва позабравената римска солидарност. Нещо повече, ако не се лъжа, и всички онези, които се ползват с латинските права, биха застанали на римска страна.

— Да се чувстваш нещо повече от другия — отбеляза Марий. — Това е то. На всички им се харесва да стоят над италийците. И аз лично вярвам, че това чувство за елементарно превъзходство е много по-дълбоко вкоренено у низшите класи, отколкото у политическия елит. Ще трябва да привлечем и Луций Декумий към идеята.

— Кой е Луций Декумий? — погледна го подозрително Друз.

— Един от най-долните типове, с които съм имал случай да се запозная — усмихна се той. — Това обаче не му пречи да се радва на голяма популярност сред римската беднотия, а освен това е дълбоко предан на сватята ми Аврелия. Ще се опитам да я агитирам и нея с мисълта тя да го убеди.

Друз се навъси.

— Съмнявам се, че ще имаш голям успех точно с Аврелия. Не видя ли как се държа брат й Луций Аврелий Кота днес на подиума на преторите? Толкова беше доволен от речта на Скавър. Чичо му Марк Аврелий също ръкопляскаше.

— Бъди спокоен, Марк Ливий, Аврелия не е толкова тесногръда, колкото мъжете в рода си. — По лицето на Рутилий Руф се бе изписало изражение на същото слабоумно възхищение, което го обземаше при мисълта за племенницата му.

— Тя е от малкото жени, които са способни да мислят самостоятелно, освен това се е омъжила за представител на най-нетрадиционно мислещия клон сред Юлий Цезарите. Ще спечелим на своя страна Аврелия, в това не бива и да се съмняваш. А чрез нея ще се свържем и с Луций Декумий.

В този миг някой леко почука на вратата. Беше Юлия, която влезе, облечена в най-ефирната ленена рокля, която човек можеше да си представи. Харесала си я беше в Кос и сега я носеше, за да подчертава тена си.

— Скъпи Марк Ливий — зарадва се тя на гостенина и като застана зад стола му, нежно го прегърна и го целуна по бузата. — Няма да те разплаквам с женски истерии, само искам да знаеш, че съжалявам за случилото се с теб. Бъди сигурен, че винаги си добре дошъл в този дом.

В присъствието на домакинята имаше нещо крайно успокоително, в очите й се четеше искрено съчувствие, затова изведнъж Друз си даде сметка, че Юлия поне донякъде е успяла да прогони мъката му. Пое ръката й в своята и благоговейно я целуна.

— Благодаря ти, Юлия.

Тя се разположи на стола, който Рутилий Руф стана специално да й донесе от другия край на стаята, и прие чашата разредено вино, която мъжът й поднесе. Личеше си, че не се стеснява от тази изключително мъжка компания, нищо че темата, която те обсъждаха, беше по-скоро неприятна.

— Предполагам, говорите за лекс Лициния Муция? — подхвърли тя.

— Точно така, мел — погледна я влюбено Марий, който напоследък се беше привързал към жена си повече, отколкото дори след сватбата им. — Тъй или иначе, повече нямаме какво да си кажем по въпроса. Да знаеш, че и ти ще си ни необходима, но ще ти обяснявам по-късно.

— Ще сторя всичко, което ми е по силите! — обеща Юлия и като докосна Друз по ръката, прихна да се смее. — Марк Ливий, знаеш ли, че всъщност донякъде ти беше причина да се върнем толкова скоро от пътешествието си?

— Как бих могъл да бъда? — чудеше се той.

— Вината е само моя — обясни му Рутилий Руф, който доволно се закиска.

— Твоя е и още как — сопна му се Юлия и го стрелна с поглед. — Чичо ти, Марк Ливий, ни писа миналия януари в Халикарнас специално да ни съобщи, че племенницата му била изгонена от мъжа си заради изневяра, понеже била родила червенокосо момченце!

— Това си е самата истина — не се сдържа да се усмихне Друз.

— Да, но работата е там, че той има и друга племенница — Аврелия. А навярно не знаеш, че в семейството се носеха разни клюки за приятелството й с един червенокос приятел, който сега служи като висш легат на Тит Дидий в Испания. Затова, като прочетохме двусмисленото послание на чичо ти, мъжът ми реши, че може да става дума единствено за Аврелия. Аз обаче, убедена, че Аврелия никога не би се впуснала в подобна авантюра с Луций Корнелий Сула, бях готова да заложа главата си и затова настоях веднага да се приберем у дома, за да разберем каква е цялата работа. Когато пристигнахме, за мое облекчение се оказа, че става дума за друга племенница! Публий Рутилий ни извъртя страшен номер — засмя се отново Юлия.

— Липсвахте ми — оправда се Рутилий Руф, без да се чувства ни най-малко гузен.

— Семейството — намеси се Друз в разговора — може да се окаже голяма напаст. Но трябва да призная, че като зет Марк Порций Катон струва много повече от Квинт Сервилий Цепион. И Ливия Друза е щастлива с него.

— Значи всичко е свършило добре? — зарадва се домакинята.

— Да — кимна той. — Всичко свърши добре.

През цялото време между първото обсъждане на лекс Лициния Муция, неговото приемане от Сената и най-накрая почти единодушното му гласуване в трибутните комиции Квинт Попедий Силон се бе намирал в движение. Затова трябваше да пристигне чак в Бовианум и да се срещне с Гай Папий Мутил, за да научи за новоприетия закон.

— Значи война — заключи той с привидно спокоен глас.

— Страхувам се, че да, Квинт Попедий.

— Трябва незабавно да свикаме на събрание всички съмишленици от останалите народи.

— Вече съм пратил да им съобщят.

— Кое ще е мястото?

— Там, където никой римлянин не би помислил да си пъха носа — отговори Папий Мутил. — Грументум след десет дни, броени от днес.

— Прекрасно! — зарадва се Силон. — Вътрешността на Лукания е област, за която римляните дори не се сещат. Доколкото знам, в радиус от цял ден път около Грудентум няма нито римски вили, нито латифундии.

— И което е по-важно, в града не живеят никакви римски граждани.

— Ами ако случайно се появят римляни — пътници? — не искаше да пропусне никоя подробност Силон. — Как ще се отървем от тях?

— Марк Лампоний вече му е намерил колая — усмихна се едва — едва Мутил. — Лукания се слави като разбойнически край. Затова зададат ли се отнякъде римляни, ще попаднат право в ръцете на разбойници. Щом събранието се разпусне, Марк Лампоний ще си спечели лична слава, като осигури освобождаването на отвлечените, без дори да се стига до откуп.

— Умно замислено! А ти самият кога смяташ да тръгнеш за натам?

— След четири дни. — Мутил подхвана Силон под ръка и го поведе из перистила на просторната си и елегантна къща; подобно на марса и той беше човек богат, образован и с вкус. — Ще ми разкажеш ли какво стана при пътуването ти из Италийска Галия, Квинт Попедий?

— Нещата се оказаха доста близки до онова, което Квинт Сервилий Цепион ми разправяше, че щял да направи, преди две години и половина. — Личеше си, че Силон е доволен от видяното. — Безброй градчета, чисти и спретнати, разпръснати нагоре по течението на Медоак, чак след Патавиум, а също и нагоре по Сонций и Натизон, след Аквилея. Желязото идва от Норикум, от областта около Норея; носи се и по суша, но най-вече по вода — нагоре по единия от притоците на Драв, после го прехвърлят през проходите и продължава пътя си по Сонций или Тилиавент, сиреч пак по вода. Най-нагоре по реките са издигнати селища, където се добиват дървени въглища, които пращат продукцията си по вода до стоманолеярите. Докато обикалях района, се представях за римски префектус фабрум и щедро раздавах пари в брой, а те се оказаха твърде ценени сред тамошните занаятчии. Не си пестях разходите, затова съм сигурен, че ще работят като луди, за да изпълнят поръчката ми. А понеже се оказа, че съм първият им по-сериозен клиент, обещаха ми и занапред да произвеждат оръжия само за мен.

Мутил обаче изглеждаше загрижен.

— Мислиш ли, че е било разумно да се представяш за римлянин, още повече за префектус фабрум? Ами ако някой истински префектус фабрум реши да намине из областта? Той веднага ще разбере, че си излъгал кой си, и ще извести на Рим.

— Няма защо да се тревожиш, Гай Папий, добре съм си прикрил следите — не се смути ни най-малко от предположението му Силон. — Разбери, че благодарение на огромната ми поръчка никое от тези занаятчийски селища няма да има нужда от нови клиенти за много време напред. Освен това римляните са свикнали да си доставят оръжия от добре познати производители като Пиза и Популония. Цялата работа крие и други предимства, а именно, че когато дойде време да си получим стоката, тя ще ни бъде донесена до пристанищата в Аквилея и Патавиум, откъдето ние само ще я натоварим на кораби и ще можем да я пренесем, до което си искаме италийско или адриатическо пристанище, далеч от оживения римски трафик. Никой римлянин няма и да научи за подозрителните товари, да не говорим, че в града дори не са научили за новото експортно перо на Италийска Галия. Римските търговски интереси открай време са лежали на запад, в басейна на Тосканско море.

— Но дали Източна Галия ще може да поеме нови поръчки за по-нататък?

— Определено! Колкото повече работа намираме за местното население, толкова повече занаятчии ще се насочват натам. Не мога да му отрека на Квинт Сервилий Цепион, намислил е прекрасен план.

— Ами самият Цепион? Той съвсем не е приятел на италийците!

— Да, но затова пък си има причини да мълчи — ухили се Силон. — Няма намерение да разпространява сред приятелите си римляни с какви дела се занимава в действителност. Става дума просто да скрие Златото на Толоза в предприятия, колкото се може по-отдалечени от Рим. Освен това държи на сенаторския си статут, което означава, че ще стои по възможност встрани от практическата дейност на градовете си и ще се надява само да му се плащат редовно наемите за земята. Стига счетоводителите му да си вършат добре работата, той никога не би хукнал сам да проверява как стоят нещата в Галия. В интерес на истината, още не мога да си обясня как точно на него му дойде подобна печеливша схема. Цял Рим знае, че колкото му е чиста патрицианската кръв в жилите, толкова повече му е куха патрицианската глава. А ето, че това не важало за всички сфери на живота. Не, няма защо да се боим от Квинт Сервилий Цепион! Стига сестерциите да продължават да пълнят кесията му, той ще си мълчи и ще се чувства щастлив.

— Тогава трябва да се замислим откъде да намерим още пари — замисли се Мутил и скръцна със зъби. — Кълна се във всички богове, Квинт Попедий, за мен няма да има по-голяма радост на този свят от това да смачкам веднъж завинаги и Рим, и римляните!

Но още на другия ден на Мутил му се наложи да изтърпи присъствието на един, при това от най-знатните римляни. В Бовианум бе пристигнал не друг, а Марк Ливий Друз, надушил следите на приятеля си Силон и нетърпелив да му донесе всички последни новини от Форума.

— Точно в момента в Сената се тегли жребият кой сенатор къде да отиде да раздава правосъдие — обясни той, който трудно можеше да прикрие неудобството си, че в тези смутни времена се е озовал в едно от огнищата на антиримските настроения — Бовианум.

— Наистина ли смятат да приложат от край до край клаузите в лекс Лициния Муция? — не искаше да повярва Силон.

— Наистина — потвърди мрачно приятелят му. — Дошъл съм да ти кажа, че разполагате с шест пазарни дни, за да омекотите удара. Щом започне календарното лято, съдилищата ще заработят с пълна сила и навсякъде, където се установи областният квестион, ще бъдат окачени табели, оповестяващи радостите, които може да донесе на всяко едно семейство издаването на нужната информация. Ще се намерят не един и двама алчни люде, които биха продали майка си и баща си за четири хиляди сестерции, а защо не и за осем, дванайсет хиляди? Предполагам, че от цялата работа мнозина ще напълнят гушите. Пълен позор, но така или иначе целият римски народ, патриции и плебеи заедно, прие закона без нито един глас против.

— И къде ще работи най-близкият до нас град? — попита за всеки случай Мутил.

— В Езерния. Всеки от областните квестионес ще бъде настанен в римска или латинска колония.

— Нали! Защото не смеят да отидат другаде.

Настъпи неловко мълчание. Нито Мутил, нито Силон имаха намерение да издадат плановете си за война, а това разтревожи още повече Друз, който бе дошъл именно с мисълта да ги разубеждава в агресивните им настроения. Той добре съзнаваше, че двамата му събеседници крият много неща, но не смееше да ги разпитва: от една страна, беше твърде близък приятел със Силон, за да го предава пред когото и да било, а от друга — си оставаше римлянин, който не би замълчал пред сънародниците си, случеше ли се да подочуе за заговор срещу Рим. Затова гледаше да засяга само теми, които не застрашаваха директно патриотизма му.

— Как предлагаш да постъпим? — попита Мутил Друз.

— Както казах, надявам се да омекотите удара. Убедете всички онези, които са си вписали неправилно имената в списъците с римски граждани, да напуснат възможно най-скоро римските и латинските градове и колонии. Знам, че няма да им се иска да го сторят, но вие ще ги убедите. Ако останат, чака ги бой с камшик, глоба, включване в черните списъци, насилствено изгонване от домовете им — обясни Друз.

— Не могат да направят подобно нещо! — все още се опитваше да се улови за някакъв мираж Силон. — Марк Ливий, тъй наречените лъжливи граждани са твърде много! Със сигурност Рим няма да иска да си създава едновременно толкова врагове. Рим не може да приложи на практика своя закон! Едно е да накажеш с бой някой случаен италиец тук и там, но да размахваш камшика си по гърбините на цели села и градове? Това би било лудост! Италия няма да се остави на подобно унижение! Можеш да имаш думата ми!

Друз сложи ръце на ушите си, сякаш не искаше да слуша, и поклати глава.

— Не, Квинт Попедий, не продължавай нататък! Умолявам те, недей изрича нито дума, която да може да бъде сметната за държавна измяна! Аз все пак си оставам римлянин! Дошъл съм да ви помогна с каквото мога. Не ме въвличай в заговори, които искрено желая никога да не се осъществят! Всички фалшиви граждани ще трябва да напуснат римските и латинските колонии, преди да са били открити. Това, че всички ще разберат защо толкова спешно се изнасят от домовете си, няма значение. Стига да се отдалечат достатъчно, римските съдилища трудно ще ги стигнат. Ще има въоръжени отряди, но те ще са твърде малобройни, за да обикалят страната в търсене на виновни, при това съдиите ще ги държат близо до себе си, за да ги пазят. Това, на което най-много можете да разчитате, е традиционната склонност на Сената да се пазари винаги когато стане дума за разходи. Заради пословичната си стиснатост римският Сенат е единствен ваш приятел в момента. Измъкнете хората си далеч от съдилищата и продължавайте да плащате данъците си в пълен размер. Нека всеки продължи да плаща, както е било досега, нищо че си е присвоил лъжливо римско гражданство.

— Така и ще направим — съгласи се Мутил, който като самнит добре знаеше на какво са способни римляните в желанието си да отмъщават. — Ще върнем всички по родните им места и ще се грижим за тях.

— Добре — сложи край на темата Друз. — Ако не друго, то поне ще ограничим броя на жертвите. — Той се извъртя неспокойно на стола си. — Не мога да стоя повече тук. Трябва да тръгна преди пладне, за да стигна Казинум преди падането на нощта. Присъствието на един Ливий Друз в Казиум няма да се стори никому толкова подозрително, колкото ако го заварят насред Бовианум. В Казинум все пак притежавам земя.

— Тогава тръгвай! — подкани го нетърпеливо Силон. — Не ми се иска цял свят да те държи отговорен за всички заговори срещу Рим, Марк Ливий.

— Ще си тръгна, но има още нещо — успя дори да се усмихне Друз. — Първо, искам думата ви, че няма да прибягвате до открита война, преди да са се изчерпали всички други възможности за съгласие помежду ни. Аз самият още не съм се отчаял и вярвам в намирането на мирно решение на въпроса. С тази разлика, че отсега нататък мога да разчитам на силни съюзници в самия Сенат. Гай Марий най-после се върна от пътешествието си, а и чичо ми Публий Рутилий Руф ще работи в подкрепа на делото ми. Имате думата ми, че в следващите няколко години ще се кандидатирам за народен трибун, а щом ме изберат, първата ми работа ще бъде да поискам от плебейското събрание да гласува всеобщо римско гражданство за цяла Италия. Засега не мога да си позволя подобен ход. Наложително е най-напред да си спечелим поддръжка сред висшите кръгове в Рим. Особено сред конниците. Нищо чудно да се окаже в крайна сметка, че лекс Лициния Муция ви е донесъл повече полза, отколкото вреда. Когато на бял свят излязат истинските му последствия, сигурен съм, че много римляни ще започнат да гледат с повече съчувствие и симпатия на италийската кауза. Знам, че да се превръщате в герои по толкова болезнен начин и на такава висока цена е тежко и дълбоко съжалявам за случилото се, но можем да сме сигурни, че в бъдеще мнозина италийци ще си спечелят славата на герои, а героите ще привлекат на своя страна много римляни. Това е, което исках да ви кажа.

Силон го изпрати на улицата, където го чакаше конят му, един от най-бързите, които робите на Мутил бяха открили в конюшнята му. За учудване на марса приятелят му се оказа без никакъв придружител.

— Марк Ливий, опасно е да се пътува сам по тия места!

— Още по-опасно е да взема някого със себе си, пък дори и роб. Хората са започнали да говорят, а не мога да си позволя лукса човек като Цепион да ме обвини в заговорничене против Рим само защото са ме видели в Бовианум.

— То и аз, нищо че ми няма името в списъците, не смея повече да се показвам в Рим — съгласи се Силон, докато се мръщеше на слънцето.

— И много правилно ще постъпиш, ако продължиш да стоиш настрана — увери го Друз и добави: — Най-малкото, защото в къщата си имам осведомител.

— О, Юпитере! Надявам се, погрижил си се да го разпънат на кръст!

— За голямо нещастие, Квинт Попедий, ще трябва и за в бъдеще да се съобразявам с този осведомител. Става дума за деветгодишната ми племенница Сервилия, дъщеря на Цепион и негова най-предана креатура. — Макар и да стоеше в сянка, пролича си как Друз целият се изчервява. — Разбра се, че по време на последното ти посещение в Рим, тя е влязла в стаята ти и е видяла каквото не трябва. Ето откъде Цепион е могъл да знае за Гай Папий като за един от инициаторите на фалшивите списъци… Това ти го казвам в случай, че още се чудиш как се е разбрало. Можеш да съобщиш и на приятеля си, та да знае каква преграда е паднала в последните няколко седмици между римляни и италийци. Времената са се променили. Вече не става дума за противоречия между Самниум и Рим. Нашата задача е мирното обединение на всички италийски народи в едно цяло. Иначе нито Рим, нито съседите му могат да се надяват на добро бъдеще.

— Не можеш ли да отпратиш издайницата при баща й? — подхвърли Силон.

— Той не ще и да знае за нея, нищо че е готова и майка си да предаде заради него. Дори ако ме питаш, мисля, че ви е предала именно с надеждата той да я вземе при себе си. Мисля, че засега съм й сложил здрав намордник, но никой не може да е сигурен няма ли пак да се освободи от каишката си и да отиде при Цепион. Затова най-добре не идвай в Рим или поне стой далеч от дома ми. Ако имаш да ми съобщиш нещо спешно, ще ме извикаш на среща извън града.

— Дадено. — Силон вече беше вдигнал ръка да удари коня по задницата, когато се сети за нещо последно. — Много поздрави на Ливия Друза, на Марк Порций и, разбира се, на скъпата ми Сервилия Цепионида.

В мига, в който той удари животното и то се понесе напред, по лицето на Друз се изписа непознато за приятеля му изражение на болка и печал.

— Тя умря съвсем скоро! — извика римлянинът през рамо. — Да знаеш колко ми липсва!

Както беше писано в лекс Лициния Муция, в единайсет града на Италийския полуостров бяха учредени местни съдилища — квестионес. Градовете бяха, както следва: Рим, Сполециум, Коза, Фирмум Пиценум, Езерния, Алба Фуценция, Капуа, Регаум, Луцерия, Пестум и Брундизиум. В закона беше предвидена изрична клауза, според която щом съдилищата свършеха работата си в тези селища, те щяха да се преместят в някой от другите римски или латински градове в съответната област. Единствено Лациум си остана без съд: римският Сенат реши, че марсите заслужават повече внимание, затова пренесоха единайсетия квестион в Алба Фуценция.

Като цяло обаче видните италийци, които се бяха събрали в Грументум седем дни след посещението на Друз у Мутил в Бовианум, бяха успели да убедят сънародниците си, уличени в подправяне на списъците, да напуснат римските и латинските колонии и да се върнат по родните си места. Разбира се, намериха се и такива, които не можеха да повярват какво ги очаква, или може би такива, които предугаждаха, че римските закани не са напразни, но не знаеха как така изведнъж да зарежат домовете и делата си и смятаха да чакат. В крайна сметка, тъкмо те отнесоха на главите си цялата ярост на римските квестионес.

Освен председателя с консуларен статут и двамината му помощници — сенатори всеки съд имаше под свое разпореждане цял екип от писари, дванадесет ликтори (всеки от председателите официално бе получил проконсулски империум) и въоръжена дружина от сто доброволци, набрани из средите на оттеглилите се от войската конници или пък гладиатори, достатъчно умели, за да препускат в галоп с конете.

Съдиите бяха избрани чрез жребий. Нито на Гай Марий, нито на Публий Рутилий Руф имената бяха изтеглени, което можеше и да се очаква; най-вероятно дървените им топчета изобщо не бяха сложени в буркана, който трябваше да се завърти като пумпал и да се чака кои топчета ще изскочат първи през тесния му страничен отвор.

На Квинт Лутаций Катул му се падна Езерния, на Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус — Алба Фуценция; Скавър беше подминат от съдбата, за сметка на това Гней Корнелий Сципион Назика получи Брундизиум, което навярно никак не му беше по сърце. Прасчо Метел Пий и Квинт Сервилий Цепион бяха избрани за младши съдии, също както и зетят на Друз Марк Порций Катон Салониан. Друз също не изтегли нищо. За него това беше голямо облекчение, тъй като иначе трябваше да се оправдава пред Сената как личната му съвест не му позволява да изпълни задълженията си.

— Нарочно са го направили, при това е било голяма грешка — сподели Марий пред Друз малко по-късно. — Ако можеха да разсъждават поне малко, а в крайна сметка нали затова са сенатори, биха направили така, че задължително и ти да бъдеш сред изтеглените. Така щяха да те накарат публично да обявиш чувствата см. Като се има предвид обстановката в момента, това щеше силно да те дискредитира!

— Ами аз много се радвам, че не могат да разсъждават — още веднъж благодари на късмета си Друз.

За свое голямо удоволствие цензорът Марк Антоний Оратор изтегли председателството на съда в Рим. Той си знаеше, че да лови нарушители сред безкрайните списъци на римските жители ще бъде много по-трудно, отколкото да се занимава с масовите фалшификации в провинцията, но тъкмо това го радваше, защото от малък обичаше трудните ребуси. При това платените осведомители, които вече чакаха с нетърпение началото на процесите, щяха да му помогнат да спечели за хазната милиони сестерции — нещо, което би направило щастлив всеки цензор.

Уловът на нарушители се оказа твърде неравномерен. Така например Катул Цезар почти нямаше кого да хване в Езерния; градът се намираше в самото сърце на Самниум и Мутил се е постарал да изкара всички засегнати от закона далеч от пределите му, оставяйки само римските граждани и латините. Нито едните, нито другите можеха да осветлят проконсула си по въпросите, които го вълнуваха, а самите самнити нямаше да издадат съплеменниците си пък ако ще и да им обещаваха планини от злато. Все пак съдиите си правеха удоволствието да въздадат в пълна мяра (според вижданията на самия Катул) заслуженото на малцината останали, особено след като се оказа, че сред стотината телохранители има един, изключително умел в боравенето с камшика. Дните минаваха скучно и еднообразно, защото процедурата се състоеше в това всеки подозрителен жител на града да бъде извикван поименно и да се чака няма ли доброволно да се появи. Оказваше се, че по странно стечение на обстоятелствата огромната част от призованите пред съда вече не се смятаха за жители на Езерния и само малцина — по един на три или четири дни — се обаждаха. Това Катул Цезар посрещаше с вълчия си апетит, без да се плаши ни най-малко от гневното мърморене на тълпата, от освиркванията, които го съпровождаха навсякъде по улиците, и от белите, които незнайни пакостници му готвеха на него, на двамата му помощници, на писарите, ликторите и дори на биячите от охраната. Тук някой ще среже стремето на гладиатора и той ще се стовари на земята, там водата ще се окаже натровена с някаква гадост, по квартирите на съдиите ще се заразхождат всички паяци и други неприятни насекоми в областта, изпод чаршафите и капаците на сандъците ще се изнижат спокойно змии и змийчета, по стените ще се окачат парцалени кукли, облечени в тоги и изпръскани в червено, да не говорим за закланите петли и котараци, в които се спъваха римляните. Стана обичайна практика в храната на съдиите да се сипва отрова, затова Катул се видя принуден още от сутринта да храни насила някои от робите си с ястията за обяд и да слага пазачи около кухнята, да не би някой отровител да се вмъкне незабелязан.

Колкото и странно да изглеждаше, пример за толерантност стана не друг, а Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус. Както в Езерния, така и Алба Фуценция, където той председателстваше съда, повечето от нарушителите отдавна бяха напуснали града, така че цели шест дни заседания на квестиона не донесоха абсолютно никакви резултати. Най-накрая, предаден от свой съгражданин, пред съда застана първият марс, човек заможен, затова способен да заплати наложената му глоба. Когато Ахенобарб заповяда незабавно да му бъде конфискуван имотът в Алба Фуценция, обвиненият дори не трепна; не трепна и когато назначеният за бияч войник се постара да му свали кожата от гърба. Най-накрая, когато кръв започна да пръска в радиус от десет крачки около осъдения, лично председателят на съда нареди боят да свърши. Нататък камшикът беше поверен на по-състрадателен човек, който се стараеше, ако може, да не остави дори белег върху гърба на осъдените. Освен това върховният понтифекс установи, че таи върла ненавист не толкова срещу фалшивите граждани, колкото срещу техните събратя, които се осмеляваха да ги предадат на властите. Както сред самнитите, така и тук осведомителите бяха малцина, затова пък — всички до един обекти на всеобщо на презрение. Председателят на съда беше задължен по закон да им плати обещаното възнаграждение, но после, пак в рамките на закона, подлагаше на такъв подробен и мъчителен разпит самите информатори, че от страх да не би и на тях да им се случи същото като на жертвите им, те скоро престанаха да се обаждат. При един конкретен случай обаче Ахенобарб се превърна едва ли не в обект на всеобща признателност. Ставаше дума за баща на три деца, всичките родени недъгави и бавноразвиващи се. Съдията не само че скришом плати глобата от собствената си кесия, но дори, давайки си сметка, че трите деца можеха да водят сравнително нормален живот единствено в рамките на родния си град, забрани имотът на бащата да бъде конфискуван.

И така, докато Катул Цезар бършеше по себе си храчките на всички самнити, Ахенобарб Понтифекс Максимус се радваше на известно уважение от жителите на Алба Фуценция, където марсите не бяха подложени на същия терор, както самнитите в Езерния. Колкото до останалите съдии, пръснати из страната, някои се оказваха безпощадни като Катул, други проявяваха поне известни скрупули, а трети, подобно на върховния понтифекс, се опитваха да бъдат по възможност човечни. И все пак дори те не бяха способни да предотвратят смъртната омраза, която все повече се наслояваше сред населението на Италия и убеждаваше покорените народи, че на всяка цена трябва да се отърват от „съюза“ си с Рим, пък ако ще и с цената на главите си. Така и никой от съдиите не посмя да прати телохранителите си навътре в страната, за да търсят изпокрилите се от закона нарушители.

От всички съдии имаше един, който успя да си навлече, освен другите и неприятности от чисто правно естество. Това бе Квинт Сервилий Цепион, прикачен като помощник към съда на Гней Сципион Назика В Брундизиум. От самото начало Назика бе предчувствал, че прашното, напечено от слънцето римско пристанище няма да се окаже любимото му място, затова кажи-речи с пристигането си се оправда с някаква болест (която за голяма радост на местното население се оказа хемороиди) и хукна да се лекува обратно в Рим. Така местният квестион трябваше да бъде поверен на някой от двамата му заместници, сиреч на Цепион, подпомаган от Прасчо Младши Пий. Както и навсякъде другаде, тук фалшивите граждани отдавна бяха изчезнали, а информатори не се явяваха. Ден след ден се четеше списъкът на заподозрените, но никой не благоволяваше да се яви пред съда. Ден след ден Цепион чакаше някой да му падне в ръчичките, докато най-накрая един от местните не му представи железни доказателства срещу един от най-уважаваните римски граждани в цял Брундизиум. Обвиненият не влизаше в броя на новозаписалите се, но осведомителят предварително се беше застраховал, твърдейки, че си бил присвоил гражданството двайсет години по-рано. Като куче, надушило най-после мечтания кокал, Цепион се хвърли да разследва случая. В желанието си обвиняемият да послужи за назидание на съгражданите си, при разпита му той беше подложен на изтезания. Метел Пий се уплаши от подобен подход и протестира, но Цепион отказа да го слуша, убеден във вината на заподозрения, нищо че бедният човек беше един от стълбовете на местния морал. По-късно обаче бяха представени неопровержими доказателства, че обвиненият е точно това, което твърдеше — пълноправен римски гражданин, при това с положение. В мига, в който истината излезе наяве, пострадалият даде мъчителя си под съд и двамата хукнаха да търсят справедливост в Рим. В крайна сметка наложи се първият консул Крас Оратор да държи една от най-пламенните си речи, за да отърве Цепион от наказание. Макар и оправдан обаче, той повече не можеше и да мисли да се върне в Брундизиум. Вместо това Гней Сципион Назика, който не си спести нито една ругатня, дошла му наум по адрес на бездарния му помощник, беше принуден пак да ходи в омразната провинция. Колкото до Крас Оратор, той съвсем не беше щастлив от факта, че трябва да защитава човек, когото не може да търпи.

— Понякога си мисля, Квинт Муций — оплака се той пред братовчед си, който открай време му беше най-близкият приятел, — че е жалко, дето точно ние се паднахме консули в тази ужасна година!

След известно време Публий Рутилий Руф прати писмо на Луций Корнелий Сула в Близка Испания. Беше получил специално вест от легата, че жадува за новини и би искал някой да го държи в течение за събитията в Рим. Не беше Рутилий Руф човекът, който би се отказал от подобна възможност за литературна изява.

„Защото, Луций Корнелий, бих се заклел, ако трябва, че от всички онези, които наричам приятели, на никого друг не бих драснал дори ред. Но ти не си като останалите и за мен е истинско удоволствие да те държа информиран за нещата, които се случват около мен. Нека започна с работата на специалните съдилища — квестионес, плод на най-разчулия се през последните няколко години закон — тъй нареченият лекс Лициния Муция. Още към края на лятото всички се убедиха колко непопулярна е сред съседите ни подобна наказателна мярка и мнозина са онези, които предпочитат да си намерят някое оправдание и да избягат от длъжности на съдия — следовател, вместо да чакат кога ще ги пратят. Най-накрая се намери и достатъчно сериозен повод всички останали из провинцията едновременно да се приберат в Рим. Племената на саласите, брените и ретите започнаха периодично да нападат и опустошават земите на север от река Пад, като в крайна сметка доведоха до порядъчен хаос цялата област между езерото Бенак и Долината на саласите, сиреч Средна и Западна Транспаданска Галия. Без дори да се замисли, Сенатът обяви извънредно положение и преустанови всякакви съдебни процедури по отношение на незаконните римски граждани. Всички съдии се завтекоха към домовете си, отдъхвайки си от натрупаното напрежение. И навярно като форма на отмъщение заради неприятностите, които им причини, гласуваха единодушно срещу разбунтувалите се племена в Италийска Галия да бъде пратен самият Крас Оратор начело на армия. Задачата бе, ако не успее да ги усмири съвсем, то поне да ги изтика от цивилизованите краища на областта. Крас Оратор се справи блестящо, като за целта му бяха нужни не повече от два месеца.

Само преди няколко дни той се завърна победоносно и настани армията си на лагер на Марсово поле. Обяви на всеослушание, че войниците му го били обявили за император и поиска следователно да му се отреди триумф. Петицията на консула — победител бе приета от колегата му и негов личен братовчед Квинт Муций Сцевола, който бе оставен да управлява в Рим и сега сметна за необходимо незабавно да свика Сената в храма на Белона. За изненада на някои обаче на втория консул никак не му беше до триумфи!

«Това са глупости! — заяви лаконично той пред сенаторите. — Не само че са глупости, ами е направо смешно да ги обсъждаме! Кратък двумесечен поход срещу три-четири хиляди неорганизирани диваци и хайде сега да честваме триумф? В никакъв случай! Не и докато аз седя на куриатния стол! Навремето такива големи пълководци като Гай Марий и Квинт Лутаций Катул имаха скромността да честват двамата едновременно победата си срещу германската напаст, сега ние ще отреждаме триумф на човек, който не е водил война, камо ли е имало кога да спечели поне едно по-сериозно сражение… Не! Триумф няма да се чества! Нека главният ликтор отиде при Луций Лициний и му нареди да прати войниците си обратно в лагерите край Капуа, а сам да домъкне дебелия си задник вътре в помериума, та да бъде поне от някаква полза!»

Ау — ау — ау! Струва ми се, че в този ден нашият Квинт Муций просто е бил без настроение или пък жена му го е изритала, което е все едно и също. Тъй или иначе Крас Оратор разпусна легионите си и пристигна вътре в помериума, където обаче нямаше намерение да бъде от полза никому! По-скоро му се искаше да даде някой роднински съвет на Сцевола, но Квинт Муций не беше настроен да слуша.

«Глупости!» дори не се опитваше да бъде оригинален с изразите си Сцевола. Между другото, Луций Корнелий, сега му е мястото да кажа, че от време на време Квинт Муций поразително ми прилича на Скавър Принцепс Сенатус на млади години! «Ти може и да си ми скъп, Луций Лициний — продължава да философства Сцевола, — но това не е причина да ти отреждаме незаслужени триумфи.»

И като резултат от цялата тази суматоха двамата братовчеди повече не си говорят. Което доста усложнява работата на Сената напоследък, защото все пак става дума за двамата ни действащи консули. Е, вярно, сещам се за по-отдавнашни времена, когато между консулите е съществувала далеч по-непримирима вражда, отколкото сега, но пък и Крас Оратор и Сцевола са все пак приятели. С времето отношенията им пак ще се изгладят. Лично аз съжалявам затова, задето не престанаха да си говорят, преди да измъдрят онзи проклет закон — лекс Лициния Муция!

Излиза, че освен цялата тази поредица от глупости, която ти описах, друго нищо интересно не се е случвало в Рим напоследък. На Форума почти не се забелязва живот.

Това не е причина обаче да не пиша за твоите подвизи или поне за това, което ние тук, в Рим, научаваме за тях. Във всеки свой доклад пред Сената Тит Дидий, когото винаги съм знаел като почтен човек, те споменава с добро.

Ето защо съвсем сериозно смятам, че е ще е добре да се върнеш в Рим не по-късно от края на идущата година, та да се кандидатираш за тогавашните избори за претори. Тъй като вече минаха няколко години от смъртта на Прасчо Метел Нумидик, а Катул Цезар, Сципион Назика и Скавър Принцепс Сенатус здравата се изложиха с подкрепата си за лекс Лициния Муция, независимо от огромните проблеми, които той ни донесе, никой вече не се сеща, че Гай Марий е бил някога черна овца, затова надали гласоподавателят би се интересувал от някогашните му приятели. Сега всички чувстват, че трябва да се гласува най-вече за способни хора, а такива, оказва се, трудно се намират. Тази година Луций Юлий Цезар беше избран без никакви проблеми за претор урбанус, а претор перегринус е големият брат на Аврелия Луций Кота. Лично аз смятам, че ти се радваш на много по-голяма популярност, отколкото някой от тях двамата, така че… Във всеки случай Тит Дидий никога не би те държал насила при себе си, още повече че служиш при него много повече, отколкото е прието един пълководец да изисква от легатите си. Другата есен ще станат четири години, откакто си в Испания.

Е, помисли за това, Луций Корнелий. Вече съм обсъждал въпроса с Гай Марий и той искрено подкрепя идеята. Подкрепя я и самият Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус! Откакто му се роди син, който при това му е одрал кожата, старецът не е на земята от радост. Иди ме питай как тъй ще наричам «старец» човек, който е на моите години.“

Сула стоеше в квартирата в Таракон и бавно поглъщаше дума по дума посланието на словоохотливия си кореспондент. Най-голямо впечатление му направи новината, че Далматика била родила син на Скавър. Колкото и Рутилий Руф да бе смятал, че останалата част от писмото му съдържа по-интересни новини, приятелят му далеч не бе избягал от призрака на Далматика и горчиво се усмихваше на съпружеските успехи на Принцепс Сенатус. Едва след като успя да възстанови в паметта си някакъв бегъл спомен какво точно представляваше любимата му, той седна да размишлява върху идеята да се кандидатира повторно за претор. Рутилий Руф беше прав — сега му беше времето. Сула не се и съмняваше, че Тит Дидий ще го пусне да си върви; не само това, ами щеше да го отпрати с нужните препоръчителни писма, които да увеличат шансовете му в комициите. Е, не беше той, който спечели венеца от трева — честта се беше паднала на Квинт Серторий, — но пък и никой не можеше да го обвини, че не си е свършил добре работата.

Дали не продължаваше да преследва напразни блянове? Нима Фортуна не се бе подиграла с него, когато прати бедната Юлила точно в онзи миг на поляната над Цирка? Не беше ли уловка от страна на боговете онзи венец от трева, който тя несъзнателно му изплете, без да знае какво означава подобно отличие за римския войник? Или пък, напротив, Юлила е виждала в бъдещето и го е предричала? Дали на Сула му оставаше още време да спечели своя венец от трева? Но в коя война? По света не се случваше нищо кой знае колко вълнуващо, от никъде не се задаваха заплахи. Е, вярно, че в Испания още се чуваше звънът на оръжията, но пък и задълженията на Сула не бяха такива, каквито биха му позволили да се окичи с корона граминея. Тит Дидий го използваше като специалист по логистика и стратегия, като човек, който знаеше откъде да намери провизии и оръжия, как да прегрупира силите си; но не и като командващ легион, който да се хвърли пръв в атака пред войниците си. Сула се надяваше, че щом се добере до преторския пост, ще успее да смени Тит Дидий от командването му в Испания. Испания беше богата провинция, а от богатства той най-силно се нуждаеше!

Трябваха му пари. Всеки ден си го повтаряше. На четиридесет и пет времето започва да тече по-бързо; да се забавеше още малко и завинаги щеше да изгуби шанс за консулски мандат; можеха често да го сравняват с Гай Марий, но Гай Марий си оставаше изключение. Като него втори нямаше, дори Луций Корнелий Сула не можеше да го гони по стъпалата на историята. За него единствен път към властта си оставаха парите, а пък в интерес на истината те и на Марий бяха помогнали. Ако не бяха баснословните богатства, които той си бе спечелил като претор в Далечна Испания, старият Цезар никога нямаше да му предложи дъщеря си за жена, а ако Марий не се бе оженил за Юлия, никой друг не би могъл да го качи на консулския стол. Пари. Сула трябваше да намери пари! Затова идваше време да се върне в Рим, да спечели изборите за претор, а после отново да дойде в Испания и да си пълни кесиите.

А по-късно, през август следващата година, след дълго мълчание Публий Рутилий Руф му прати и второ писмо:

„Бях болен, Луций Корнелий, но вече съм се възстановил напълно. Лекарите ми изброиха хиляди неразгадаеми диагнози, но аз и без тях си знам от какво точно страдах — дълбока скука. Напоследък обаче в Рим започнаха да назряват интересни събития, затова отдавна съм скочил на крака и чакам да видя какво ще се случва.

Най-напред да те зарадвам, че вече се говори за кандидатурата ти за претор. Реакциите сред избирателите са изключително в твоя полза, така че бъди уверен в успеха. Скавър още не се е отметнал от поддръжката на каузата ти, което е и начин да намекне пред приятелите си, че далеч не те смята за виновен в онази почти забравена история с младата му жена. Самомнителен дъртак! Така и няма да си признае публично, че именно той те накара да поемеш по пътя на изгнанието, както ти всъщност стори. И все пак принудителният ти престой в Испания донесе своите плодове! Ако навремето Гай Марий бе получил от Прасчо дължимото за услугите си в Африка, то пътят му към властта щеше да е далеч по-лесен. Но Тит Дидий е почтен човек и знае как да благодари на приятелите си.

Сега да минем на чуждестранния бюлетин. Най-после Никомед, царят на Витиния, умря. Ако не бъркам в сметката, ще да е бил на деветдесет и три. Първородният му син, роден от отдавна отишлата си витинска царица, вече е на шейсет и пет, но успя да запази престола за себе си. Оказва се обаче, че и брат му Сократ (той самият царува под името Никомед III в духа на фамилията), петдесет и седем годишен, се домогва до властта и вече е пратил молба до римския Сенат и народ Никомед III да бъде свален и той да заеме мястото му. Сенатът се отнася по въпроса с присъщата си мудност — явно, че колегите ни не се интересуват особено от външната ни политика. Изглежда, станали са нови бъркотии в Кападокия, където народът свалил царя си от престола и на негово място сложил някой си Ариарат IX. Той обаче починал скоро след това при съмнителни обстоятелства или поне такава е официалната версия; младият цар и регентът му Гордий са отново на власт, не без съдействието на понтийския цар Митридат и вярната му армия.

Когато Гай Марий се върна от пътешествието си из онези краища на света, той изнесе специална реч пред Сената, в която ни предупреждаваше колко опасен е младият цар на Понт Митридат. За жалост обаче малцината сенатори, благоволили да посетят точно това заседание, прекараха повечето време в приятна дрямка. Най-накрая Скавър Принцепс Сенатус лично стана, за да заяви, че според него Гай Марий бил преувеличавал. Дочувам, че младият цар щедро обсипвал Скавър с писма, в които, освен че не си пестял ласкателствата, но и изпъквал с рядко изящен гръцки; цитирал всички класици, като се почне с Омир и Хезиод, мине се през Есхил, Софокъл и Пиндар и се свърши с Менандър и Пиндар. От всичко това Скавър си направил елементарното заключение, че Митридат няма нищо общо с образа, който ние, римляните сме свикнали да придаваме на източните деспоти. За нашия Принцепс Сенатус човек, който чете класиците, не може да навре копието си в съкровените задни части на баба си. Затова пък Гай Марий твърди, че същият този Митридат, наречен от народа си Евпатор, е оставил майка си да умре от глад, убил е брат си, царувал под регентството на същата тази майка, убил е неколцина от чичовците и братовчедите си, а най-накрая е отровил и сестра си, за която е бил женен! Прекрасен човек, както виждаш, явно е чел много класика!

Иначе на политическата сцена в Рим нищо не се случва. По-интересно е в съда. Втора поредна година Сенатът прати неколцина от своите членове да се трепят по пътищата на полуострова в издирване на онези хиляди италийци, които се бяха записали незаконно като римски граждани, но както се случи вече веднъж миналата година, резултатите от неколкомесечните разследвания се оказаха почти нулеви. Общо в десетте области на Италия бяха отбелязани неколкостотин победи на римското право, разбирай, че неколкостотин души са били бити почти до смърт, а след това е трябвало да се продадат самите себе си, за да се издължат на римската хазна. Да си призная честно, Луций Корнелий, направо ми настръхва косата при мисълта да ме пратят в някое италийско градче без поне една дузина придружители! Не можеш да си представиш как ни гледат тези хора. Това тяхното е някаква свръхестествена пасивност, сякаш вече принадлежим на напълно отделни светове. Италийците от доста време са престанали да ни обичат, но откакто установихме тези абсурдни съдилища и започнахме да налагаме с камшик, да конфискуваме имоти и пари, няма италиец, който да не ни е намразил от дъното на душата си. Единственият обнадеждаващ факт е, че хазната започва да се изпразва със застрашителни темпове, след като сумите от платените глоби не могат да покрият и малка част от разходите, отишли по изпращането на съдебните комисии, съставени все от сенатори, свикнали на лукс, по далечните краища на полуострова. Двамата с Гай Марий вече готвим предложение пред Сената всички квестионес, учредени по силата на лекс Лициния Муция, да бъдат премахнати като безполезни и струващи скъпо на държавата.

На хоризонта се появи един от най-младите представители на плебейската фамилия на Сулпициите — Публий Сулпиций Руф, който реши да подведе под съдебна отговорност Гай Норбан, задето навремето бил пратил по незаконен начин в изгнание обвинения в държавна измяна заради поражението при Араузио Квинт Сервилий Цепион, заподозрян, както си спомняш, и в открадването на Златото на Толоза. Според Сулпиций въпросът бил неправилно отнесен пред плебейското събрание, когато по онова време вече бил съществувал специален съд, занимаващ се с обвиненията в държавна измяна. Нека допълня, че младият Сулпиций е станал един от най-близките приятели на сегашния Сервилий Цепион, което само доказва лошия му вкус. В защита на Норбан застана самият Марк Антоний Оратор, който произнесе според мен най-добрата реч за целия си живот. С това спечели оправдаването на Норбан, подкрепен от голяма част от съдебните заседатели, и здравата натри носовете на Сулпиций и Цепион. Понеже усещам, че си ценител на ораторското изкуство, специално прилагам към писмото си пълния текст на Антониевата реч.

Колкото до другия Оратор, Луций Лициний Крас, нека поклюкарствам малко за семейството му. Оказва се, че двамата му зетьове са имали напълно противоположен късмет с дъщерите му. Синът на Сципион Назика Сципион Назика отдавна си имаше свой син, Сципион Назика. Но неговата Лициния доказа, че е способна на много и вече му роди и дъщеря. За разлика от сестра си — жената на Прасчо Метел Пий, която никаква я няма. Разправят, че в детската стая в дома им ехото било забележително — толкова празна стояла тя. За разлика от Лициния обаче племенницата ми Ливия Друза не се отказва да ражда. Вече е майка на трета дъщеря, този път Порция, естествено, толкова червенокоса, че човек има чувството как някой е запалил слама върху главата й. И до ден-днешен е влюбена до полуда в Катон Салониан, когото аз лично смятам за доста приятен човек. Но по-важното е, че с жени като Ливия Друза Рим не би се оплаквал от бездетност!

Като че ли се отплеснах от истинската цел на писмото си, но какво пък? Тазгодишните ни едили се оказват обвързани помежду си по доста любопитен начин. Единият от плебейските едили е племенникът ми Марк Ливий Друз, който има за колега поредния богат господин Никой, някой си Ремий, докато един от куриатните едили е зет му Катон Салониан. Очертава се тримата да организират запомнящи се игри.

Нека завършим с малко семейни новини. Бедната Аврелия продължава да живее сам — самичка в сърцето на Субура, но се надяваме Гай Юлий да се върне у дома, ако не идната година, то най-късно на следващата. Тази година претор е брат му Секст, така че вече се задава и неговият ред да си опита късмета на изборите. Разбира се, Гай Марий няма да забрави обещанието си и ако трябва, ще раздава щедри подкупи. Боговете са дарили Аврелия и Гай Юлий с най-забележителното дете в цял Рим. Малкият Цезар, както го наричаме всички, едва е навършил пет години, а вече може да чете и пише. Това може и да не ти се струва кой знае какво чудо, но той чете, без дори да губи време да отделя думите една от друга! Надраскай му някоя глупост на къс хартия и му я дай: ще я разчете открай докрай на глас, без дори да се запъне! Аз и възрастни хора не познавам, които да са способни да го сторят, а той е само на пет години. Вече се чувстваме пълни глупаци в негово присъствие. Момчето и на външен вид е удивително, но никой не може да го нарече разглезено. Мисля, че Аврелия дори се престарава в строгото си отношение към него.

Толкова. За друго не се сещам, Луций Корнелий, Постарай се по-скоро да се върнеш у дома. Някакъв вътрешен глас ми подсказва, че един от преторските столове за догодина е запазен специално за теб.“

Както му препоръчваха приятелите, Луций Корнелий Сула се забърза обратно към дома. Беше обзет от надежди, че най-сетне е дошъл часът му, обаче продължаваше да се страхува да не би в последния момент да се случи нещо, което да препречи пътя му завинаги. След четирите години, прекарани в Испания, струната на любовта в сърцето му се бе обтегнала до скъсване, но колкото и да копнееше той по любимия си Метробий, пак нямаше да го посети нито веднъж. Дори когато театралната звезда потропаше на вратата му и се представеше за негов клиент, на прислугата беше заповядано да крият господаря си от него. Това беше годината на Сула. Ако той се провалеше, това би било знак, че богинята Фортуна завинаги е отвърнала лице от него; Сула никога не би си играл с търпението на безсмъртните. А Фортуна никога не оставаше безучастна, когато някой от любимците й изведнъж насочи чувствата си към някой смъртен и незначителен. Затова сбогом, Метробий!

След като поостана няколко дни у дома, за да се нарадва на децата си, пораснали толкова много, че на човек да му се доплаче, като ги гледа, Сула реши все пак да навести някогашната си приятелка Аврелия. По пътя към дома й си мислеше как четири години от живота на малкия Сула и малката Корнелия са му били откраднати само заради глупостта на някаква си хубавица… И как дори след всичко това той не я беше забравил! Корнелия Сула вече беше на тринайсет, беше наследила крехката хубост на майка си и привличаше мъжките погледи. За сметка на това от баща си не беше взела нищо. Елия осведоми мъжа си, че дъщеря му вече от няколко месеца редовно има мензис, а наболите гърди изпод дрехата й потвърждаваха думите й. При вида й Сула се усещаше безвъзвратно остарял, което беше чувство колкото изненадващо, толкова и неприятно; но пък и Корнелия можеше да се усмихва омайно като покойната Юлила и баща й не можеше да устои на чара й. Синът му беше на дванайсет. В чертите си и той беше наследил почти изключително майчиния си род: руси коси, сини очи, издължено лице, дълъг, месест нос, дълги, източени, но все пак силни ръце.

Именно в сина си щеше да открие единствения си истински приятел — онзи, за когото цял живот беше мечтал; обичта на малкия Сула беше толкова невинна, безрезервна и трогателна, че баща му не можеше да отпъди сина си от съзнанието си дори когато трябваше да се съсредоточи върху спечелването на избирателите. Малкият Сула още ходеше облечен в пурпурноръба тога — израз на положението му на невръстно дете, а на врата си беше провесил магическия талисман, предпазващ от злите духове — тъй наречената була, но вече придружаваше баща си навсякъде, стоеше настрана, когато той разговаряше с другите възрастни и слушаше внимателно какво си приказват. Сетне, когато двамата се върнеха у дома, затваряха се в кабинета на Сула и започваха да обсъждат как е минал денят, с какви хора са се срещнали и какви са били настроенията на Форума.

И все пак, когато тръгна към Субура, не взе сина си със себе си. Нарочно бе предпочел да е сам и за свое голямо учудване, както си вървеше из претъпканите улици, постоянно беше поздравяван от непознати; дори някои по-уверени си позволяваха приятелски да го тупат по гърба. Оказваше се, че той най-сетне се е превърнал в известна личност! Сула прие тези неочаквани срещи за добро предзнаменование и когато най-сетне почука на вратата на Аврелия, беше обзет от далеч по-оптимистични чувства, отколкото на излизане от къщата си на Палатина. Още един добър признак бе, че икономът Евтих го покани веднага вътре в къщата. Понеже Сула се бе родил лишен от всякакво чувство за срам или стеснителност, няколкото минути, които прекара в чакане в приемната, дори не му навяха неприятни спомени. Когато домакинята се показа на вратата на работната си стая, той просто й се усмихна и й подаде ръка. Което направи и Аврелия.

Тя хем на пръв поглед не беше мръднала, хем се беше променила до неузнаваемост. На колко ли години беше сега? Двайсет и девет? Трийсет? „Това е тя Троянската Елена — мислеше си Сула, — още не е изгубила лаврите си. Напротив, превърнала се е в самото олицетворение на човешката красота.“ Виолетовите й очи изглеждаха сякаш по-големи от всякога, черните й мигли бяха все тъй дълги и гъсти, кожата й беше още на младо момиче, а изражението й на гордост и достойнство се подчертаваше както никога досега.

— Простила ли си ми? — попита Сула и топло стисна ръката на Аврелия.

— Разбира се, че съм ти простила, Луций Корнелий! Как мога да те държа виновен за нещо, което всъщност бе моя слабост?

— Да опитам ли отново? — предложи той, без да му мигне окото.

— Не, благодаря — отказа тя и седна на един от столовете. — Вино?

— С удоволствие — рече той и се огледа. — Още ли си сама, Аврелия?

— Още. И можеш да ми вярваш, че това ме прави най-щастливия човек на земята.

— Дали си най-щастливият, не знам, но със сигурност си най-самозадоволяващият се, когото съм срещал. Ако не беше онова малко изкушенийце последния път, бих казал, че дори не би било правилно да те наричам човек. Затова и не съжалявам особено за постъпката си. Човек не може да бъде приятел с богините, нали?

— Я с богините, я със злите духове, Луций Корнелий — отговори Аврелия.

Той се засмя.

— Добре, печелиш!

Виното беше донесено и двамата си наляха. Както отпиваше, Сула погледна жената над ръба на чашата си и забеляза мъничките червени точици, които изпъстряха лицето й всеки път, когато се докоснеше до вино. Навярно защото най-сетне сам беше намерил утеха в живота в лицето на сина си и се беше научил да бъде доволен от себе си, започваше да вижда по-ясно в душите на околните. Погледът му сега проникваше през лъскавите прозорци на Аврелиината душа и нахално се провираше вътре в нея. Това, което виждаше, бяха пласт над пласт наслоявана и недоизказана неудовлетвореност, съпътствана с безброй въпроси, на които тя никога не бе успяла да намери истинския отговор, но които беше подреждала с методична последователност в логически категории, сякаш това беше достатъчно.

— Бре! — учуди се той на глас. — Ти наистина си това, което изглеждаш, Аврелия. Чак сега се уверявам, че това, което показваш пред хората, не е лъжлива фасада, а истинският ти облик.

— Винаги съм се надявала да е така — усмихна се тя.

— И все пак това е рядко явление, Аврелия. Повечето не сме такива.

— Със сигурност ти не си.

— Защо? Какво мислиш, че стои зад моята фасада?

Тя поклати енергично глава.

— Може и да мисля нещо по въпроса, Луций Корнелий, но не желая да го споделя. Така се чувствам по-сигурна.

— По-сигурна?

Тя вдигна рамене.

— Е, може и да не използвах най-точната дума. Не знам точно. Това си е някакво вътрешно предчувствие или навярно далечен спомен, който ми убягва. Обикновено не се поддавам на предчувствия, не съм такъв човек.

— Как са децата ти? — изведнъж смени темата Сула с друга, по-сигурна.

— Искаш ли да ги видиш?

— Защо не? Да си призная, моите ме смаяха, като ги видях преди няколко дни. Като се сетя за тях, и ми се ще да отида и да му кажа на Марк Емилий Скавър какво си мисля за него. Четири години, Аврелия! Те вече са пораснали, а през цялото това време мен ме е нямало, за да им се любувам.

— Такова е положението на мнозина от нашата класа, Луций Корнелий — отвърна му невъзмутимо тя. — Дори и да не беше тази история с Далматика, навярно ти пак щеше да стоиш далеч от Рим. Сега просто се радвай на децата си, докато можеш; и не се занимавай с мисълта не могат ли нещата тепърва да се променят.

Сула вдигна русите си, изкуствено изписвани с черно вежди.

— В живота ми има твърде много неща, които бих искал да променя! Там е работата, Аврелия. И затова вечно съм обзет от съжаления.

— Ти трябва да съжаляваш за нещата, които си сгрешил или на които си станал жертва, но това не е причина да си връщаш за тях — сега или когато и да било. — Аврелия не разсъждаваше толкова от нравствена, колкото от чисто практична гледна точка. — Ако не се отърсиш навреме от желанието си за реванш, Луций Корнелий, миналото ти ще те следва до края на живота ти. А както вече съм ти го казвала неведнъж, предстои ти още дълъг път. Надбягването тепърва започва.

— Така ли мислиш наистина?

— Сигурна съм.

В стаята нахълтаха трите цезарчета. Юлия Старша, на която всички викаха Лия, вече бе на десет година, а сестра й Юлия Младша или за по-просто Ю-Ю, наближаваше осем. И двете момиченца бяха високи за възрастта си, стройни, изящни… И те приличаха на покойната Юлила, мислеше си Сула, с тази разлика, че очите им бяха сини. Малкият Цезар беше на шест. Сула не можеше да си обясни защо момчето изглежда по-красиво от сестрите си, но това бе усещане, от което не можеше да се отърси. Разбира се, красотата му беше типично римска; Цезарите бяха най-чистокръвните римляни на света. В следващия миг Сула се сети за последното писмо на Публий Рутилий Руф и как той се хвалеше, че момчето можело да чете свободно от пръв поглед. Това наистина беше признак за необикновена интелигентност. Но още много неща имаха да се случват на Цезарчо и кой знае дали някое от тях нямаше да угаси завинаги огъня, бушуващ в главата му.

— Деца, това е Луций Корнелий Сула — представи гостенина си майка им.

Момичетата стеснително го поздравиха, докато малкият Цезар го дари с такава завладяваща усмивка, че Сула чак усети как нещо се преобръща в корема му от вълнение — подобно чувство не го беше спохождало от времето на първата му среща с Метробий. Момчето имаше почти същите очи като неговите: бледосини, но обградени с тъмен контур. От погледа искреше интелигентност и разбиране. „Може би и аз щях да съм същият, ако майка ми беше като прекрасната Аврелия, а баща ми не беше най-отчаяният пияница на света — помисли си Сула. — С подобно лице, с подобен ум Цезар би могъл да подлуди цяла Атина.“

— Едно птиче ми каза, момчето ми — обърна се към него той, — че си бил много умен.

Но малкият прихна да се смее.

— Значи птичето не е говорило с Марк Антоний Гнифон.

— Кой е той?

— Моят учител, Луций Корнелий.

— Нима майка ти вече не става за учител, та са ти намерили друг?

— Според нея съм й взимал здравето с въпросите си, когато съм бил малък. И затова тя ми намери учител.

— Когато си бил малък? Да не кажеш, че вече си голям?

— Тогава бях по-малък — отговори Цезар, без дори да се учуди на въпроса.

— Значи си преждевременно израснал — заключи Сула.

— О, не го казвай!

— Защо не, млади Цезаре? Какво имаш против думата?

— Ами обикновено подобен израз се използва за високомерни малки момиченца, които се опитват да имитират бабите си — обясни той леко засегнат.

— А — ха! — На госта му ставаше все по-интересно. — Това надали си го научил от някоя книга. Изглежда, вече можеш да правиш заключения и по личните житейски наблюдения.

— Естествено — изненада се Цезар.

— Достатъчно — сложи край на разговора им Аврелия и отпрати децата в стаята им.

Но синът й продължи да се усмихва през рамо на гостенина, сякаш вече го имаше за свой съучастник, и едва когато майка му го стрелна с поглед, бързо избяга зад вратата.

— Ако не му се случи да прегори твърде бързо, той ще се окаже или най-блестящият представител на класата ни, или нейният зъл гений — рече Сула.

— Да се надяваме, че ще е първото.

— Дали? — отвърна той и се засмя.

— Щял си да се кандидатираш за претор — смени на свой ред темата Аврелия, която и без това знаеше, че Сула не се интересува много от децата.

— Да.

— Вуйчо Публий е уверен, че ще те изберат.

— Тогава да се надяваме, че прилича повече на Тирезий, отколкото на Касандра!

Публий Рутилий Руф се оказа наследник на Тирезий; Сула не само че стана претор, но и получи най-много гласове при изборите, което го прати направо на поста претор урбанус. При нормални обстоятелства задълженията на градския претор се ограничаваха почти изключително с дейността на съдилищата, с удовлетворяване на молби от чисто правен характер. Но при изключителна ситуация (когато двамата консули отсъстват от града или са неспособни да вършат работата си) именно градският претор биваше натоварен със защитата на град Рим, с командването на римските легиони в случай на чуждо нападение; на него се падаше и задачата да прокарва закони и да контролира хазната.

Сула беше доста неприятно изненадан от изборния си успех. По закон градският претор нямаше право да се откъсва от Рим за повече от десет дни наведнъж, което означаваше, че и да иска, не може да се скрие от никого — налагаше му се всеки ден да ляга и става в собственото си легло, да живее в омразната си къща при омразната си жена и непрекъснато да живее под страха, че може да го навести някой спомен от младежките му години. И все пак оказваше се, че може да разчита на нечия много сериозна подкрепа за тежките начинания, които го очакваха — тази на родния му син. Малкият Сула щеше да е неговият приятел, той щеше да го придружава всеки ден на Форума, той щеше да го чака вечер у дома, за да си говорят и да се смеят. Колко приличаше Суланчо на Цезарчо! Ако не в друго, то поне на външен вид. А и момчето можеше и да не е толкова надарено, колкото братовчед си, но беше будно, а и Сула си повтаряше, че ако синът му се беше родил тъй гениален, както малкия Цезар, той самият не би го обичал толкова.

Но не само Сула беше неприятно изненадан от изборните резултати. И ако потърпевшите си скубеха косите, то околните здравата се забавляваха на неуспеха им. Луций Марций Филип шумно бе разгласил намеренията си да става консул, убеден, че при слабата конкуренция мястото му е в кърпа вързано. И все пак за първи консул беше избран по-малкият брат на Луций Валерий Флак Гай, което можеше да се приеме — ако не друго, то Валерий Флаките бяха патриции и в семейството имаха връзки! Но за втори консул бе предпочетен не друг, а онзи непоносим, гнусен нов човек Марк Херений! Чак до Карсеоли можеха да се чуят виковете на възмущение, с които Филип проглушаваше ушите на минувачите по Форума и ги караше да се подсмихват под мустак. Всички добре знаеха на какво се дължи провалът му — не на друго, а на онези язвителни забележки, които му беше отправил Публий Рутилий Руф при обсъждането на лекс Лициния Муция. Дотогава всички или бяха забравили, или се правеха, че са забравили помощта, която Гай Марий бе оказал на Филип при кандидатирането му за народен трибун. Но ето, че заради Рутилий цял Рим си бе припомнил откъде е тръгнал кандидатът за консул, а времето до злополучните избори бе твърде малко, за да се забрави отново.

— Ще му го върна аз на тоя Рутилий Руф! — закани се Филип пред Цепион.

— И двамата ще му го върнем — обеща му Цепион, който също имаше за какво да се ядосва.

Броени дни преди края на същата година Ливия Друза роди момче — Марк Порций Катон Салониан Младши — болнаво, червенокосо, дълговрато и ревливо дете с огромен нос, който стърчеше като човка на безформеното му личице. Дребен, но инатлив, малкият Катон упорито не щеше да се появява на бял свят. В крайна сметка раждането продължи дълго и мъчително. Майката беше буквално разкъсана, преди лекарите и акушерките най-после да поемат новороденото из утробата й.

— Бъди спокойна, домина — утешаваше пациентката си Аполодор Сикул, — на детето нищо му няма: нито подутини, нито синини, нито каквито и да било натъртвания. — В следващия миг по лицето на строгия гръцки лекар се изписа хитра усмивчица. — Ако начинът, по който един човек се е появил на този свят, има отношение с по-нататъшното му поведение, то, домина, ти ще имаш доста проклет син.

Ливия Друза беше крайно изтощена от раждането и само от любезност успя вяло да му се усмихне; в едно беше сигурна — не искаше повече деца. Всъщност това беше и първото от петте й раждания, при които беше изпитала истински страдания.

Едва след няколко дни, в които цялата домакинска работа бе паднала на плещите на неуморния иконом Кратип — след смъртта на Сервилия Цепионида Ливия Друза бе поела грижата за дома на брат си, — беше позволено на останалите й деца да я посетят и да се запознаят с братчето си.

Както се и очакваше, Сервилия застана като замръзнала на вратата, твърдо отказвайки да има нещо общо с новия си брат, когото изобщо не признаваше за такъв. Лила, която напоследък попадаше все по-осезаемо под влиянието на сестра си, също се опитваше да се държи високомерно и безразлично, но майка й успя сравнително лесно да я прикотка при себе си и да я накара да целуне крехкото създание в скута й. Третото момиче в семейството, Порция — или Порцела, както я наричаха, — беше само на четиринайсет месеца и не беше поканена на церемонията. За сметка на това малкият Цепион, който скоро бе навършил три години, присъстваше и беше като пощръклял от вълнение при срещата с брат си. Искаше му се да го поеме, да го гушка, люлее и целува.

— Той ще си бъде мой — зарече се твърдо малкият Цепион, като упорито се дърпаше на бавачката си, дошла да го прибере в стаята му.

— Давам ти го, малки Квинт — изпрати го Ливия Друза, щастлива, че малкият Катон ще си има поне един приятел сред батковците и какичките си. — Ти ще си този, който ще се грижи за него.

Макар и да не бе благоволила да влезе с останалите, Сервилия се задържа при вратата, изчаквайки Лила и Цепион да се отдалечат, сетне направи няколко крачки към леглото и застана в такова положение, че майка й да прочете подигравателния поглед в очите й. Замъгленият поглед на Ливия Друза и бледото й лице й доставяха удоволствие.

— Ще умреш — обеща й съчувствено Сервилия.

На майката секна дъхът.

— Глупости! — сопна се тя на малкото змийче.

— Ще умреш, ще умреш — клатеше глава дъщеря й. — Щом съм го поискала, значи ще стане. Леля Сервилия Цепионида умря, нали? Това бе, защото аз й пожелах да умре!

— Да се говорят подобни неща е колкото грозно, толкова и глупаво — опитваше се да я убеждава Ливия, докато сърцето силно биеше в гърдите й. — Само едно пожелание не стига нещо да се случи наистина, Сервилия. Ако си пожелаеш нещо и то стане, това си е чисто съвпадение. Единствено Фортуна знае кое ще се случи и кое — не! Теб никой не те пита как ти се харесва! Още не си станала толкова важна, че Фортуна да се вслушва в желанията ти.

— Няма нужда да ме убеждаваш, знаеш, че няма да ти се хвана! Аз притежавам от силата на злото. Когато поискам нечия смърт, тя се сбъдва — изхили се злорадо детето и избяга от стаята на майка си.

Ливия Друза затвори очи и потъна в мисли. Не й беше добре; откакто малкият Катон се бе родил, през цялото време се бе чувствала зле. И все пак не можеше да повярва, че Сервилия има някакъв пръст в това. Или поне така си повтаряше.

Няколко дни по-късно обаче състоянието й рязко се влоши. Малкият Катон беше изваден от стаята на майка си и прехвърлен на дойка. Така поне брат му Цепион можеше на практика да изпълни обещанието си и да го наглежда вместо Ливия.

Аполодор Сикул веднага би тревога.

— Опасявам се за живота й, Марк Ливий — съобщи той на Друз. — Кървенето не е обилно, но нищо не може да го спре. Сестра ти има висока температура, а заедно с кръвта изтича и някакъв мътен секрет, за който нямам представа какъв е.

— Богове, какво толкова съм сторил в живота си? — хвана се за главата Друз, опитвайки се да спре сълзите си. — Защо всички около мен умират?

На този въпрос, разбира се, никой не можеше да му отговори. Кратип, който мразеше от дъното на душата си Сервилия, го бе осведомил за разговора й с Ливия, но вуйчото така и не можеше да повярва, че детето е направило нещо на майка си. Така или иначе, от час на час сестра му отпадаше все повече и повече.

Това, което най-силно потискаше Друз, бе, че освен робините в къщата вече нямаше друга жена. Катон Салониан прекарваше цялото си свободно време при жена си, но за сметка на това Сервилия трябваше да бъде държана възможно най-далеч от болната й майка. И Друз, и зет му обаче си даваха ясно сметка, че Ливия Друза търси постоянно нечие друго присъствие. Присъствие на жена. Навярно се надяваше отнякъде да се появи Сервилия Цепионида. Само при мисълта за покойната си съпруга Друз отново се насълзяваше. И все пак той намери решение на въпроса.

На следващия ден Марк Ливий Друз се запъти към дома на човек, когото цял живот никога не беше посещавал — дома на Мамерк Емилий Лепид Ливиан. Неговия роден брат… независимо от това, че старият Друз му отричаше бащинството си. Беше толкова отдавна! Дали изобщо щяха да го приемат?

— Искам да говоря с Корнелия Сципионида — представи се той на вратата.

Вратарят вече си беше отворил устата да му каже, че господарят отсъства, но я затвори и му кимна да влезе. Друз беше въведен в атрия, където почти не се наложи да чака.

За свой ужас той дори не можа да познае възрастната жена, която се появи на една от вратите. Сивата й коса беше неумело вързана на плитка, спускаща се над тила й, дрехите й бяха раздърпани, личеше си, че са били облечени ей тъй, без никакъв опит да се съчетаят цветовете им. Жената беше напълняла, но лицето й се беше покрило с бръчки и определено беше погрозняло; Друз си помисли, че майка му е заприличала на някой от бюстовете на Сципион Африкански, които разкрасяваха Форума. Което не беше голяма изненада, след като тя му беше близка роднина.

— Марк Ливий? — запита тя с плътния си, приятен глас.

— Аз съм — рече той и застина в незнание как да постъпи.

— Колко приличаш на баща си! — отсъди тя, като го огледа. В тона й нямаше нищо осъдително. Корнелия седна на края на някаква кушетка и даде знак на посетителя си да заеме стола срещу нея. — Седни, синко.

— Предполагам, че се чудиш какъв вятър ме е довел при теб — започна той и усети как нещо засяда на гърлото му. Колкото и да се опитваше да прикрие истинските си чувства, лицето му ги издаваше.

— Нещо много сериозно — отговори майка му, — това поне е ясно.

— Сестра ми умира.

Корнелия изведнъж скокна като ужилена.

— Тогава няма време за губене, Марк Ливий. Нека само да обадя на снаха си какво се е случило и тръгваме веднага.

Друз дори не знаеше, че майка му, сиреч и той самият, си имат снаха; майка му пък не можеше да знае, че големият й син вече е вдовец. Брат си Мамерк Друз често бе засичал на Форума, така че имаше някаква смътна представа що за човек е; но така и никога през живота си не бяха разговаряли. Между двамата имаше десет години разлика, следователно Мамерк беше още млад за Сената. Сега се оказваше, че е женен.

— Имаш снаха — отбеляза лаконично Друз, щом двамата с майка му излязоха на улицата.

— Съвсем отскоро — отвърна Корнелия Сципионида. От красивия й тембър не бе останало ни следа. — Миналата година Мамерк се ожени за една от сестрите на Апий Клавдий Пулхер.

— А пък на мен жена ми умря — изрече той ни в клин, ни в ръкав.

— Да, чух. Вече съжалявам, че не дойдох да те видя. Но пък и не вярвах да ме посрещнеш добре, още повече в такъв тежък момент. Както знаеш, винаги съм била горда. Твърде горда, какво да се прави…

— Предполагам, редно е било аз да те посетя.

— Като че ли си прав.

— Дори не ми мина през ума.

Корнелия отвърна с привидно безразличие:

— Разбирам те. Все пак заслужава внимание как, след като не искаш да преглътнеш едно унижение заради себе си, си готов да го сториш заради сестра си.

— Винаги е било така. Или поне в нашия свят.

— Колко й остава на дъщеря ми?

— Не знам. Лекарите почти са я отписали, но тя самата продължава да се бори. Работата е там, че се страхува. Нямам представа от какво. Римляните никога не сме се страхували от смъртта.

— Или така си мислим, Марк Ливий. Колкото и да се правим на безгрижни, дълбоко в нас винаги живее ужасът пред неизвестното.

— Смъртта не е нещо неизвестно.

— Така ли мислиш? Тогава навярно животът ни се струва твърде сладък, за да се разделяме лесно с него.

— Понякога така изглежда.

Корнелия се покашля.

— Не можеш ли да ме наричаш „мамо“?

— Защо да те наричам? Ти ни напусна, когато бях само на десет. Сестра ми беше на пет.

— Не можех повече да изтърпя и един-единствен ден заедно с онзи човек.

— Не се изненадвам — отсече сухо Друз. — Не беше той човекът, който ще търпи под покрива си чуждо дете.

— Имаше предвид брат си Мамерк ли?

— Кой друг?

— Той е син на баща ти не по-малко от теб самия, Марк Ливий.

— Сестра ми разправя същото на дъщеря си за брат й — отвърна той. — Но и на най-големия глупак на земята ще му е достатъчно да хвърли само едно око на малкия Цепион, за да разбере чий е.

— Ами тогава ти погледни по-отблизо брат си Мамерк и ще видиш, че носи всичките черти на един Ливий Друз. Не е наследил нищо от мен. — Най-накрая, за да прозвучи съвсем убедително, добави: — Още по-малко от Емилий Лепидите.

Вече бяха стигнали до къщата на Друз. След като им отвориха да влязат, Корнелия Сципионида се огледа като замаяна.

— Никога не съм влизала в тази къща — обясни тя изненадата си. — Баща ти е имал прекрасен вкус.

— Жалко, че не е имал и прекрасен характер — отбеляза с горчивина Друз.

Майка му го стрелна с поглед, но не каза нищо.

Дали проклятието, което нещастната Сервилия бе пратила по адрес на болната си майка, носеше своите плодове или не, никой не знаеше, но самата Ливия все повече си внушаваше, че тъкмо то я е приковало към леглото. Вече си бе дала сметка, че умира, а не можеше да намери никоя друга причина защо. Да беше родила за пръв път, но не — вече имаше четири деца и никога не й се беше случвала никаква неприятност; защо точно на петото раждане ще се поболее така? Всички разправяха, че от раждане на раждане майката се справя все по-лесно и по-лесно.

Когато на вратата се показа пълничката, възрастна дама, Ливия Друза я загледа учудено, без да знае как така някаква си непозната ще си губи времето заради страданията на другите. Но ето, че непознатата не само влезе при нея, но дори протегна ръце да я прегърне.

— Аз съм майка ти, Ливия — представи се тя и като седна на ръба на леглото, пое дъщеря си в прегръдките си.

И двете заплакаха от радост, че се срещат тъй ненадейно, и едновременно с това от мъка, че толкова години е трябвало да прекарат разделени. Най-накрая Корнелия успя да утеши дъщеря си и като притегли един стол до леглото, подхвана разговор.

Ливия вече едва виждаше пред себе си, но все пак се опита да разгледа отблизо това обикновено лице, тези безвкусни дрехи, тази разрошена коса.

— Мислех си, че си много красива, мамо.

— Сиреч такава, която да лови всички мъжки сърца около себе си.

— Баща ми… Дори брат ми…

Корнелия Сципионида я потупа леко по ръката и се усмихна снизходително.

— Остави ги тях. Те ще си останат просто едни Ливий Друзи. Докато аз обичам живота, момичето ми! Винаги съм го обичала и ще го обичам. Обичам да се смея, да не взимам нищо прекалено сериозно. Сред приятелите ми има и мъже, и жени. Това са само приятели! Но в Рим никоя жена не може да си позволи да има приятели, иначе половината град ще заразправя, че не се интересува само от интелектуалните разговори. Включително и баща ти. Моят съпруг. Но и той не беше причина аз да не се виждам, когато поискам, с приятелите си — с мъжете, както и с жените. Във всеки случай не ми беше приятно постоянно да съм обект на градските клюки, още повече че баща ти беше склонен да вярва на всичко, което чуеха ушите му. Нито веднъж през целия ни съвместен живот той не застана на моя страна!

— Значи никога не си имала любовници? — смая се Ливия.

— Не и по времето, когато живеех с баща ти. Ако някой от нас двамата беше лъган и злепоставян, това бях аз, не той. Един ден си дадох сметка, че ако така продължава, просто ще умра. Затова, щом се роди малкият Мамерк, накарах баща ти да си мисли, че детето е от стария Мамерк Емилий Лепид, който винаги е бил сред най-скъпите ми приятели. Във всеки случай никога дотогава не сме били любовници, не повече, отколкото с когото и да било друг от компанията ми. Когато старият Мамерк пожела да осинови детето ми, баща ти се съгласи веднага — при условие, че и аз ще си отида с него. Но което е най-странно, никога не поиска да се разведем! Старият Мамерк беше вдовец и беше щастлив да приеме у дома си майката на осиновения си син. Оказах се в много по-гостоприемен дом от този на съпруга си, Ливия Друза, и докато старият Мамерк беше жив, аз бях негова предана жена, макар и формално омъжена за друг.

Ливия Друза направи усилие да се надигне от възглавниците си.

— Аз пък винаги съм си мислила, че си имала кой знае колко любовни авантюри!

— О, имала съм, момичето ми. Само че след като старият Мамерк почина. По едно време толкова често ги сменях, че броя им не знаех. Но любовните авантюри не са нещо сериозно, нали разбираш? Когато липсват силните чувства, те са само начин да проникнеш по-надълбоко в човешката природа. Човек винаги се надява, очаква всеки момент щастието му да се появи на хоризонта. Но една сутрин се събужда и си дава сметка, че авантюрите донасят много повече главоболия, отколкото заслужават, и че в крайна сметка не са те, които ще ти донесат вечно бягащото щастие. Вече има години откакто не съм била с любовник. Достатъчно ми е да живея със сина си Мамерк и да се радвам на приятелите си. Или поне така беше, докато Мамерк не се ожени. — Тя направи кисела гримаса. — Не се спогаждам кой знае колко със снаха си.

— О, мамо, а аз умирам! Никога няма да мога да те опозная по-отблизо.

— По-добре малко, отколкото нищо, Ливия Друза. Но и не можеш да виниш само брат си — Корнелия Сципионида беше достатъчно достойна жена, за да умее да гледа истината в очите. Откакто ви напуснах, нито веднъж не съм се опитала дори за малко да ви видя двамата с Марк. Можех да го направя, но не пожелах. — Тя вдигна рамене и се сети за нещо по-весело. — Както и да е, кой е казал, че умираш? Вече са минали почти два месеца от раждането на детето ти. Ако си щяла да умреш, отдавна да си го направила.

— Това, че умирам, не е свързано с раждането — отговори Ливия Друза. — Аз съм прокълната. Станала съм жертва на злите сили.

Корнелия Сципионида я зяпна удивено.

— На злите сили ли? О, Ливия Друза, каква глупост! Та това са чисти измислици.

— Не, не са.

— Не, дете, зли сили не съществуват! А и кой би могъл да те мрази чак толкова, че да те кълне? Може би бившият ти съпруг?

— Не, той навярно дори не се сеща за мен.

— Кой тогава?

Ливия Друза чак потръпна от ужас при този въпрос, но не отговори.

— Кажи ми! — настоя майка й, както би сторил всеки Сципион на нейно място.

— Сервилия — едва прошепна дъщерята.

— Сервилия? — Корнелия сбърчи вежди и започна да прехвърля в ума си за коя ли Сервилия става дума. — Искаш да кажеш някоя от дъщерите от първия ти брак?

— Точно така.

— Разбирам — поклати глава тя и отново потупа Ливия по ръката. — Не бих искала да те засягам, детето ми, като ти кажа, че това е само плод на болното ти въображение, но най-добре ще е, ако се отървеш от тези измислени предчувствия. Няма защо да доставяш излишни радости на момичето.

Нечия сянка застана над нея. Корнелия Сципионида се обърна, за да види на вратата някакъв висок, червенокос мъж, и непринудено му се усмихна.

— Ти сигурно си Марк Порций — стана тя да го посрещне. — Аз съм тъща ти. Току-що се запознахме повторно с Ливия Друза. Ето, остани ти при нея, аз ще отида да видя брат й.

Тя излезе под колонадата и като забеляза сина си седнал при фонтана в градината, се запъти към него, готова да го изпепели с гневния си поглед.

— Марк Ливий! — викна му още отдалеч. — Знаеш ли, че сестра ти се мисли за прокълната?

Друз я изгледа, като ударен от гръм.

— Не може да бъде!

— О, напротив, убедена е, че това е истината! Била я проклела някоя от дъщерите й, Сервилия.

Той прехапа нервно устни.

— Да, разбирам.

— Като че ли това не те учудва особено, синко…

— Ни най-малко. Детето е същинска напаст. Имам чувството, че да я подслонявам под покрива си е все едно да живея със самия Сфинкс… с единственото чудовище на света, което може да разсъждава като човек.

— Според теб възможно ли е Ливия Друза да умира само защото вярва, че е била прокълната?

Той поклати глава и зашепна да не би някой да го чуе.

— Мамо, Ливия Друза страда от някаква вътрешна рана, която се е получила при последното й раждане. Това лекарите го казват, а аз им вярвам. Вместо да заздравява, раната се инфектира все повече и повече. Навярно си усетила как мирише в стаята й.

— Разбира се. И все пак аз съм убедена, че тя вярва в проклятието.

— Ще доведа момичето — стана от мястото си Друз.

— Да си призная, щях да те помоля — подкани го сама Корнелия Сципионида и се облегна назад, за да чака и да си повтаря със задоволство как най-после синът й се е изпуснал да я нарече: „мамо“.

Момичето беше дребничко, мургаво, притежаващо някаква тайнствена красота. Но най-вече непроницаемо. Изпълнено с такъв огромен заряд енергия, че баба й мислено я сравни с къща, построена върху незагаснал вулкан. Един ден вулканът ще изригне, прозорци и врати ще се разхвърчат на всички страни и цял свят ще разбере какво се крие зад черните й очички. Да не се намира на мястото на тези около нея… Каква ли беше причината това дете да се чувства толкова нещастно и мразено от света?

— Сервилия, това е баба ти Корнелия Сципионида — представи старата жена на племенницата си Друз, без да изпуска нито за миг рамото на малката.

Сервилия само подсмръкна и нищо не каза.

— Дошла съм да навестя майка ти — осведоми я любезно Корнелия. — Ти знаеш ли, че тя се смята за прокълната от теб?

— Наистина ли? Прекрасно — зарадва се детето. — Наистина я проклех.

— Това исках да знам, благодаря ти — кимна баба й и й даде знак да си върви, без да издаде с нищо чувствата си. — Бягай в детската стая!

Друз се върна усмихнат.

— Браво! — похвали той майка си и седна отново до нея. — Най-после някой да я постави на мястото й.

— Никой няма да постави Сервилия на мястото й — възрази му Корнелия, сетне добави замислено: — Освен може би някой мъж.

— А, мъж ли? Е, баща й вече го е сторил.

— Аха, разбирам… Чувам, че отказвал да признае бащинството на децата си.

— Точно така. Останалите бяха много малки тогава и нямаше как да разберат какво точно става. Но на нея сърцето й се разби от мъка… Или поне аз така мисля. Трудно е да се каже, мамо. Тя е хитро и коварно създание.

— Бедната.

— Ха! — изсумтя Друз и нищо не каза.

В същия момент се появи Кратип, който водеше след себе си Мамерк Емилий Лепид.

Младежът силно приличаше на Друз и все пак му липсваше онази сила и енергия, която околните усещаха у брат му. Друз беше на трийсет и седем, той — само на двайсет и седем, не можеше да се похвали с кой знае каква кариера на адвокат, никой не му предричаше онези успехи на бойното поле, които обществото очакваше от Марк Ливий Друз. И все пак, спокоен и флегматичен, Лепид Ливиан притежаваше качества, които брат му не познаваше. Навярно това, с което го превъзхождаше, бе широката обща култура, трезвият поглед върху нещата наоколо. На Друз му бе нужен кошмарът от Араузио, за да прогледне, Лепид го бе сторил още с раждането си, защото бе имал при себе си майка си, една истинска Корнелия, при това от клона на Сципионите: образована, свободомислеща, любознателна за всичко, което става по света.

Корнелия се дръпна встрани на пейката, за да остави място за Мамерк, който се държеше притеснено, може би защото Друз така и не стана да го посрещне, ами само го наблюдаваше с любопитство и очакване.

— Та зарадвай се де, Марк Ливий — сгълча го майка им. — Вие сте истински братя, имате един и същи баща. Време е да станете добри приятели.

— Аз поне никога не съм мислил, че не сме истински братя — обади се Мамерк.

— Аз пък напротив — мусеше се Друз, без да знае как да постъпи. — Кое е истината, мамо? Това, което ми каза днес на мен, или онова, което си казала преди години на баща ми?

— Това, което ти казах днес. Онова навремето само ми помогна по-лесно да избягам от него. Не искам да се оправдавам за постъпката си… Навярно всичко онова, което си си мислил за мен през годините, Марк Ливий, е било истина. Дори бих казала, че съм дори по-лоша, отколкото предполагаш, но поради съвсем друга причина. — Корнелия вдигна рамене. — Никога не съм могла да признавам грешките си. Живея просто ден за ден.

Друз протегна дясната си ръка на брат си и му се усмихна.

— Добре дошъл в дома ми, Мамерк Емилий.

Той пое ръката му, наведе се към брат си и го целуна по устата.

— Мамерк — помоли го с неуверен глас. — Просто Мамерк. В цял Рим само аз нося това име, така че наричай ме просто Мамерк.

— Сестра ни умира в този час — напомни му Друз, без да изпуска ръката му. Искаше брат му да седне до него.

— О… Съжалявам, не знаех.

— Клавдия не ти ли каза? — мигом настръхна майка им. — Оставих й толкова подробно съобщение.

— Не, само ми каза, че двамата с Марк Ливий сте хукнали към дома му.

Корнелия Сципионида се замисли над случилото се и изведнъж й хрумна решение на всички проблеми едновременно.

— Марк Ливий — погледна тя големия си син със сълзи на очите, — в продължение на двайсет и седем години съм отдавала цялата си енергия на брат ти. — Все пак се опитваше да отпъди сълзите, които рядко проливаше. — Така и няма да имам време да опозная родната си дъщеря. Но ти и Марк Порций ще останете двамата с шест деца на ръце, без да имате жена да ви помага… Освен ако не се ожените отново.

Друз поклати енергично глава.

— Не, мамо, аз лично няма да се женя за друга.

Тогава, ако искаш, мога да дойда да живея при теб и да се грижа за децата.

— Искам — съгласи се той и отново се обърна щастлив към брат си. — Друго си е да знаеш, че пак имаш семейство.

В деня, когато малкият Катон навърши два месеца, Ливия Друза почина. В известен смисъл това беше добре за всички: никой повече не си правеше илюзии, че ще оздравее, а мисълта какво бреме представлява за близките си допълнително потискаше умиращата. В неочакваното присъствие на майка си Ливия намери голяма утеха, а освен това беше спокойна, че ще има кой да дарява децата й с обич и разбиране. Корнелия Сципионида не я изоставяше нито за миг (затова пък Сервилия сякаш престана да съществува) и Ливия Друза рано или късно се отърси от страха пред смъртта й забрави мисълта за всякакво проклятие. Прощавайки се с живота, тя се грижеше единствено за съдбата на онези, които щяха да останат след нея.

С Катон Салониан Ливия се сбогува след безброй думи на обич и утеха, след безкрайни напътствия и последни желания. Него гледаха изтощените й очи в мига на смъртта, неговите пръсти стискаше ръката й, неговата любов усещаше душата й да я изпраща в отвъдното. Брат й Друз също трябваше да се увери в сестринската и обич — и за него останаха думи на кураж и наставление. Но единственото от децата, което Ливия пожела да види, бе малкият Цепион.

— Грижи се за брат си Катон — заръча му тя и едва — едва го целуна с горящите си от треската устни.

— Грижи се за децата ми — помоли тя и майка си.

А последните й слова към Катон Салониан бяха:

— Никога не си бях давала сметка, че Пенелопа умира преди своя Одисей.

3

Макар да не притежаваше абсолютно никакъв опит в съда, а и самите му познания върху римските закони да бяха твърде скромни, Сула се научи да изпитва удоволствие от работата си на градски претор. Първо, защото беше изключително интелигентен, второ, защото можеше да разчита на способни помощници, които да му дадат нужните съвети всеки път, когато ги помолеше; и трето, далеч не последно по значение, защото той разсъждаваше по начин, свойствен за добрия съдия. Но това, което го радваше най-много от всичко, бе, че за пръв път в живота си служеше на Рим под собственото си име, а не както преди години — просто в качеството си на помощник на Гай Марий, Тит Дидий или на когото и да било друг. В града започваха да говорят за Луций Корнелий Сула като за човек, напълно независим, който заслужава внимание. Ако допреди изборите преторът можеше да се похвали с шепа клиенти, то сега те се увеличаваха от ден на ден, а пък навсякъде посрещаха с добро око навика му да бъде придружаван от сина си; бащата, който сам бе почнал от нищото, съзнаваше какъв невероятен шанс се отваря пред малкия Сула да почне отрано адвокатска кариера и да си изгради навреме основите за бъдещи успехи на политическата сцена.

Момчето бе взело не само физическия облик на един Цезар, но и притежаваше много от вродения чар на Юлиите, което му помагаше да си печели лесно приятели. А понеже беше добронамерен и научен на почтеност, приятели не му липсваха, напротив ставаха все повече. Сред момчетата, които започваха да кръжат около малкия Сула, беше и връстникът му, по-голям с някакви си пет месеца, Марк Тулий Цицерон, чиято глава беше толкова натежала от знания, че едва се крепеше на раменете му. Което беше най-странно, идваше от родния град на Гай Марий — Арпинум; дядо му се оказа баджанак на брата на Гай Марий, Марк, понеже и двамата бяха женени за Гратидии. За да научи всичко това, Сула дори не трябваше да разпитва приятелите си — още първия път, когато синът му доведе приятеля си Цицерон у дома, баща му бе буквално удавен със семейна информация от младия провинциалист; Цицерон беше твърде приказлив.

Така например Сула дори не си направи труда да попита момчето какъв вятър го е довял в Рим, то само си разказа цялата история:

— Баща ми е голям приятел с Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — похвали се малкият Цицерон, — и с Квинт Муций Сцевола Авгур. Освен това е клиент на самия Луций Лициний Крас Оратор! Затова, щом се увери колко съм надарен и интелигентен, той каза, че няма какво повече да търся в Арпинум, и цялото семейство се преместихме в Рим. Това беше миналата година. Сега си имаме хубава къща в Карина, в съседство с храма на Телус — от другата му страна е домът на Публий Рутилий Руф. Уча и при Квинт Муций Авгур, и при Луций Крас Оратор; повече при Луций Крас Оратор, защото Квинт Муций Авгур е вече доста възрастен. Разбира се, и преди да се преместим за постоянно в Рим, сме идвали често — всяка година. Започнах да се уча на Форума още на осем. Ние не сме прости селяци, Луций Корнелий! Ние струваме много повече от Гай Марий!

Сула искрено се забавляваше да слуша словоизлиянията на тринайсетгодишния си гост, затова дори не понечваше да го прекъсне, ами седеше спокойно облегнат на стола си и чакаше да се случи неизбежното: огромната диня, която служеше за глава на момчето да се откъсне от крехкото си стъбълце и да се пръсне о земята. Ораторът толкова усилено я размяташе напред — назад, толкова енергично кимаше с нея, за да подкрепя жестовете си, че на страничния наблюдател наистина му се струваше как огромната глава всеки момент ще се отдели от врата, който и без това не можеше да го държи във вертикално положение.

— Знаеш ли — продължаваше да се надува Цицерон колкото в преносен, толкова и в буквален смисъл, — вече имам своя публика, която идва специално за упражненията ми по риторика! Толкова съм се обиграл, че каквато и тема да подхвърлят учителите ми, винаги печеля в спора си с тях!

— Трябва ли да разбирам, че възнамеряваш да се заемеш с адвокатска кариера? — обади се Сула, колкото да не излезе, че му е взел думата напълно.

— О, разбира се! И все пак няма да се задоволявам с целите на един Акулеон, колкото и да е бил велик. Кръвта ми е достатъчно благородна, за да гоня и консулство! Е, естествено, първо трябва да вляза в Сената, а дотогава ще имам да водя много дела на Форума. Така говорят всички! — Огромната диня се наведе застрашително напред. — Според моето лично мнение, Луций Корнелий, да разчиташ за политическото си издигане на старата формула, сиреч на успешна военна кариера, скоро ще остане само спомен от миналото. Много по-полезно е постоянно да се показваш пред избирателите, а те не се разхождат по бойните полета, а из римския Форум.

Сула трудно скриваше възхищението си от подобно практично мислене, но намери за уместно да му напомни за себе си.

— Аз самият всичко съм постигнал по старата формула, Марк Тулий. Никога през живота си не съм се занимавал със съдебни дела, а я ме гледай къде съм сега — градски претор.

Но за Цицерон това не беше аргумент.

— Да, но ти, Луций Корнелий, не си се ползвал с моите предимства. А освен това аз ще стана претор, когато му е времето — сиреч на четиридесет.

Домакинът нямаше какво повече да му възрази.

— Не се и съмнявам, че ще успееш, Марк Тулий.

— Да, татко — заоправдава се малкият Сула по-късно същия ден, когато най-после гостенинът си беше отишъл и двамата с баща му можеха да приказват свободно. — Знам, че е голяма бъбрица, но и така ми харесва. Ти как го намираш?

— Намирам малкия Цицерон за обществена опасност, сине, но не мога да му отрека, че е приятна компания. Наистина ли е толкова добър, колкото разправят?

— Трябва сам да го чуеш, за да прецениш.

Но бащата поклати глава.

— Не, благодаря! Още е твърде млад, за да му повишаваме толкова самочувствието! Да му се не види и на самонадеяното провинциалистче!

— И все пак Скавър Принцепс Сенатус не спира да го хвали навсякъде — говореше малкият Сула облегнал се нежно на рамото на баща си — жест, който бедният Цицерон, например, не би направил никога; колкото повече време прекарваше приятелят му на Форума, толкова повече му се щеше да стои настрана от собствения си родител — скромен провинциален големец, който не струваше нищо в очите на истинските римски аристократи. Да не говорим, че за малкия натегач беше истинско проклятие, дето често го посрещаха с неприкрито пренебрежение само защото се падал далечен роднина на Гай Марий! Убедил се, че името на Третия основател на Рим вече не е никак на почит в Сената и на Форума, малкият Марк Тулий все по-видимо се отдръпваше от баща си, навярно с мисъл за бъдещата си политическа кариера.

— Според мен — отвърна Сула не без известно задоволство — Скавър Принцепс Сенатус си има достатъчно други грижи, за да се занимава с някакъв си Марк Тулий Цицерон.

Това беше самата истина. По традиция именно Принцепс Сенатус отговаряше за посрещането и изпращането на чуждите посланичества, а също и за всички дипломатически отношения с чужбина, които не се очертаваше да доведат до открита война. В действителност, в римския Сенат отдавна бяха свикнали да гледат на съседните царства като на своего рода римски провинции, които обаче не са достатъчно интересни, за да си струва легионите да ги завоюват. Тъкмо затова Марк Емилий се оказваше натоварен с тежката задача да намери поне неколцина свои колеги, достатъчно жертвоготовни, за да образуват комисия и да отпътуват за Витиния на своя сметка. От само себе си се подразбира, че това му отне време, и когато Сократ, по-малкият син на покойния Никомед II, цар на Витиния, прати своята просба до Сената, отговорът на Рим се получи едва десет месеца по-късно, при това смисълът му беше обратен на надеждите на претендента. Сенатът признаваше за цар на Витиния Никомед III, просбата на брат му Сократ оставаше без всякакви последствия.

Преди обаче да е разрешил витинския династически спор, Скавър Принцепс Сенатус беше изправен пред друг дипломатически ребус, който също се отнасяше до чуждоземен престол. От Кападокия в Рим пристигнаха кападокийската царица Лаодика и синът й Ариобарзан, спасяващи се от ордите на арменския цар Тигран и на понтийския Митридат, негов тъст. След като им бе омръзнало да търпят в двореца сина на Митридат, още повече дядо му Гордий, вярна креатура на понтиеца, и двамата дошли на власт кажи-речи с пристигането на пътешественика Гай Марий преди години, кападокийци най-после бяха намерили свой роден претендент за престола в Евсевия Мазака. Опитът отпреди време да повикат за владетел представител на сирийските Селевкиди бе завършил трагично, след като въпросният кандидат бе отпратен на оня свят, вероятно с помощта на славещия се като добър отровител Гордий. Едва след известно време, прекарано в търсене на някой позабравил се представител на местната царска династия, кападокийци успяха да представят на Митридат друг противник: местния велможа Ариобарзан, който с друго можеше и да не се похвали, но със сигурност имаше кръвна връзка с отмрялата династия. Майка му, която не би могла да се нарича другояче, освен Лаодика, беше братовчедка на последния от Ариаратите кападокийци. Малкият Ариарат Евсев, роден син на Митридат, и дядо му Гордий бяха изхвърлени от двореца в Мазака и без да губят нито минута, избягаха на север в Понт. Този път обаче Митридат не посмя да реагира веднага, и то единствено благодарение на Гай Марий, който при идването си в Кападокия го бе наплашил достатъчно силно с призрака на римските легиони. Затова, вместо сам да си цапа ръцете, Митридат остави да действа вместо него арменският му съюзник Тигран. Официално Кападокия беше нападната от Тигран, който сам трябваше да избере поредния узурпатор на местния престол. Този път нямаше да бъде син на Митридат. На предварително съвещание двамата монарси бяха решили, че е минала модата на децата — царчета и вече е крайно време в Мазака да дойде на власт възрастен човек. Новият кападокийски цар щеше да бъде не друг, а самият Гордий.

Но Лаодика и Ариобарзан навреме се махнаха от проклетото си царство и побързаха да се явят в Рим. Беше ранната пролет на същата година, в която Сула служеше като градски претор. Пристигането им в Рим се оказа непредвидено усложнение в живота на Скавър, който неведнъж бе казвал и писал, че съдбата на Кападокия трябва да се решава единствено от нейните жители, и не можеше току-така да остане глух за исканията им. Работата беше там, че и Лаодика, и Ариобарзан единодушно обвиняваха за нещастията си Митридат Понтийски, а пък Скавър вече бе имал случай да изрази своите симпатии към него. Единственото, което утешаваше Принцепс Сенатус за момента, бе, че участието на Митридат в дворцовия преврат още не е доказано, и че цялата отговорност би могла да се прехвърли на арменеца Тигран.

— Ще трябва сам да отидеш и да провериш — подхвърли Сула на Скавър на излизане от заседанието, на което малцината благоволили да се явят сенатори обсъждаха Кападокийския въпрос.

— Да й се не види на проклетията! — ядосваше се Скавър. — Точно в момента не мога да си позволя да напусна Рим.

— Тогава ще трябва да упълномощиш някого.

Но Скавър гордо изпъчи старческите си гърди, навири нос и рече себеотрицателно:

— Не, Луций Корнелий, ще отида лично аз.

Което и стори. С тази разлика, че не си направи труда да посети самата Кападокия, ами реши да навести цар Митридат в резиденцията му в Амазия. Там го посрещнаха едва ли не с овации и го обградиха с внимание, на което всеки би му завидял. Не можеше да му се отрече на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, че си прекара добре в Понт, където знаеха и как да хранят, и как да поят. Когато царят отиваше на лов за лъвове и мечки, и Скавър отиваше с него; когато царят предложеше да хванат някоя риба — тон или делфин, и Скавър се качваше на кораба му, за да мята харпуни в Евксинския понт; когато царят го поканеше на разходка до някоя от природните забележителности в страната — водопади, дефилета, величествени планински върхове, — пак Скавър гледаше да запомни видяното, за да се хвали на приятели и познати в Рим; а най-много щеше да се хвали с понтийските череши — най-вкусният плод, минавал през устата му, — които не растяха никъде другаде по света.

Скавър се убеди, че Понт няма никакво желание да управлява Кападокия, напротив неговият владетел не пропускаше възможността да порицае поведението на зет си Тигран. Най-накрая, като си даде сметка, че се е заседял, и като се успокои, че в един дворец, където всички говорят безупречен гръцки, не може да се готвят заговори срещу Рим, Марк Емилий Скавър се качи на един от Митридатовите кораби и отиде да разправя в Рим какво е чул и видял.

— Лесно се справихме — потриваше ръце Митридат пред приближения си Архелай.

— Мисля, че ако не беше кореспонденцията, която водеше с него през последните две години, нямаше да успеем — рече Архелай. — Продължавай да му пишеш, Велики! Струва си усилията.

— И торбата със злато, която му дадох, също си струваше.

— Както винаги си прав!

Далеч преди да измине мандатът му като претор урбанус, Сула седна да плете интриги с надеждата да му се предостави управлението на някоя от двете провинции в Испания. За целта най-много щеше да му помогне възникналата дружба със Скавър Принцепс Сенатус, която му отваряше вратите и у много други членове на Сената. Единствен може би Катул Цезар щеше да си остане завинаги негов съперник; нито той, нито Сула щяха лесно да забравят известни събития, случили се преди години по долината на река Атезис в Алпите, тогава когато кимврите нахлуваха в Италийска Галия. Като цяло обаче нещата вървяха в желаната посока и в началото на юни вече предчувстваше заминаването си за Далечна Испания — по-доброто решение от двете, особено за човек, който се нуждае от много пари.

Но Фортуна, която беше направила толкова много за него, този път най-безочливо го предаде. Един ден от Близка Испания се завърна Тит Дидий, комуто беше отредено да чества триумф. Вместо него в провинцията беше назначен да управлява квесторът му. Само два дни по-късно проведе своя триумф и Публий Лициний Крас, управителят на Далечна Испания, оставил също така квестора си да го замества. И двамата квестори щяха да си управляват чак до новите избори. Тит Дидий се хвалеше, че е оставил Близка Испания напълно умиротворена, след като най-накрая е успял да се справи с пустите келтибери, и не очаквал дори да гъкнат в негово отсъствие. Оказа се обаче, че за разлика от колегата си Публий Крас е избързал малко с триумфа, и то не за друго, а за да може да сключи договори с подходящи предприемачески сдружения в Рим за разработката на калаените рудници, които бе получил в концесия. Като управител той си бе направил труда лично да навести Каситеридите — прословутите Калаени острови, — където бе смаял всички с внушителната си външност на римски магистрат. Не само това, но бе предложил по-висока цена от всички други кандидати — концесионери, гарантирайки, че нито грам от рудата, която миньорите извадеха на бял свят, няма да се изгуби по пътя към Вътрешно море. Лициний Крас беше баща на три деца и навреме се замисляше какво ще им остави в наследство. Затова пък нямаше как да обърне нужното внимание на задълженията си като провинциален управител.

Само петнайсет дни след честването на Красовия триумф, в деня преди юнските иди се разбра, че лузитаните се били вдигнали на ново въстание, обхванало много по-голяма територия, отколкото предишното. На място веднага беше пратен действащият претор Публий Корнелий Сципион Назика, който, вместо да премине към активни действия, се зае да разучава отблизо обстановката. За всички беше ясно, че преторът изчаква да му бъдат удължени пълномощията, което Сенатът щеше да стори с най-голямо удоволствие — все пак Сципионите бяха могъща фамилия и имаха доста приятели сред аристокрацията. Сула вече нямаше какво да очаква от Далечна Испания.

През октомври и Близка Испания му беше отмъкната изпод носа. Квесторът, останал да замества триумфатора Тит Дидий, прати вест, че иска спешна помощ: цялото население на провинцията — васкони, кантабрийци, илергети, се били вдигнали като един на оръжие. Понеже Сула заемаше отговорната длъжност на градски претор, не можеше и дума да става да напуска поста си, затова самият първи консул Гай Валерий Флак на бърза ръка събра армия и отплава за Испания.

Какво оставаше тогава на Сула? Македония? Но тя се смяташе за консулска провинция, рядко я даваха на претори, макар и тъкмо тази година там да управляваше предишният градски претор, новият човек Гай Сенций. Сенций обаче показваше превъзходни качества и никой не очакваше Сенатът да го маха от поста му на главнокомандващ в една война, където беше подпомаган от не по-малко способния Квинт Брутий Сура. Азия? Сула отсега знаеше, че провинцията е била обещана на друг един Валерий Флак, пак Луций. Африка? В последно време там не се случваше абсолютно нищо; човек можеше да си потъне сред пясъците на пустинята и никой да не се сети повече за него. Сицилия? Същото. Както и Сардиния, с или без Корсика.

Макар и изпаднал в отчаяна нужда от пари, Сула, беше принуден да стои като безмълвен свидетел на събитията около себе си, да скърца със зъби от яд, че всичките богати провинции са раздадени на други, а той стои с вързани ръце в римските съдилища. До две години трябваше да се кандидатира за консул, а само сред тазгодишните претори имаше достатъчно сериозни опоненти в лицето на Публий Сципион Назика и Луций Флак, последният от които бе доказал на какво е способен, осигурявайки си предварително управлението на Римска Азия. И двамата бяха достатъчно богати, за да купят когото трябва, но дори не можеха да се сравняват с третия кандидат — Публий Рутилий Луп. Ако не му се предоставеше случай да забогатее в някоя война, Сула така и щеше да си увехне.

Добре, че беше синът му да му прави компания навсякъде, иначе сигурно би полудял; би направил нещо, което завинаги би го лишило от шансове да се добере до консулския пост. Метробий се намираше все в този същия Рим и ако не беше малкият Сула, баща му нямаше да устои на все по-засилващото се изкушение и навярно би навестил стария си любовник. Към края на годината вече абсолютно всички в Рим познаваха градския си претор по физиономия, което се дължеше до голяма степен и на фрапиращата му красота. Присъствието на децата му не позволяваше дори мисълта да покани Метробий у дома си, а пък сам да го посети в апартамента му на Целий, беше невъзможно заради стотиците любопитни погледи по улиците на града. „Сбогом, Метробий!“

Това, което правеше безсилието му още по-непоносимо, бе и принудителната му раздяла с Аврелия. Това лято най-сетне се бе завърнал у дома Гай Юлий Цезар, което беше сложило веднъж завинаги край на Аврелиината свобода. Сула си бе позволил да посети веднъж приятелката си, но вместо познатата Аврелия насреща му застана някаква хладна и безразлична дама, която хладно и безразлично го помоли повече да не й досажда. Сула нямаше откъде да черпи информация за домашните проблеми на Цезарови, затова пък не му беше трудно да се сети за какво става дума. През ноември Гай Юлий Цезар щеше да се явява на преторските избори, за целта Гай Марий бе започнал да използва цялото си влияние, а съвсем естествено жената на кандидата щеше да се превърне в обект на всеобщо внимание и не можеше да си позволи никакви грешки. Никой не бе казал на Сула за умишленото недоразумение, което Публий Рутилий Руф бе предизвикал с писмото си до Гай Марий и жена му в Мала Азия, затова пък Клавдия, жената на Секст Цезар, бе сметнала за нужно още при посрещането на девера й да му спомене в шеговита форма за случая. Всички го приеха като анекдот, при това твърде смешен, но на Гай Цезар не му беше до подобни шегички.

И така, Сула ден след ден благодареше на боговете, че са му пратили такъв син! Само малкият Сула можеше да му бъде утешение в тези самотни месеци. Само той можеше да охлади страстите на своя разкъсван от всевъзможни житейски страдания баща, който току-виж от нямане какво да прави отново посегнал към шкафчето с отровата. Защото, ако ще цялото злато и сребро на света да му предложеха, той никога не би позволил синът му да узнае, че е дете на убиец.

Задаваше се краят на тази безплодна година. От ден на ден шансовете му да спечели управлението на някоя провинция изтъняваха все повече и повече, а Метробий и Аврелия си оставаха все тъй далечни. Младият Цицерон не спираше нито за миг да му боботи над главата и на разочарования претор не му оставаше друго, освен да се влюбва все повече и повече в сина си. Единствено пред него Сула разправяше с подробности за живота си преди смъртта на мащехата му — неща, които грижливо бе крил от ушите на всички останали. Но момчето знаеше и да слуша, и да разбира, и да прощава. Разказите на баща му го привличаха особено с това, че героят в тях повече никога нямаше да се покаже такъв, какъвто е бил тогава — напротив, светът, в който беше попаднал и в който той самият, малкият Сула, живееше, беше отделен за вечни времена от онзи, който бе напуснал след смъртта на старата Клитумна. Само едно премълчаваше бащата — за вълчите си нрави, които често го бяха изкарвали навън по пълнолуние — да вие безнадеждно срещу облещилото се светило в небето. Навярно се опитваше сам себе си да убеди, че звярът у него си е отишъл завинаги.

Когато в края на ноември Сенатът разпредели провинциите между настоящите и бъдещите претори, всичко се случи точно тъй, както си го бе представял Сула: пълномощията на Гай Сенций в Македония бяха продължени, също както и на Гай Валерий Флак в Близка Испания и на Публий Сципион Назика — в Далечна. На Сула му бе предложено сам да избере между Сицилия, Сардиния и Корсика, но той любезно отказа. По-добре да си стои в Рим и да чака какво ще се случи за в бъдеще, вместо да поеме с някакво безперспективно управителство и да изгуби връзка с избирателите. Тъй и тъй, когато две години по-късно в Рим се проявеше интерес кой от кандидатите за консул къде е управлявал като претор и пропретор, никой нямаше да обърне внимание на Африка, Сицилия или Сардиния.

И изведнъж Фортуна свали маската си и отново се разкри в пълна светлина пред своя любимец Луций Корнелий Сула. През декември в Рим достигна тревожно послание от страна на витинския цар Никомед, който съобщаваше на Рим, че цар Митридат планувал в най-скоро време да обяви война на всички страни в Мала Азия, но най-вече на самата Витиния. В почти същия миг от Тарс дойде новината, че Митридат бил нахлул в Кападокия начело на огромна армия и по всичко личало, че имал намерение да завладее Киликия и Сирия. Смаян от подобно развитие на събитията, Скавър Принцепс Сенатус лично предложи в Киликия да бъде пратен незабавно римски управител, който да се заеме със защитата на тази дотогава формална римска провинция. Засега Рим не разполагал с излишни войскови части, но управителят щял да бъде снабден с достатъчно парични средства, за да организира на място съпротивата. Нещо, което Митридат така и не бе разбрал, бе колко твърдоглав и верен на принципите си може да се окаже един истински римлянин, какъвто несъмнено беше Скавър. Понтиецът можеше да си пише писма, колкото иска, можеше да му даде не една, ами няколко торби злато и пак нямаше да го откаже от решимостта му да защитава интересите на Рим. Скавър можеше и писмата да изгори, и златото да забрави, сякаш никога не го е имало. Киликия беше слаба, но същевременно важна. Рим можеше и да не й праща управители, но продължаваше да гледа на областта като на своя законна територия.

— Нека пратим в Киликия Луций Корнелий Сула — предложи Гай Марий, когато се допитаха до него. — Поставиш ли го натясно, той е способен на истински чудеса. Може да обучава войници, да ги въоръжава, както трябва, да ги командва в бой. Ако някой от нас е способен да спаси положението в Мала Азия, това е Луций Корнелий.

— Дадоха ми провинция! — похвали се Сула пред сина си още на вратата. Тъкмо се връщаше от заседанието на Сената в храма на Белона.

— Не може да бъде! — зарадва се малкият Сула. — Коя?

— Киликия. Трябва да я пазя от войските на понтийския цар Митридат.

— О, татко, това е чудесно! — поздрави го синът му, но в следващия миг се сети, че им предстои да се разделят. Макар и само за секунда в очите му се прочете такава дълбока тъга, която жегна сърцето на Сула, нищо, че в следващия миг малкият се беше овладял напълно и добавяше с дължимото към баща си уважение: — Ще ми липсваш, разбира се, но пък съм толкова щастлив за теб, родителю мой. — Това, последното рядко се казваше, но подхождаше за тържествени случаи.

Луций Корнелий Сула се вгледа продължително в сина си, от бледосивкавите му очи бликнаха сълзи колкото на умиление, толкова и на радост, че е способен така силно да обича някого на този свят.

— А, така! Кой говори за раздяла? — уж се зачуди той. — Да не би наистина да си мислиш, че ще тръгна без теб? Естествено, че и ти ще дойдеш.

Малкият Сула за малко да се задави от изненада; на устните му се появи щастлива усмивка.

— О, татко! Сериозно ли говориш?

— Никога не съм говорил по-сериозно през живота си, синко. Или заминаваме двамата, или аз изобщо няма да замина.

Тръгнаха за Мала Азия в началото на януари. Заради все по-силното разминаване между календарното време и годишните сезони температурите бяха по-скоро есенни, а ветровете — сравнително благоприятни за плаване. Сула беше взел със себе си дванайсет ликтори (колкото прилягаха на управител с проконсулски империум), а освен тях и цял екип от писари, чиновници и държавни роби. Освен малкия Сула, който не можеше да си намери място от вълнение, на кораба се возеха изгоненият цар на Кападокия Ариобарзан и майка му Лаодика. Благодарение на усилията на Скавър Принцепс Сенатус проконсулът носеше със себе си пълен сандък със злато, а благодарение на дългите разговори с Гай Марий имаше и ясна представа за общото положение в региона.

От Тарент стигнаха по море до Патрас в Пелопонес, оттам взеха друг кораб до Коринт, прехвърлиха се по суша до Пирея, където платиха на поредния капитан, за да ги откара до Родос. От Родос за Тарс Сула трябваше да наема специален кораб, тъй като зимата настъпваше и търговското корабоплаване бе преустановено. Заради лошите ветрове пътниците пристигнаха в Тарс едва към края на месеца, без да видят почти нищо от чудесата на Гърция и Мала Азия, освен много вода и пристанище или корабна работилница.

Откакто Марий бе напуснал града три години и половина по-рано, в Тарс нищичко не се беше променило. Подобно на столицата си и цяла Киликия продължаваше да живее в своята вековна дрямка, глуха за събитията по света. Пристигането на първия официален римски управител в историята на областта беше ознаменувано както подобава и Сула едва се беше нанесъл в местния дворец, когато на вратата вече се стичаха услужливи хора, готови да му помогнат с каквото могат. Сред тях не бяха малцина и онези, които не биха отказали да повоюват известно време срещу прилично възнаграждение.

Сула обаче още от Рим знаеше кого да търси. Интересно, а може би показателно бе, че въпросният човек не си губеше времето да си разменя услуги с новодошлия римски управител, ами продължаваше да си гледа всекидневната работа, която беше да поддържа местните доброволчески дружини. Името му беше Морсим и той беше лично препоръчан на Сула от Гай Марий.

— Отсега нататък си освободен от командването — рече приятелски Сула на Морсим, когато той най-сетне се отзова на поканата му да се яви в двореца. — Трябва ми местен човек, който да ми помага при набирането на четири легиона войници, тяхното екипиране и обучение. Трябва да сме готови до пролетта, когато ще се отворят планинските проходи. Гай Марий казва, че ти си най-подходящият човек за целта. Ти самият как мислиш?

— Не мисля, а знам, че съм този, когото търсиш — рече без капка колебание Морсим.

— Климатът тук е топъл, това е в наша полза — мина по същество римлянинът. — Имаме достатъчно време през зимата, за да подготвим добре войниците… Стига да намерим нужната база за обучение и още повече — достатъчно качествено въоръжение, което да отговаря на това на Митридатовата армия. Възможно ли е да успеем?

— Със сигурност ще успеем — увери го Морсим. — Тук ще намериш хиляди желаещи да се пишат доброволци. За младите войската е добра възможност да забогатеят, а пък кой знае от колко време тук никой не е имал случай да се навоюва. Ако в Кападокия не се бяха сменили толкова царе и ако не я бяха нападали постоянно чужди нашественици като Митридат и Тигран, тя самата отдавна да ни е завладяла. За щастие напоследък и Сирия се намира почти в същото положение. Това, че Киликия и до ден-днешен е свободна, е просто късмет.

— Или по-скоро е дело на богинята Фортуна — усмихна се като огромен котарак Сула и прегърна сина си. — Фортуна винаги е на моя страна, Морсим. Един ден ще се нарека в нейно име Феликс. — Веднага обаче мина на друг въпрос. — Все пак, колкото и да е слабо зимното слънце, трябва да свърша една работа, ако може още сега.

Тарсиецът го изгледа в очакване.

— Мога ли да ти помогна с нещо, Луций Корнелий?

— Предполагам, че да. Можеш ли да ми кажеш къде най-близо има пазар? Искам да си купя хубава шапка с периферия, която да не се разпадне за няколко дни на главата ми.

— Татко, ако смяташ да ме накараш и мен да нося шапка, няма да я бъде — твърдо заяви малкият Сула, докато двамата обикаляха района около двореца. — Шапка! Само старите селяни носят шапки — ония, дето дъвчат слама в устата си.

— И аз — допълни баща му и се усмихна.

— Ти ли?

— Когато съм на война, малки Сула, винаги нося шапка с голяма периферия. Гай Марий ме посъветва още преди години, когато бяхме в Африка, за да се бием с нумидийския цар Югурта. „Да си я носиш на главата — вика ми той, — и не мисли какво говорят околните за теб. След известно време никой няма да ти обръща повече внимание.“ Послушах съвета му, защото кожата ми е толкова светла, че постоянно изгаря на слънцето. Нещо повече, откакто успях да извърша подвига си в Нумидия, навсякъде се заговори за шапката ми.

— Аз пък никога не съм те виждал с шапка в Рим — отбеляза недоверчиво малкият Сула.

— То е, защото в Рим винаги гледам да стоя на сянка. Затова и миналата година наредих да ми издигнат балдахин на площада и да раздавам правосъдие под него.

Двамата се умълчаха; тясната уличка, по която бяха вървели, внезапно ги изведе на малък площад, потънал в дебелата сянка на вечнозелени дървета. На площада стояха наблъскани една до друга множество сергии в очакване на клиенти.

— Татко? — обади се нечий тъничък гласец.

Сула се обърна встрани и за своя изненада установи, че синът му вече почти го е настигнал на ръст. Още един признак, че момчето е наследило дядо си Цезар, който се знаеше като висок човек.

— Да, сине? — попита Сула.

— Може ли и на мен да ми купиш шапка?

Когато цар Митридат научи за римския управител, който бил пристигнал в Киликия и усилено набирал и обучавал войници, той загледа с такова недоумение осведомителя си — новоназначения цар на Кападокия Гордий, че на него му идеше да си глътне езика от страх.

— Кой е тоя Луций Корнелий Сула? — попита Митридат.

— Никой от нас не е чувал за него, Велики. Знаем само, че миналата година е бил главен управител на град Рим и че е служил като легат при неколцина известни римски пълководци — при Гай Марий в Африка, когато воюваха с цар Югурта, при Квинт Лутаций Катул в Италийска Галия — срещу германите и при Тит Дидий в Испания срещу тамошните диваци — изрече Гордий; по начина, по който произнасяше дългите римски имена, личеше, че с изключение на Гай Марий всички останали са му неизвестни.

Неизвестни бяха те и за самия Митридат, който за пореден път мислено се укоряваше, че така и не е пожелал да понаучи малко география и история. Трябваше братовчед му Архелай да му се притече на помощ със своя не чак толкова разширен поглед върху световните хоризонти.

— Тоя Луций Корнелий Сула едва ли би могъл да се сравнява с Гай Марий — рече Архелай замислено. — И все пак има голям опит, затова не бива да го подценяваме само защото за пръв път го чуваме. Откакто е влязъл в римския Сенат, повечето време е прекарал заедно с легионите, макар и да не съм чувал някога сам да е командвал армия.

— Корнелий… — на свой ред разсъждаваше на глас царя Митридат. — Дали има нещо общо с Корнелий Сципионите? И какво означава изобщо „Сула“?

— Не е от Сципионите, Всемогъщи царю — успокои го Архелай. — И все пак бил патриций, а не от ония, дето римляните им викат „нови хора“, сиреч хора без род и без чест. Казват, че бил труден.

— Труден ли?

Архелай тежко преглътна; познанията му по въпроса се бяха изчерпали, а той така и не знаеше в какво ли се състои „трудността“ на Сула. Затова подхвърли наслуки:

— Не е лесно да се преговаря с него, Велики. Никога не се опитва да погледне на нещата от другата гледна точка — само от своята собствена.

Дворът се беше разположил в резиденцията в Синоп, любимото място на царя, който особено му се радваше в зимно време. От няколко години Понт бе живял в относителен мир; не се бе стигало до нови екзекуции на роднини и царедворци, Гордиевата дъщеря Ниса се бе оказала послушна и отзивчива съпруга, вършеше си работата и на царица, така че баща й бе удостоен с честта, щом Тигран завладя Кападокия, да бъде сложен за цар. Многобройните синове на Митридат растяха, така че той нямаше защо да се тревожи за бъдещето на династията, а владенията му по бреговете на Евксинския понт продължаваха да са все тъй богати и щедри към своя повелител.

Споменът от срещата с Гай Марий избледняваше и царят на Понт отново се оглеждаше за жертви на юг и на запад. Идеята му да използва Тигран като стенобойна машина в Кападокия се бе оказала сполучлива и Гордий здраво се крепеше на престола там, независимо от спешното посещение на Скавър в Амазия. Това, което римлянинът бе успял да издейства от приятеля си Митридат, бе, че най-накрая арменският цар благоволи да изтегли войските си обратно от Кападокия… Нещо, на което и самият Митридат бе разчитал. Кападокия беше негова, Рим беше доволен, нищо повече не му пречеше да се нахвърли над Витиния, още повече че преди година при него бе дошъл за помощ Сократ, прогонен от брат си и затова решен да му отмъсти, ако трябва за целта да се продаде и телом, и духом на могъщия Митридат. Дори и без да присъединява Витиния към царството си, Митридат винаги можеше да сложи на престола й своята вярна креатура. Понтиецът плануваше всичко това да стане през пролетта; армията му щеше да нахлуе от всички страни едновременно в царството на съседа Никомед, така че той, бедният, дори не би имал време да разбере какво става.

Но новините, които Гордий му носеше, го караха да се замисли; щеше ли наистина той да посмее да нападне Витиния и да сложи там на власт Сократ, когато и от двете му страни го дебнеха римски управители? В Киликия имало четири легиона! Разправяха се легенди, че с четири легиона Рим можел да победи целия свят, ако трябвало. Вярно, че ставаше дума за легиони от местно население, прости киликийци, не обучени римски войници, но пък и киликийци се славеха като войнствен и горд народ… Ако не беше така, защо Сирия толкова време дори не се бе опитала да си върне властта над тях. Четири легиона, това означаваха около двайсет хиляди въоръжени мъже. Докато Понт можеше да разчита на двеста хиляди. Численото превъзходство на Митридат беше категорично. И все пак, и все пак… Кой беше този Луций Корнелий Сула? И навремето никой не беше чувал за Гай Сенций и помощника му Квинт Брутий Сура, но това не им попречи да смачкат всичко живо пред себе си — келти, илири и траки. От Илирик на запад, до Хелеспонта на изток римският ботуш газеше всичко наред. Митридат започваше да се чуди дали римляните вече не смятат да завладяват и земите на север към Данубий; това го тревожеше изключително, защото сам бе възнамерявал да премести границата на северните си владения чак до устието на Данубий. Да не би да се окаже, че римляните вече са го изпреварили и го чакат въоръжени до зъби да се покаже?

Кой беше Луций Корнелий Сула? Нямаше ли да се окаже той поредният римски пълководец от ранга на Сенций? Защо ще пращат тъкмо него в Киликия, ами ще оставят без работа хора като Гай Марий и Лутаций Катул — победителите на германите? Единият от тях, Марий, не беше ли дошъл специално сам — самичък при него в Кападокия, за да го заплашва, че за в бъдеще нямало да изпусне от поглед нито едно негово движение? Защо тогава не бяха пратили Гай Марий в Киликия? Защо бяха избрали някой си неизвестен Луций Корнелий Сула? Рим винаги бе разчитал на добри, дори гениални пълководци. Да не би Сула да се окажеше по-гениален и от самия Гай Марий? Понт можеше да разполага с огромна армия, но добри пълководци нямаше. Навремето Архелай се беше справил блестящо с варварите по северните брегове на Евксина и сега гореше от желание да се докаже и срещу по-сериозни противници. Но Архелай беше братовчед на Митридат, в жилите му течеше царска кръв, а това го правеше възможен противник за властта в самия Понт. Същото важеше и за другия голям велможа Неоптолем, за неговия братовчед Леонип. А кой цар можеше да има сляпо доверие на синовете си? Всеки от синовете му си имаше майка, а всяка майка хранеше амбиции за власт; или те щяха да убият царя, за да управляват като регентки, или децата им щяха отрано да посегнат към властта и да свалят баща си.

„Ако можех самият аз да командвам армия!“ — тюхкаше се цар Митридат, докато зелените му, изпъстрени с кафяво очи шареха по лицата на събеседниците му, сякаш без да ги забелязват. Митридатидите бяха наследили много от своя легендарен предшественик Херакъл, но пълководци не бяха станали. Но пък и самият Херакъл дали е бил изобщо пълководец? Митридат се замисли. Не, не е бил! Херакъл винаги и във всичко се бе справял сам. Можеше да се бори с лъвове и мечки, да сваля царе и царици, богове и богини, да се сражава с триглави кучета и всякакви други зверове. И той, Митридат можеше всичко това, дори би се радвал на подобни врагове. Но по времето на Херакъл пълководци изобщо е нямало; тогава хората са се събирали на малки групи, карали са си колесниците, които не е ясно кой им е изработвал, срещали са се на уреченото място, слизали са на земята и са се били един срещу един. Ето каква война би искал и сега да води с противниците си Митридат! Но онези времена си бяха отишли завинаги, както и колесниците, каквито вече никой не можеше да направи. Новото време използваше и нови оръжия; вместо някогашните герои сега пълководци се разпореждаха като богове със съдбата на подчинените си, стояха си на спокойно на някое възвишение и с пръсти показваха кой къде да удари, кой къде да бяга; не им трябваха мускули, стигаха им заповедите, както и всевиждащият поглед, който отрано можеше да предусети следващия ход на противника. Пълководците бяха надарени с онази тайнствена способност да виждат отдалеч къде редиците се огъват, къде трябва да се пратят подкрепления, къде врагът възнамерява да съсредоточи силите си. На Митридат му се струваше, че те просто се раждат такива — човек или разбира от стратегия, или не разбира; можеш да си стоиш, колкото си искаш на възвишението, и пак нищо да не видиш. За свое голямо разочарование Митридат се бе оказал тъкмо от втория тип хора; нямаше нито усет, нито желание да командва армии; а и никога нямаше да ги има.

Докато очите на царя кръжаха безизразно от лице на лице, всеки от присъстващите се взираше в неговото като някой сокол, който иска да зърне жертвата си сред тревите; или по-скоро като мишка, която иска да зърне сокола във висините. Седеше си Митридат на своя трон от масивно злато, инкрустирано с милиони перли и рубини, криеше се под лъвската си кожа (защото ставаше дума за военен съвет), диплеше при всеки жест тънката си ризница, изплетена от най-фино желязо, покрита с плочки от злато. За да блести и отраженията да се впиват като хищни нокти в очите на околните. Царят нямаше врагове, но и никой не можеше да бъде сигурен, че му е съюзник. Той си оставаше една загадъчна смесица от страх и смелост, от самонадеяност и срамежливост, от желание да съзижда и страст да руши. В Рим никой нямаше да си направи труда дори да го изслуша, а тук, в Синоп следяха всяка негова дума. В Рим щяха да му се изсмеят в лицето, тук щяха да изпълнят всяка негова дума.

Най-накрая Митридат проговори:

— Който и да е този Луций Корнелий Сула, щом като римляните са го пратили сам без армия да защитава една затънтена провинция, щом като му имат доверие, че ще успее сам да направи от киликийците войници, значи трябва да гледаме на него като на сериозен противник. — Погледът му се спря на Гордий. — Колко войници пратих тази есен в твоята Кападокия?

— Петдесет хиляди, велики царю — отвърна той.

— В началото на пролетта ще пристигна в Евсевия Мазака с още толкова. Неоптолем ще командва войските в бой. Архелай, ти ще събереш още петдесет хиляди души и ще се разположиш по западната граница на Галатия — в случай, че на римляните им хрумне да ни атакуват от две страни едновременно. Царицата ще ме замества в Амазия, но синовете й ще останат тук в Синоп под строга охрана. Те ще бъдат залог за нейната вярност. Нека знае, че само да разбера за някакъв заговор от нейна страна, децата й ще бъдат незабавно убити.

— Дъщеря ми дори не би помислила за подобни неща! — извика уплашено Гордий, който веднага си представи как някоя от другите жени на царя ще заплете интрига срещу царицата и още преди истината да е излязла наяве, внуците му ще бъдат заклани.

— Ако дори я подозирах в такива намерения, нямаше да я оставя жива — съгласи се Митридат. — Но напоследък съм се научил да взимам всякакви предохранителни мерки. Когато напускам царството си, всяка от жените ми бива разделена от децата си, които отговарят за нейното поведение. Жените са странен добитък и трябва да внимаваме с тях — заключи философски царят. — Забелязал съм, че всички те държат много повече на децата си, отколкото на собствения си животец.

— Тогава се пази от онази, която прави изключение от правилото — обади се нечий тънък и мазен глас, който беше притежание на дебел и още по-мазен човек.

— Ще се пазя, Сократ, ще се пазя — усмихна се на съвета Митридат. Колкото и да беше гнусен, гостът му от Витиния, той бе започнал да изпитва симпатия към него. Може би защото съзнаваше, че ако сам бе имал подобен гнусен брат, едва ли би го оставил да доживее петдесетте; щом като собствените му роднини са го изтърпели досега, значи Сократ си струваше. Макар и въпросът да беше странно извъртян, след като Митридат бе изклал всичките си братя още преди да са навършили двайсет — за неговия начин на мислене това не съдържаше никакво противоречие. Но пък и Витиния не можеше да се похвали с волеви царе. Ако не беше закрилата на Рим над царството, то отдавна щеше да се е превърнало в провинция на Понт. И ето, че пак се сещаше за Рим… Рим, Рим, Рим! Накъдето и да се обърнеше Митридат, го гледаха римските управители. Защо най-сетне римляните не си намерят някоя нова война на запад, че да го оставят него, понтийския цар на мира? Вече десет години в другия край на Вътрешно море нищо не се случваше. Една война и докато Рим успее да се оправи, Понт вече ще властва над цялата източна половина на цивилизования свят и римляните ще си гризат ноктите от яд. Нека си стоят на запад и да се любуват на слънчевия залез.

— Гордий, на теб оставям да следиш действията на този Луций Корнелий Сула в Киликия. Искам да ме държиш осведомен за абсолютно всичко, което става там! Да не си изпуснал нищо от око! Ясно ли ти е?

Гордий потръпна.

— Да, Всемогъщи.

— Добре! — Митридат се прозя. — Огладнях. Да ядем. — Но когато Гордий понечи да го последва към трапезарията, той рязко го спря. — Не и ти! Ти заминаваш веднага за Мазака. Нека Кападокия знае, че има цар, който дори би се лишил от обяда си заради нея.

За нещастие на Митридат пролетта се оказа по-благосклонна към Сула, отколкото към него. Проходите към Киликия се отвориха по-рано за пътници, понеже се намираха по на юг и бяха на по-ниска надморска височина от онези, които преграждаха пътя на север към Понт. И докато Митридат чакаше снеговете да се отдръпнат нагоре към върховете и да позволят на петдесетте хиляди войници да напуснат зимния си лагер в Зела и да се преместят в подножието на планината Аргей, Гордий вече му пращаше вест как Сула бил тръгнал към Мазака. Личеше си, че понтийците са били изпреварени. Но когато няколко седмици по-късно те успяха най-после да поемат на юг, Гордий изпрати ново писмо, в което съобщаваше как Сула се бил спрял да строи лагер на четиристотин стадия на юг от Мазака и на още толкова западно от река Комана Кападокийска и как по всичко личало, че смятал да остане задълго. Митридат можеше да си поотдъхне.

Но дори и така Митридат не забави ход, ами без да обръща внимание на тежкото положение на хора и животни, водеше колоната напред през труднопроходимите планински дефилета, за да излезе, колкото се може по-скоро при Мазака. Дружинниците му яко размахваха бичовете си по гърбовете на бавещите си, а когато някой от войниците се свлечеше от изнемога насред пътя, просто го изритваха встрани да не пречи. Отдавна бяха пратени вестоносци на изток, до арменската столица Артаксата, където царският зет още не бе научил за настаняването на римски легиони в Киликия, още по-малко за похода на римския управител към Кападокия. Разтревожен, Тигран сметна за нужно на свой ред да предупреди за случилото се господарите на Партия, отседнали в двореца в Селевкия на Тигър, и да чака отговора им, преди да предприеме действия. Митридат не го беше молил за помощ, но Тигран добре знаеше отношението му към римляните, затова започваше да се страхува няма ли да си има и той неприятности с тях.

Когато царят на Понт стигна река Халида и я прехвърли с петдесетте си хиляди войници, за да се съедини с другите петдесет хиляди, които го чакаха недалеч от Мазака, насреща му вече го чакаше Гордий с необичайни новини.

— Римлянинът се е захванал да строи път!

Царят замръзна на мястото си от изненада.

— Път ли?

— Да, Велики. През Киликийските врати.

— Но там вече е прокаран път — изгледа го недоверчиво Митридат.

— Знам, знам!

— Тогава защо му е да строи нов?

— Нямам представа!

Царят нервно задъвка червените си, месести устни, които със своето неспокойно движение напред — назад го караха да прилича на голяма риба (разбира се, никой от приближените не би се осмелил да му го каже). Така остана за известно време, най-накрая вдигна рамене.

— Те обичат да строят пътища — махна с ръце той в знак на неразбиране. — Може би така си запълват по-добре времето. Тъй или иначе — разкриви той лице в грозна физиономия, — той пристигна по-бързо от мен.

— За пътя, Велики царю! — обади се вежливо Неоптолем.

— Какво за пътя?

— Мисля, че навярно Луций Корнелий Сула не строи нов път, а подобрява стария. Колкото по-добър е пътят, по който вървят войските му, толкова по-бързо биха могли да се местят от едно място на друго. Римляните затова строят добри пътища.

— Но той вече го е прекосил веднъж, без да го поправя, защо ще си създава работа тепърва? — продължаваше да не разбира постъпката на римлянина Митридат; в крайна сметка никой не питаше войниците дали им се върви бързо или не — биеш ли ги с камшика, отвсякъде ще минат, за какво са им пътища? Какви са тези странни приумици да превръщаш планинските пътеки в градски улици?

— Предполагам — обясняваше изключително търпеливо Неоптолем, — че тъкмо защото се е уверил в действителното състояние на пътя, римлянинът е решил да го подобри, така че следващия път да му е по-лесно.

Най-после Митридат започна да разбира. В очите му засвяткаха свирепи искрици.

— Е, тогава можем само да се радваме на тази приятна изненада! След като го изгоним обратно от Кападокия, и аз ще се възползвам от новия му път. Като някоя хищна птица ще се спусна през него върху Киликия!

— Как прекрасно го каза, Велики — угоднически го похвали Гордий.

Царят презрително изсумтя на тази забележка, сетне стъпи върху гърба на превилия се до коня му роб и с едно движение се хвърли на седлото си. Без дори да види дали другите ще го последват, Митридат пришпори животното и то се втурна в галоп към Мазака. Гордий веднага се завтече към своя кон, яхна го и като викаше отчаяно подир господаря си, хукна да го гони. Неоптолем остана на мястото си и докато гледаше как двамата се изгубват в далечината, потъна в размисъл.

„Трудно е да накараш царя да проумее действията на чужденците — казваше си Неоптолем. — Дали изобщо разбра смисъла от построяването на новия път? И защо да не го разбере, щом го разбирам аз? Ние и двамата сме понтийци, и двамата сме израсли в родината си, а щом сме рода, значи и корените ни са едни и същи. Дори може да се каже, че братовчед ми има много по-голям опит от мен в общуването с хората. И все пак остава напълно сляп за неща, които аз виждам веднага. Макар в други области да мисли много по-бързо от мен. Предполагам, боговете са ни дарили с различни умове. С различен начин на мислене по-точно. Навярно когато човек стане пълновластен самодържец, умът му се изкривява. Братовчед ми Митридат не е глупак. Жалко, че разбира толкова слабо римляните. А и колкото и да твърди обратното, никога не се е опитвал и да ги опознае по-добре. Повечето от представите му за тях се основават на чутото и видяното при пътуването му из Римска Азия, но хората там далеч не могат да бъдат показателни за истинските страни на римлянина. Как можем ние да го накараме да прогледне през нашите очи?“

Царят остана съвсем за кратко в синия дворец в Евсевия Мазака; още в деня след пристигането си той поведе цялата си армия от сто хиляди души към лагера на Сула. Пътища не му трябваха! Макар й тук-там да трябваше да се изкачва някой хълм или да се заобикаля някоя скална пирамида, пътят беше лесен за тежковъоръжената му армия. Митридат беше доволен от темповете, с които войниците се придвижваха на юг — по сто и шейсет стадия на ден. Трябваше да види с очите си как маршируват римските легиони, за да се увери, че те биха изминали същото разстояние за два пъти по-малко време, при това, без да се разтегля ни най-малко строя.

Сула обаче не благоволи да го пресрещне. Остана закотвен в лагера си, построен насред обширно равно пространство. Вместо да продължава на север към Мазака, той бе предпочел да използва времето за укрепяването на палисадите, нищо че липсата на каквито и да е дървета в Кападокия го принуждаваше да си носи материал чак от Киликийските врати. Когато Митридат се появи на хоризонта, пред очите му се разкри някаква причудлива дървена постройка, представляваща точен квадрат, разпрострял се на площ от трийсет и два квадратни стадия. Дървените палисади, високи десет стъпки, се издигаха върху здрави насипи от пръст, а целият лагер беше обграден от три реда ровове: най-външният и най-вътрешният бяха двайсет стъпки широки и залети с вода, средният — петнайсет стъпки широк с дъно, покрито със заострени шипове. Според съгледвачите, които Митридат бе пуснал пред себе си, до лагера имало четири пътеки, всяка от които водела до една от четирите порти, отворени точно в средата на стените на квадрата.

За пръв път в живота си Митридат виждаше какво представлява римски лагер. Беше готов да зяпне от удивление, но се въздържа, защото твърде много погледи не го изпускаха нито за миг. Сигурен беше, че ако трябва, ще успее да го превземе, но на изключително висока цена. Реши най-напред да го види по-отблизо, затова като остави огромната си армия назад, продължи сам напред с мисълта да огледа лагера от всички страни.

— Господарю, дошъл е пратеник от римляните — настигна го малко по-късно един от дружинниците му, докато Митридат се любуваше на техническото изкуство на Сула.

— Какво искат? — попита царят и впери навъсен поглед в мощните палисади и кулите, които се издигаха на равни интервали една от друга.

— Проконсулът Луций Корнелий Сула искал да преговаряте.

— Съгласен съм. Кога и къде?

— На пътеката, водеща към централния вход на римския лагер — тази вдясно от теб, Велики царю. Само той и ти, така бил заръчал.

— Кога?

— Веднага, Велики.

Царят пришпори коня си да върви надясно и смело се запъти към мястото на срещата, нетърпелив да види що за човек е Луций Корнелий Сула; доколкото беше слушал за римляните, те му се струваха почтени люде и той дори не помисли, че може да му е приготвена клопка. Щом излезе на пътеката през рововете, пъргаво скочи от коня си, но в следващия миг се плесна по челото колко е несъобразителен и отново яхна животното. Веднъж вече Гай Марий му беше правил подобен номер, нямаше да се хване втори път. Пътеката слизаше откъм лагера, значи пак римлянинът щеше да го гледа отвисоко, а той да кълчи врат, за да го види от ниското. Не, този път Митридат щеше да гледа отвисоко. Конят обаче беше на друго мнение и упорито отказваше да продължи нагоре по пътеката, уплашен от опасните ровове встрани от нея. Ездачът се опита да го вразуми, но най-накрая реши, че ако сцената с борбата продължи, ще стане съвсем за смях пред врага. Затова скочи отново на земята и се заизкачва нагоре по пътеката, за да стигне до средата й — точно над рова със заострените шипове, които зееха като хищна паст, разтворила се да го лапне.

Вратите на лагера се отвориха и отвътре се показа непознатият. В сравнение с едрия понтиец Сула беше по-скоро дребен, но затова пък видимо добре сложен — което донякъде оправи настроението на царя. Носеше броня от просто желязо, изкована според формата на гърдите му, под нея се вееха кожените ивици на тъй наречените птериги — двукатната пола, която носеха римските офицери, а под полата се показваше аленочервена туника в същия цвят, както и дългото наметало, веещо се зад гърба му. Римлянинът беше гологлав, вятърът размяташе червеникаво — златистите му къдрици. Цар Митридат не можеше да откъсне поглед от косата на непознатия — дори сред келтите в Галатия не беше виждал човек с подобно чудо на главата си. Нито подобна снежнобяла кожа, ако очите му правилно различаваха прасците на Сула, подаващи се над грубите, кожени ботуши, направени явно да се ходи с тях, не да се показват. Мускулестите крака, изящните ръце, лицето, всички те бяха в снежнобяло! По-скоро ледено бяло, защото на Митридат му се струваше, че кожата на римлянина прозира на светлината — до такава степен беше лишена от всякакъв пигмент.

Най-накрая Луций Корнелий Сула се доближи достатъчно, за да може понтиецът да различи чертите на лицето му; след няколко крачки се показаха и очите му. Изведнъж Митридат се разтрепери от нескрито страхопочитание. Аполон! Аполон, облечен като римлянин! По лицето на непознатия се четеше толкова сила и решителност, колкото можеше да притежава само едно божество. Във величествената му осанка имаше нещо ужасяващо, сякаш мраморна статуя бе слязла от пиедестала си, за да се срещне с него, смъртния. Статуята можеше и да не е толкова гладка, колкото биха я изваяли гръцките класици, но тъй или иначе беше самото физическо превъплъщение на божествения Аполон. Аполон — римлянин. Римлянин!

Сула отиваше на срещата уверен в крайния успех. Гай Марий му беше казал достатъчно за понтийския цар, така че той имаше известна представа как ще протече разговорът между двамата. Не му беше минавало през ума, че нещо във външния му вид може да удиви Митридат, но си личеше, че по някаква тайнствена причина царят е буквално сразен и едва ли би могъл да му бъде достоен опонент в преговорите. Не че Сула се занимаваше с мисълта кое бе смаяло тъй силно човека насреща му, важното бе да се възползва от неочакваното си предимство.

— Какво търсиш в Кападокия, царю Митридат? — рече той вместо поздрав.

— Кападокия ми принадлежи по право — отвърна му царят с тази разлика, че вместо гласът му да прогърми като на легендарния Херакъл, репликата се чу някак тиха и колеблива, сякаш героят се притесняваше в присъствието на златокосия Аполон. А това го разгневи още повече.

— Кападокия принадлежи на кападокийците.

— Кападокийци и понтийци са един и същи народ.

— Как мога да ти повярвам, след като векове едните и другите са били управлявани от различни царски династии?

— Царете на Кападокия бяха чуждоземци, затова нямаме нищо общо с тях.

— Какво искаш да кажеш с „чуждоземци“?

— Те бяха Селевкиди. Идваха от Сирия.

Сула вдигна рамене.

— Много странно, царю Митридат. Доколкото виждам, кападокийският цар, на когото сега съм дал подслон в лагера си, по нищо не прилича на сирийските Селевкиди. Още по-малко пък прилича на теб! В рода му няма нищо сирийско, още по-малко в жилите му тече кръвта на Селевкидите. Цар Ариобарзан е по потекло кападокиец и е бил избран на престола от своя народ вместо сина ти Ариарат Евсев.

Митридат чак се стресна от последното изречение. Понеже навремето Гордий не му бе казал, че Марий е разбрал за измамата с малкия цар, той сега не можеше да повярва на ушите си. Сула — Аполон можеше да вижда в миналото и да познава неща, които смъртните не знаят.

— Цар Ариарат Евсев умря при нашествието на арменците — нагло излъга Митридат, но гласът му пак прозвуча неуверено. — Затова пък сега кападокийците се радват на цар, който е техен сънародник. Казва се Гордий, а аз съм дошъл тук, за да го предпазя от чужди посегателства.

— Гордий е твоя креатура, царю Митридат, което е съвсем нормално, щом дъщеря му е царица на Понт — разясни недоразумението Сула. — Гордий не е бил избран за цар от кападокийския народ, а от теб самия, пък макар и на трона да го е сложил зет ти Тигран. Законният владетел на страната е цар Ариобарзан.

Ето, че пак позна! Откъде черпеше тези знания Луций Корнелий Сула? Нямаше ли да се окаже, че наистина двамата с Аполон са едно и също?

— Ариобарзан е жалък претендент.

— Но не и според римския Сенат и народ — напомни му Сула, който все повече и повече се възползваше от необяснимото си предимство. — Аз съм пратен от римския Сенат и народ, за да се уверя, че цар Ариобарзан е върнат на власт и за да видя с очите си как Понт и Армения са изтеглили войските си далеч от пределите на Кападокия.

— Да, но Рим никой не го пита! — най-сетне се ядоса Митридат — Херакъл и от очите му засвяткаха властнически искрици.

— Рим го питат за всичко, което се случва по света! — спокойно му отвърна Сула и реши, че е време да нанесе окончателния си удар. — Върви си у дома, царю Митридат.

— Кападокия е също толкова мой дом, колкото и Понт.

— Не е така. Твой дом е само Понт.

— И как ще ме върнеш у дома с тази жалка армия? — изсмя се той. — Я погледни на хоризонта, Луций Корнелий Сула! Какво виждаш? Виждаш сто хиляди души!

— Сто хиляди варвари, ако трябва да сме съвсем точни. Ще си ги хапна на закуска.

— Ще се бия! Предупреждавам те, че съм готов да се бия!

Сула му обърна гръб, решен, че повече няма какво да му каже.

— Я си върви вкъщи, докато е време! — И се насочи към лагера. На вратата се обърна и за последен път повтори: — Върви си у дома, царю Митридат. Точно след осем дни вдигам армията си и се насочвам към Евсевия Мазака, за да върна цар Ариобарзан на законния му престол. Ако се опиташ да ме спреш, ще направя армията ти на пух и прах, а теб ще убия. И два пъти по-голяма армия да имаше след себе си, пак не би ме спрял.

— Но ти дори нямаш римски войници! — подвикна му царят.

Сула му се усмихна заплашително.

— Колко са римляни войниците ми, само аз си знам. Те са въоръжени с римски оръжия, обучени са по римски образец и съм сигурен, че когато дойде време, ще се бият като истински римски войници. Имаш думата ми! Затова най-добре си върви у дома!

Задъхан от ярост, царят се върна обратно в красивата си шатра, където никой не посмя да го заговори, дори Неоптолем. Пък и Митридат не им остави време, защото веднага се скри в частните си покои в дъното на палатката, където се отпусна на походния си стол и скри лице в пурпурното си наметало. Не, Сула не беше Аполон! Той си оставаше просто един римлянин. Но що за хора бяха тия римляни, щом можеха да имитират дори божествения Аполон? Какво, Гай Марий можеше и да не напомня на олимпийско божество, но беше достатъчно властен, за да накара и царе да му играят по свирката… А иначе в Римска Азия беше виждал толкова обикновени люде, дори управителят — някакво си нищо и никакво човече. Прости и нахални като всички останали хора по земята. Но Митридат не беше разговарял с тях; двамата римляни, с които бе имал честта да се гледа очи в очи, бяха тъкмо Гай Марий и Луций Корнелий Сула. Те ли бяха истинските римляни или онези чичковци в Пергам? Трезвият разум му подсказваше, че тъкмо чичковците повече приличат на оригинала. Но вътрешният му глас садистично повтаряше, че Гай Марий и Луций Корнелий Сула са тези, с които той трябваше да се съобразява. Но пък и той беше един велик цар, пряк потомък на Херакъл, а също и на персийския цар Дарий. Срещу него не можеше да не застават също така велики и достойни противници.

Защо не можеше сам да командва армията си? Защо нищо не разбираше от военното изкуство? Защо трябваше да разчита все на хора като братовчедите Архелай и Неоптолем? Сред многото му синове имаше и такива, които обещаваха, но затова пък на всеки от тях майка му беше твърде амбициозна, за да й има доверие. Нямаше ли човек, на когото Митридат да вярва? Как можеше той сам да победи римляните — онези, които с лекота громяха сто хилядни армии?

Митридат заплака от яд. Колкото и да се опитваше, не можеше да спре сълзите си, които го докарваха до чувство едновременно на отчаяние и примирения — нещо, което никога преди не му се беше случвало. Трябваше да се убеди веднъж завинаги, че римляните не могат да бъдат победени. А това означаваше, че амбициите му ще има да чакат по-добри времена, за да се осъществят. В Понт можеха само да се надяват, че някой ден Рим ще си има достатъчно проблеми, за да не се занимава повече със съдбата на Кападокия. Кой знае, след години може би хората от ранга на Марий и Сула щяха да привършат и Митридат щеше да си има работа с обикновени простосмъртни. Да му мислят всички тогава… Но засега и Кападокия, и Витиния, и Македония щяха да почакат. Решен да прояви нужното търпение, Митридат захвърли настрана царския си плащ и излезе от спалнята си.

Във външното помещение чакаха само Гордий и Нептолем; когато царят се показа на отвора, отделящ преддверието от покоите му, и двамата скочиха като ужилени от столовете си.

— Вдигайте войската — заповяда кратко Митридат. — Връщаме се в Понт. Нека римляните върнат Ариобарзан на кападокийския престол! Аз съм още млад, имам време да чакам. И ще чакам дотогава, докогато Рим затъне достатъчно надълбоко в някоя друга война, за да не види как повеждам армиите си на запад.

— Ами с мен какво ще стане? — завайка се Гордий.

Царят внимателно изгледа тъста си.

— Мисля, че е крайно време да се отърва от теб, тъсте — вдигна той глава и извика стражата.

Палатката веднага се изпълни с народ.

— Отведете го и го убийте — нареди той и махна пренебрежително с ръка към Гордий. Сетне се обърна към Неоптолем, който беше пребледнял като платно и не смееше да мръдне от мястото си. — Какво чакаш? — сгълчи го братовчед му. — Вдигай войската за поход! Веднага!

— Чудесно, чудесно! — мърмореше си Сула в присъствието на сина си. — Заминава си.

Двамата бяха застанали на наблюдателната кула над главната порта и гледаха на север към лагера на Митридат.

Малкият Сула хем съжаляваше, хем се радваше от подобно развитие на нещата.

— Така е по-добре, татко, нали?

— Поне засега, мисля, че да.

— Ние не можехме да го победим, нали?

— Разбира се, че можехме! И щяхме! — закани се Сула. — Щях ли да взема сина си със себе си, ако не бях уверен в победата? Сега Митридат си тръгва не за друго, а защото и той знае, че щяхме да победим. Той може и в гори да е расъл, но е достатъчно интелигентен, за да разбере веднага кога има пред себе си по-добра армия и по-добър пълководец. За нас е истинско щастие, че човек като него е стоял толкова далеч от цивилизацията. В цялата история на източните царства само Александър Велики може да се похвали, че е бил нещо особено, но пък и той, ако беше днес жив, щеше да се чувства безнадеждно старомоден в сравнение с нас.

— На какво приличаше царят на Понт? — попита малкият Сула.

— На какво приличаше ли? — замисли се Сула, преди да отговори. — Знаеш ли, трудно ми е да го определя! Едно е сигурно, никак не е уверен в силите си, което позволява да бъде манипулиран. На Форума никой не би му обърнал внимание, но това е може би защото просто е чужденец. Като всеки тиран и той е свикнал всичко да става, както той иска; сигурно и като дете другите нарочно са се оставяли да ги бие. Ако трябва да го опиша с една — единствена дума, бих го нарекъл типичен селяндур. И все пак има поглед над нещата, способен е да се учи от грешките си и това го прави изключително опасен. Да се радваме, че не е израсъл подобно на Югурта в римска среда, нито че е толкова образован, колкото Ханибал. Навярно преди да се запознае с Гай Марий, а и с мен самия, е имал изключително добро мнение за себе си. Но вече не е толкова самоуверен. Което може би е по-лошо, защото хора като Митридат не се съгласяват лесно друг да ги превъзхожда! Ако ме питаш как виждам бъдещето, ще ти кажа, че някой ден той ще се опита да ни победи със собствените ни оръжия. Твърде горд е, за да остави нещата такива, каквито са. Няма да се успокои, докато не ни даде на нас, римляните, да се разберем. Но не обича да рискува и затова ще се покаже отново едва когато сметне, че победата му е сигурна. Днес се убеди в противното. Постъпи изключително мъдро, като се оттегли, така да знаеш, малки Сула! Ако не го беше сторил, щях да направя армията му на пух и прах.

Малкият Сула не откъсваше боготворящия си поглед от очите на баща си. Хем му се чудеше как може да говори толкова уверено, хем вярваше и на последната му дума.

— Толкова много хора?

— Численото превъзходство е просто илюзия — рече Сула и се обърна към стълбите, за да слезе в лагера. — Можех да измисля поне десет различни тактики, с които да го притисна до стената. Той разсъждава в голи цифри. Но още не е способен да стигне до истинския отговор на задачата, а той е, че не е важно колко души водиш след себе си, а доколко си способен да ги организираш като един човек. Ако той се бе решил да се сражава, а пък аз от любезност извадех войските си вън от лагера, той просто щеше да заповяда на войниците си да атакуват. Цялата му армия щеше да се втурне отгоре ни. А за пълководец като мен е много лесно да се справи с подобни безразборни атаки! Ако ли пък го оставех да нападне лагера ни, то тогава щеше да е напълно обречен! И все пак Митридат е опасен. Знаеш ли защо мисля така, малки Сула?

— Не — отговори чистосърдечно синът му.

— Тъкмо защото реши да си върви у дома. Ще се върне в двореца си и ще премисли всичко случило се дума по дума, жест по жест. И най-накрая ще открие как е трябвало да постъпи. Пет години, момчето ми! Давам му пет години. Тогава, мисля, Рим ще си има много неприятности с нашия цар Митридат.

В подножието на кулата ги чакаше Морсим, който споделяше напълно чувствата на малкия Сула — хем се радваше, хем съжаляваше.

— Какво ще правим сега, Луций Корнелий? — попита той.

— Точно това, което казах на Митридат. Ще изчакам осем дни, след това вдигаме лагера и отиваме до Евсевия Мазака, където връщаме Ариобарзан на трона. Засега мисля, че няма какво повече да се тревожим за него. Не очаквам той да се върне в Кападокия в близките няколко години, и то, защото знам как да го сплаша.

— Че не си ли го сплашил вече достатъчно?

— Не, но след някоя и друга седмица ще се разтрепери от страх — закани се Сула и разкри кучешките си зъби във вълча усмивка. — Първо, няма да се връщаме направо в Тарс.

Морсим го зяпна.

— Да не смяташ да нападаме Понт?

Сула се засмя.

— Не! Смятам, да се запознаем и с Тигран.

— С Тигран ли? С арменския цар?

— Същия.

— Но защо, Луций Корнелий?

Два чифта очи се впиха в очакване в лицето на Сула. Нито синът му, нито легатът му знаеха отговора на този въпрос, а не им се харесваше, да живеят в неведение.

— Ами да речем, защото никога не съм виждал Ефрат — отвърна уклончиво той.

Никой от двамата му събеседници не очакваше подобно изказване; малкият Сула обаче, като познаваше добре нрава на баща си, весело се закикоти, докато Морсим трябваше да се почеше по главата и да си признае, че нищо не е разбрал.

Сула бе изпаднал в творческо вдъхновение. Ако не друго, то беше сигурен, че за известно време в Кападокия няма да се случи нищо съществено; Митридат щеше да се скрие в Понт. Но за Сула това не беше достатъчно. Така и не беше се стигнало до открит бой, следователно не му се беше представил случай да забогатее за сметка на взетата от врага плячка. Пък и по всичко изглеждаше, че Кападокия е бедна страна — никой не би могъл да разчита да си пълни кесията от разорената й хазна. Дори навремето в Евсевия Мазака да се бяха намирали някакви ценности, те навярно отдавна бяха минали в сандъците на цар Митридат, освен ако Сула нямаше грешна представа за човека; но едва ли.

Беше получил съвсем конкретни нареждания от Сената: да накара Митридат и Тигран да изтеглят войските си от Кападокия, да върне Ариобарзан на престола и да се върне възможно най-бързо в пределите на Киликия. Сула си оставаше един обикновен претор, нищо че му бяха връчили проконсулски империум, и можеше единствено да се подчинява. И все пак… Тигран така и не даваше признаци на живот; той така и не бе благоволил да придружи тъста си при последното му нашествие в Кападокия. Което означаваше, че още живее при орлите някъде из безкрайните планински земи на Армения, че нито е виждал, нито е чувал жив римлянин и затова едва ли би се страхувал от римските легиони.

Ако за единствен посредник между Рим и Тигран трябваше да се разчита на Митридат, човек можеше да е сигурен, че двете страни няма да се разберат. Оттам логично следваше, че щом Тигран не желае сам да преговаря с Рим, то тъкмо управителят на Киликия е длъжен да му го напомни. Знаеше ли човек? Може би някъде из арменската пустош чакаше торба злато, която Сула би бил глупак, ако не вземеше. А торбата със злато му беше нужна повече от всичко друго. Стига, освен торбата със злато, подарена на управителя, чуждият клиент да заделеше още една — специално за римската държавна хазна, никой в Сената нямаше да обвини Сула в корумпираност и преследване на лични интереси. Обвинения в държавна измяна изникваха само там, където хазната оставаше на сухо — както например беше случаят с бащата на Маний Аквилий, който си позволи да продаде цяла една област, разбирай Фригия, принадлежаща по право на римския Сенат и народ, и да прибере цялата сума в кесията си.

И така, след като изтече обещаният срок от осем дни, Сула даде заповед на четирите легиона да напуснат дървената крепост, която щеше да ги чака на платото; току-виж някой ден се оказало, че имат спешна нужда от нея, а пък Митридат, дори да се върнеше в Кападокия, едва ли би си направил труда да я събори. Заедно със сина си Сула пристигна тържествено в двореца в Евсевия Мазака, където се настани в стаята за гости и изчака церемонията по връщането на прогонения цар на власт. Навярно малкият Сула и царицата — майка се радваха повече от самия Ариобарзан. Радваше се и народът, или поне така можеше да прецени един римски проконсул, когато хората излизат на улицата специално да го поздравят.

— Ако си достатъчно мъдър, царю — съветваше своя довереник Сула, преди да напусне царството, — още от утре ще започнеш да набираш и обучаваш своя армия. Нищо чудно някой ден Рим да не може пак да ти помогне.

Царят се зарече, че ще постъпи, както му се заръчва; Сула обаче не му повярва особено. Най-малкото, защото страната беше твърде бедна, а още повече, защото кападокийците изглеждаха крайно миролюбив народ. От римския земеделец можеше да стане прекрасен боец. От кападокийския овчар едва ли… И все пак съветът си беше съвет, при това Ариобарзан обеща да го послуша. Навярно цялата власт на царя щеше да си остане в даването на голи обещания.

Както пратените напред съгледвачи осведомиха Сула, Митридат отдавна бил прекосил голямата река Халида и вече се бил втурнал да изкачва първия от множеството проходи по пътя към Зела. Това, което естествено никой съгледвач не можеше да знае, беше пратил ли е Митридат вест на Тигран за случилото се, или още чака. Но пък и нямаше особено значение. Митридат никога не би признал открито слабостта си; Тигран щеше да научи що за стока е съюзникът му едва когато се срещнеше лично със Сула.

И така, от Мазака Сула поведе малката си армия право на изток, през планини и долини, по посока на Горен Ефрат с надеждата да излезе някъде между Мелитена и Томиса. Вече бе настъпила късна пролет и както се изредиха хора да уверят Сула, всички проходи в района щяха да са отворени, с изключение на онези през планината Арарат. Но дори да държал да мине точно покрай Арарат, навярно докато стигне, снегът и там щял да се стопи. Той кимна на местните, които го бяха осведомили, но не каза какви са му намеренията, не ги сподели дори пред сина си и Морсим; всъщност той самият имаше крайно неясна представа къде точно иска да отиде, беше си поставил за цел просто Ефрат.

Между Мазака и Даланда се издигаха тъй наречените Антитаврови планини, които не се оказаха толкова високи и труднопроходими, колкото Сула бе очаквал. Всъщност върховете бяха внушителни, но проходът се оказа нисък, широк, при това никъде легионите не се натъкнаха на закъснял сняг или на скални срутвания, които да ги забавят. Нататък следваше безкраен низ от живописни речни дефилета, оградени от яркочервени скали и пронизани от пенливи потоци, които напояваха богатата алувиална почва в долините. Местното население бяха само тук-там по някое селце земеделци, които тъкмо бяха започнали с пролетната оран. Това бяха все наследници на отдавна забравени народи, които никога не бяха напускали родните си места и като че ли за пръв път виждаха с очите си какво значи войска — на никого дори не би му хрумнало да ги завладява, просто не си струваше. Легионите на Сула внимаваха да не вършат пакости, той любезно плащаше за всичко, от което армията му имаше нужда, и в същото време постоянно се озърташе и ослушваше; макар вътрешният му глас да повтаряше, че Тигран си живее спокойно в двореца и не мисли за война, той като главнокомандващ не можеше да не се тревожи от нечия неочаквана засада в тази планинска страна.

Мелитена представляваше по-скоро географска област, отколкото селище; ширнала се със своите плодородни нивя сред назъбените планини наоколо, тя беше само част от голямата долина на Ефрат. Тук населението беше по-многобройно, но също толкова изостанало и неграмотно както нагоре в долините; личеше си, че за пръв път в историята си областта посреща толкова голяма армия, след като дори и Александър Македонски преди два века и половина беше заобиколил от другаде. Също и Тигран бил нахлул в Кападокия, както се разбра, по северния път, следващ горното течение на Ефрат и доста по-кратък за онези, които искат да отидат от Артаксата в Мазака.

Най-накрая легионите можеха да се умият в хладните води на Ефрат, стегнати в здравата прегръдка на живописни кремъчни скали. В тази си част могъщата река беше по-тясна, отколкото Родан в долното й течение, затова пък течението беше бързо и опасно. Сула замислено наблюдаваше бягащите пред погледа му води и се чудеше на необичайния им цвят — синкавозелен, но толкова изчистен, че човек сякаш имаше пред себе си огромно парче копринен плат. Ръката му почти несъзнателно беше прегърнала раменете на малкия Сула, когото бащата обикваше от на ден все повече и повече. Не щеше и съмнение — по-добра компания за такова дълго пътешествие Сула не би могъл да открие у друг.

— Ще можем ли да я преминем? — попита Сула Морсим.

Но един киликийски грък едва ли знаеше по-добре от него, затова със съмнение поклати глава.

— Може би по-късно през годината, Луций Корнелий. Когато снеговете спрат да се топят и притокът на вода от планините намалее. Но кой знае дали това изобщо се случва. Местните жители казват, че Ефрат бил по-дълбок, отколкото широк, което навярно означава, че в цял свят няма друга толкова могъща река.

— Няма ли мостове?

— Толкова нагоре по течението — не. Да се построи подобно съоръжение, ще изисква способностите на инженери, каквито този край на света не познава. Знам, че Александър Македонски успял да прехвърли мост от единия бряг до другия, но по-надолу и по-късно през годината.

— Изобщо Ефрат се нуждае от римляни.

— Точно така.

Сула въздъхна и вдигна рамене.

— Е, аз нито водя инженери със себе си, нито имам време да чакам снеговете да спрат да се топят. Трябва да се движим по-бързо, да не би снеговете да затворят проходите зад нас, преди да сме се върнали в Киликия. Макар че вече си правя сметката на връщане да минем през Северна Сирия и през Аманските планини.

— Къде точно отиваме, татко? Нали вече видяхме могъщите води на Ефрат — подхвърли игриво малкият Сула.

— О, така си мислиш. Ефрат е много повече от това, което сега виждаме. Ето защо ще продължим надолу по течението и ще се надяваме все някъде да се натъкнем на достатъчно безопасен брод, за да минем от другата страна.

При Самосата течението продължаваше да е все тъй бързо, но местните предложиха на Сула нещо като ладии, с които да се прехвърли на отсрещния бряг; след като провери отблизо плавателните съдове, той любезно отказа и легионите му продължиха на юг.

Следващата крепост по пътя им се казваше Зевгма и се намираше на сирийска територия.

— Как вървят делата на Сирия сега, когато Грип е мъртъв и Кизикен управлява сам? — попита Сула един от малцината местни, говорещи гръцки.

— Нямам представа, благородни римлянино.

И буквално пред очите им, докато войниците си стягаха багажите и се готвеха да продължат надолу по реката, водите изведнъж се успокоиха. Сула веднага си промени мнението.

— Ще се прехвърлим с лодките, докато реката не е забързала отново — заповяда той.

Веднъж стъпили всички на левия бряг, Сула поотдъхна. Така или иначе обаче, усещаше се, че войниците му съвсем не са спокойни. Дори пълководецът им трябваше да си признае, че го е обзело тягостно чувство, сякаш току-що е прекосил река Стикс и е потънал в Подземния свят. Затова събра на съвет всички центуриони и им даде съвети как да поддържат високия дух на войниците си. Малкият Сула също присъстваше.

— Нека знаят всички, че ще мине доста време, преди да се приберем по домовете си — говореше Сула. — Затова по-добре да свикнем с раздялата с дома и да се радваме на живота на скитника. Дълбоко се съмнявам, че в радиус от неколкостотин мили ще срещнем армия, способна да ни победи. Ако такава армия изобщо съществува на света. Нека войниците знаят, че начело им стои Луций Корнелий Сула, а той е много по-способен пълководец от цар Тигран или от който и да било партиански сатрап. Нека знаят, че за пръв път в историята римска армия стъпва на левия бряг на Ефрат, а това говори достатъчно добре в наша полза.

С идването на лятото отминаваше и желанието на Сула да се спусне надолу из безкрайните равнини на Сирия и Месопотамия. Горещината и монотонният пейзаж съвсем щяха да сломят волята на войниците му, за които неизвестното поне представляваше предизвикателство. Затова от Самосата малката му армия се насочи на изток, поставяйки си за цел град Амида, намиращ се на брега на Тигър. Територията, която сега прекосяваха, беше гранична земя между Армения на север и царство Партия на юг и изток, но така или иначе чужди гарнизони не се виждаха никъде. Легионите гордо тъпчеха полята, осеяни с макове, но и все повече се замисляха за насъщните провизии; на доста места се срещаха земеделски села, но очевидно нивите не даваха достатъчно плод, за да изхранят двайсет хиляди изгладнели войници.

Между Тигър и Ефрат се намираха няколко мънички царства, а именно: Софена, Гордиена, Осроена и Комагена, оградени от високи планински вериги и върхове, които целогодишно бяха покрити с бели шапки сняг. Да се прекосят царствата обаче беше лесно, защото точно през средата им минаваха широки долини, водещи право към бреговете на Тигър. В Амида, градче, издигнато от кирпичени тухли, черно и мръсно, Сула имаше честта да се запознае едновременно с царете на Комагена и Осроена, които не бяха устояли на изкушението да видят с очите си как изглеждат римските легионери и да подпитат тук-там каква е целта на тази очевидно мирна експедиция.

За Сула имената на двамината царе се оказаха съвсем непроизносими, но за щастие и двамата владетели си бяха прикачили по някой гръцки прякор, с който да се представят пред света; така царят на Комагена беше наречен Епифан, а този на Осроена — Филоромайос.

— Достопочтени римлянино, намираш се на арменска територия — предупреди го загрижен царят на Комагена. — Могъщият цар Тигран ще реши, че си му обявил война.

— При това той се намира съвсем наблизо — добави царят на Осроена.

Сула нададе ухо за тази вест, но не личеше да е разтревожен.

— Наблизо ли бил? — попита. — Къде по-точно?

— Заел се е със строежа на нова столица в южните части на царството си — обясни Филоромайос. — Мястото се нарича Тигранокерта и той толкова се е влюбил в него, че вече дори не помисля да се върне в Артаксата.

— И къде е тази Тигранокерта?

— На изток от Амида, леко на север — обади се отново Епифан. — На петстотин стадия оттук.

Сула бързо раздели числото на осем.

— Аха, около шейсет римски мили.

— Надяваме се, нямаш намерение да продължаваш натам.

— Защо не? — чудеше се той. — Никого не съм убил, никого не съм ограбил. Нито храмовете могат да се оплачат от войниците ми, нито селата, които сме оставили зад гърба си. Идвам с мир и искам да разговарям лично с цар Тигран. Всъщност дори имам молба към вас. Щом сте толкова любезни, защо не пратите вест на цар Тигран в Тигранокерта, че му отивам на посещение? Изключително миролюбиво посещение.

Двамата царе пратиха вест на Тигран за предстоящото посещение на Сула, но арменецът отдавна беше научил за нахлуването на римляните и ако досега си беше мълчал, то бе само защото не му се воюваше. И все пак, какво търсеше този римлянин на изток от Ефрат? Тигран трябваше да е луд, за да повярва, че човек отива на мирно посещение с двайсет хиляди войници зад гърба си, но пък и армията на Сула беше достатъчно скромна, за да тревожи излишно владетеля на Армения. Въпросът пред Тигран беше дали да нападне, или да не нападне. Също като Митридат и той се изпълваше с непреодолим страх при самото споменаване името Рим. Ето защо реши в никакъв случай да не атакува пръв, ами само да се пази неприятелят да не го изненада. Междувременно щеше да свика войската си и да излезе лично да посрещне пустия му римлянин Луций Корнелий Сула.

Естествено и Митридат го беше предупредил за легионите. Писмото на понтиеца беше кратко, служебно, личеше си, че авторът му се чувства гузен. Уведомяваше единствено, че Гордий е мъртъв и Кападокия е попаднала отново под властта на римската марионетка Ариобарзан. От Киликия била дошла римска армия и нейният предводител (така и не се споменаваше името му) го бил убедил да си върви у дома. На първо време, пишеше Тиграновият тъст, било по-предпазливо да се изостави планът за окончателното присъединяване на Кападокия, още повече — за нахлуване на територията на Киликия. Затова Митридат бил принуден да предупреди и Тигран да не посяга на Сирия, вместо при първа възможност да се срещне с него в някоя от закътаните долини на Киликия Педия.

В интерес на истината и двамата царе си бяха правили простата сметка, че щом е изпълнил толкова успешно мисията си в Кападокия, римлянинът Луций Корнелий Сула ще се обърне право назад и ще изтегли войските си обратно в Тарс. Когато най-после Тигран повярва на съгледвачите си, предупреждаващи го, че Сула е излязъл на десния бряг на Ефрат и търси откъде да се прехвърли на левия, вече беше твърде късно да предупреди навреме Митридат — когато вестоносецът най-сетне пристигна в Синоп, Сула вече тропаше на вратата на арменеца. Ето защо Тигран беше принуден да съобщи за нашествието на римляните на своите партиянски сюзерени, намиращи се в Селевкия на Тигър — разстоянието беше почти същото, както и до Синоп, но пътят — много по-кратък и удобен.

Царят на Армения се срещна със Сула на бреговете на Тигър, на няколко километра западно от новостроящата му се столица Тигранокерта. Когато Сула излезе на десния бряг на голямата река, от другата страна вече беше издигнат лагерът на Тиграновата армия. В сравнение с Ефрат Тигър беше като градинска вада — много по-плитък от съседа си, водите му се носеха бавни и мътнокафяви, разстоянието между двата бряга беше навярно два пъти по-малко. Разбира се, причина за това бе, че Тигър извираше от обратната страна на Антитавровите планини и черпеше вода от десет пъти по-малко притоци, отколкото Ефрат, а и от неговата страна на планината количеството на топящия се сняг през пролетта беше по-незначително. Хиляда и петстотин километра югоизточно в района на Вавилон, Ктезифон и Селевкия на Тигър, двете реки течаха на шейсетина километра една от друга, затова хората бяха прокопали канали, по които водите на Тигър да се оттичат през коритото на Ефрат по-бързо в Персийско море.

„Кой при кого ще отиде?“ — запита се Сула и като се усмихваше злорадо, нареди на армията си да издигне силно укрепен лагер от западната страна на реката и да чака кой от двамата пълководци ще се поддаде по-скоро на нетърпението и ще прекоси реката. Както се очакваше, Тигран изгуби задочния облог и бързо се насочи към римския лагер, воден не толкова от страх или от агресивни намерения, колкото от човешко любопитство. Бяха изминали вече няколко дни и личеше, че Сула е решил за нищо на света да не се покаже сам на арменеца, затова царят реши лично да го навести. На вода бе спусната царската ладия, обкована цялата в злато, но затова пък доста жалка като технология — приличаше по-скоро на сал, който при това се придвижваше не с гребла, ами с дълги пръти, забивани в дъното на реката. Предвиждаше се царят да се разположи удобно под балдахин от златопурпурна тъкан, от която като ресни висяха нишки истинско злато. Под балдахина се издигаше малък подиум, на който стоеше един от походните тронове на владетеля — изящна мебел, изработена от злато, сребро и скъпоценни камъни.

До дървения понтон, от който щеше да тръгне ладията, царят бе доведен в тежка златна колесница на четири колела, която така силно блестеше на слънцето, че човек го заболяваха очите да я гледа дори от далечината на отсрещния бряг. Щом царят се качи на превозното средство, зад него застана един от робите му, разгърнал на царствената му глава чадър от злато и скъпоценни камъни.

— Ами сега какво ще прави? — зачуди се Сула, който се беше скрил със сина си зад стена от щитове и не изпускаше от очи жестовете на Тигран.

— Какво имаш предвид, татко?

— Достойнството му! — усмихваше се в някакво доволно предчувствие той. — Не вярвам подобно царско величие да благоволи да си изцапа краката по прогнилия дървен кей. Но и никой не понечва да му постели килим.

Задачата обаче се оказа много по-лесна за разрешаване, отколкото един римлянин — републиканец би предположил. Щом колесницата се спря пред кея, двамина едри роби се качиха на нея, избутаха колегата си с чадъра настрана и като се хванаха един друг за ръце, изчакаха господарят им да облегне царския си задник върху мускулите им. Леко и внимателно те го пренесоха по голите дъски до кораба, където го поставиха като играчка на трона му. Салоподобната ладия се отдели от кея и в тон с мудното течение на реката се насочи бавно и тържествено към римския лагер. През цялото време царят не мръдна от мястото си, сякаш не забелязваше римските войници, които го чакаха. Понеже от страната на римския лагер нямаше никакъв кей, ладията буквално се заби в брега, за да може цялата церемония по пренасянето на царя да се повтори от здравеняците. Двамата дори изчакаха с Тигран на ръце, докато останалите роби на ладията успеят да вдигнат трона му и го занесат до най-близката скала, достатъчно равна, за да не падне владетелят на Армения в калните води на Тигър. Заедно с трона на скалата се качи и робът с чадъра, който с благоговение го разтвори и зачака великият цар да се намести под сянката му. Колкото до вдигането на самия цар до височината на скалата, то се оказа голямо мъчение за робите, но пък и те не се оплакваха.

— Бре, да му се не види! — даде воля на възхищението си Сула.

Но малкият Сула, като че ли пак не разбра кое точно имаше предвид баща му.

— Тоя наистина ме хвана натясно, малки Сула! — обясни му той. — Сега, независимо на какво аз сам пожелая да седна, пък ако ще дори и прав да стоя, той пак ще ме гледа отгоре.

— Не можеш ли нещо да направиш?

Дори и от височината на крайречния камък царят не можеше да види какво става зад стените на римския лагер, затова Сула реши да се възползва от идеята, която му беше хрумнала, и мигом щракна с пръсти на личния си прислужник.

— Помогни да сваля това нещо — заповяда той и с помощта на роба си бързо развърза ремъците на бронята си.

Свали и кожената си пола, и аленочервената си туника, която смени с друга, изтъкана от най-груба вълна, стегна се вместо с колан с най-обикновена връв, метна през глава прост овчарски ямурлук, увенчан с прословутата му сламена шапка.

— Когато ти предстои да разговаряш със самото слънце — даваше мъдри съвети на сина си Сула — най-добре се прави на току-що излязъл от пещерата.

Така облечен, Сула се показа зад стражите пред лагерната порта и спокойно се насочи право към скалата, на която подобно на статуя го чакаше арменският цар Тигран. Отдалеч Сула приличаше на местен селянин, затова царят дори не го удостои с поглед, ами продължи да се взира пред себе си в напрегнато очакване няма ли най-сетне измежду хилядите римляни насреща му да излезе тайнственият им началник.

— Привет, царю Тигране — подвикна му Сула на гръцки, щом застана под камъка с царя. — Аз съм Луций Корнелий Сула. — В галантен жест той свали шапката си и погледна право нагоре. Понеже чадърът на роба криеше и него самия от слънцето, дори не му се наложи да присвива очи.

Царят го зяпна с удивление — както заради златната му коса, така и заради почти белите му очи. След като цял живот бе виждал само чернооки люде и единствено жълтите очи на царицата му бяха правили впечатление, тези прозрачни стъкълца в орбитите на Сула му се сториха направо ужасяващи. Кой знае, може би боговете му показваха отблизо звездите от небосклона, за да не забравя нито за миг свръхестествените им способности.

— Тази армия твоя ли е, римлянино? — попита Тигран.

— Моя е.

— Какво търси тогава в моите земи?

— Иска да се запознае с теб самия, царю Тигране.

— Този отговор ми се струва неверен. Коя е истинската причина да си я довел със себе си?

— Хайде сега, няма да си вярваме! — направи се на обиден Сула и в очите му заиграха лукави пламъчета. — Дойдох да те видя с очите си, царю Тигране, и вече мога да кажа, че съм го сторил. Сега ще ти предам онова, което ми бе заръчано да ти предам и ще се върна обратно с цялата си армия в Тарс.

— Какво ти е било заръчано да ми предадеш, римлянино?

— Римският Сенат и народ искат от теб да не напускаш границите на своето царство, царю. Армения не представлява интерес за Рим, но всяко твое навлизане на територията на Кападокия, Сирия или Киликия Рим ще смята за оскърбление към самия него. А Рим е всемогъщ; той господства над земите около цялото Вътрешно море и само задморските му владения са няколко пъти по-големи от цяла Армения. Никой досега не е успял да победи римските легиони, а те са десетки. Ето защо, царю, стой си на мира.

— Аз си стоя на мира — повтори думите му царят, за да покаже тяхното безсмислие. Сула до такава степен го беше смаял с наглостта си, че той забравяше да говори като източен монарх. — Ако някой нарушава мира, това е Рим.

— Аз идвам само да изпълня дадените ми нареждания, царю. Пред себе си имаш просто един посланик, нищо повече — отвърна спокойно той. — Вярвам обаче, че посланието ми е било чуто.

Царят само изсумтя вместо сбогуване и като вдигна ръка, даде знак на робите си да го отнесат обратно на ладията. Здравите мъже отново му подадоха ръце, той седна на импровизираното столче и като обърна гръб на Сула, се върна под пурпурнозлатния балдахин. Ладията се поне към левия бряг на Тигър, а Тигран продължаваше да стои като статуя, все едно нищо не се бе случило.

— Та така! — доволно потърка ръце Сула, щом се прибра при сина си. — Странни люде са тези, източни царе, момчето ми. Шарлатани до мозъка на костите си. Надули се като мехури, малко да ги понатиснеш, ще гръмнат. — Той се огледа и извика: — Морсим!

— Тук съм, Луций Корнелий.

— Да се вдигаме. Ще си вървим у дома.

— По кой път?

— През Зевгма. Надали ще си имаме големи неприятности със сирийския цар Кизикен. Като гледам тая торба, дето сега плава по реката, мисля, че и той ще се окаже същият. Колкото и да не им се иска да си го признаят, всички до един ги е страх от Рим. А на мен това усещане ми харесва — похвали се Сула. — Съжалявам само, че не можах да го накарам той да ме гледа отдолу.

Пътят на югозапад, през град Зевгма и Киликия Педия беше много по-кратък и удобен от този през високите планини на Армения и Кападокия. Но Сула имаше и друга причина да насочи войските си към нажежените от лятното слънце сирийски равнини: провизиите намаляваха застрашително, а из планинските земи, които легионите бяха оставили зад гърба си, реколтата се събираше по-късно през годината. Единствено надолу, в Месопотамия Сула можеше да се надява да закупи жито за войниците си. Цели седмици — откакто бяха напуснали Кападокия — те бяха разчитали единствено на плодове и зеленчуци и вече бяха зажаднели за хляб.

Както и се очакваше, щом легионите прехвърлиха планините, заграждащи Амида от юг, и слязоха в долините на Осроена, жътвата вече бе в разгара си и хляб имаше за всички. Сула посети лично цар Филоромайос в столицата му Едеса и домакинът му с удоволствие изпълни всичките му молби, но не пропусна да му съобщи някои тревожни новини.

— Луций Корнелий, боя се, че цар Тигран е пуснал цялата си армия подире ти — уведоми го цар Филоромайос.

— Знам — отвърна му той, сякаш от това нямаше никакво значение.

— Но той ще те нападне! Ще нападне и мен!

— Няма нужда да събираш войска, царю. Колкото по-настрана стоиш от цялата тази работа, толкова по-добре за народа ти. Това, което тревожи цар Тигран, е моето присъствие в района. Щом се увери, че наистина се прибирам в Тарс, и той ще се върне в Тигранокерта.

Сула беше толкова убеден, когато произнасяше тези думи, че царят на Осроена видимо се успокои. Макар и да не се оказа много търпелив домакин, той любезно изпрати Сула до границите на царството си и дори му даде онова мъничко нещо, което той вече не се надяваше да намери на изток — торба със златни монети, на които беше изобразен не неговият собствен лик, ами този на цар Тигран.

Арменецът продължи да следва по петите Сула чак до бреговете на Ефрат, където се издигаше град Зевгма. Войската му обаче се движеше на почтително разстояние зад тази на Сула, така че легионите дори вървяха в боен ред; по всичко личеше, че Тигран взема предохранителни мерки, но няма намерение сам да напада. След като римският пратеник прехвърли войските си обратно на десния бряг на Ефрат — тук течението беше доста по-бавно, отколкото горе при Самосата, — той беше посетен от група от петдесет чуждоземни велможи, облечени по начин, който нямаше как да не направи впечатление на римлянин като него: на главите си непознатите носеха високи, цилиндрични шапки, обшити с перли и златни зърна, около вратовете си бяха увили златни спираловидни яки — толкова стегнати, че едва не ги задушаваха, — които се спускаха надолу към гърдите, под яките носеха дълги роби, а под тях — поли, и едните, и другите избродирани със злато, също както и обувките им.

Сула не се изненада да научи, че петдесетте са пратеници на царя на Партия — само парти можеха да притежават толкова злато. Гледката, която делегацията представляваше, беше наистина вълнуваща. Оказваше се, че целият този непредвиден поход на изток от Ефрат си е струвал усилията. Тигран Арменски беше в зависими отношения от царя на Партия, това Сула добре го знаеше; навярно нямаше да му е трудно да убеди партите навреме да сложат намордника на своя васал, та Митридат Понтийски да остане занапред сам в завоевателните си намерения.

Но срещата си имаше своята символична стойност, затова Сула държеше на това другите да го гледат него отдолу, не той тях.

— Ще се срещна с онези от партите, които говорят гръцки. Както и с цар Тигран. Нека бъде вдругиден, на брега на Ефрат, на място, където гостите ми ще бъдат специално заведени от подчинените ми.

Това бяха нарежданията му към Морсим. Макар той самият да бе имал възможност да се налюбува на златотканите им одежди, членовете на посолството не бяха успели дори да го зърнат — нещо, на което особено държеше. След като външният му вид бе въздействал еднакво силно и на Митридат, и на Тигран, би било жалко, ако той не използваше този си коз и в предстоящите разговори с партите.

Както знаем, Сула беше роден актьор, затова не пропусна случая да нареди декора според вкуса си, без да изпуска и най-малката подробност. Най-напред бяха взети на заем от намиращия се в близост храм на Зевс няколко плочи полиран мрамор, които бяха сглобени във внушителен подиум. Върху този подиум беше сложен втори, по-малък, една стъпка висок и достатъчно тесен, за да може да побере само един стол. От предната страна на този малък подиум блестеше плоча розов мрамор, която допреди няколко часа бе украсявала пиедестала на Гръмовержеца Зевс. Върху останалата част от подиума бяха поставени няколко мраморни столове, изобразяващи с облегалките си всевъзможни зверове — грифони и зинали лъвове, сфинксове и орли, — които войниците на Сула бяха изнамерили из по-богатските къщи в Зевгма и бяха взели, повечето пъти, без да питат собствениците. Шест подобни стола бяха наредени в полукръг от едната страна на малкия подиум, срещу тях беше сложен само един, най-изящният от всички, представляващ преплетените фигури на два крилати лъва — на него щеше да седи цар Тигран. На малкия подиум беше поставен куриатният стол на Сула, издялан от слонова кост и, общо взето, невзрачен в сравнение с мраморните чудеса около него. Над цялото това съоръжение бе спуснато платнище от злато и пурпур, заето пак от храма на Зевс, където бе крила олтара зад статуята на божеството.

В уречения ден, скоро след изгрев-слънце един от стражите на Сула лично заведе до мраморния подиум шестимата парти, избрани измежду цялата делегация, и ги настани на шестте стола, наредени в единия край; придружителите им щяха да останат на голата земя, където предвидливият домакин им беше осигурил и столчета, и сенчица. Както можеше да се очаква, Тигран понечи да се качи на розовия мрамор, но стражите къде любезно, къде не чак толкова го настаниха на стола с крилатите лъвове, обърнат лице в лице с пратениците на партите. И така, партите гледаха Тигран, Тигран гледаше партите, а розовият подиум стоеше многозначително празен.

Когато всички се бяха настанили, се появи и самият Луций Корнелий Сула, облечен в пурпурно поръбената си тога претекста и носещ в дясната си ръка пръчката от слонова кост — знак, че притежава империум. Единият край на пръчката стоеше леко притиснат в дланта му, другият се вмъкваше в гънката на лакътя му, самата пръчка се опираше на мускула на ръката му. Макар и да се бе скрил вече под платнището, косата му продължаваше да искри като запалена от слънцето. Гостите му безмълвно го проследиха как изкачва стъпалата на големия, после и на малкия подиум, как без дори да ги е удостоил с поглед сяда на куриатния си стол, прибира единия си крак назад, отпуска другия напред и заема класическата поза на римски магистрат.

Никой от присъстващите не се зарадва на подобно посрещане, най-малко Тигран. Но вече ги бяха изиграли и ако тепърва обърнеха въпрос защо не седят на едно ниво с римлянина, само щяха да се изложат.

— Благородни пратеници на царя на партите и ти, царю Тигране, бъдете добре дошли на тези преговори — поздрави всички Сула от подиума си. Правеше му удоволствие да се взира в очите на всеки от събеседниците си, които до един бяха като поразени от светлите му ириси.

— Не ти трябва да ни пожелаваш добре дошли, римлянино! — сопна му се Тигран. — Аз поканих представителите на своя сюзерен, за да говорим.

— Да ме прощаваш, царю, но това са преговори, които аз смятам да водя с вас, не обратното — усмихна му се чаровно Сула. — Вие дойдохте при мен, аз просто ви посрещам, както подобава. — И за да не остави време на Тигран да му отговори, той се извъртя леко към партите и като оголи зловещите си кучешки зъби, за да ги сплаши от самото начало, попита: — Кой от вас, благородни парти, стои начело на вашата делегация?

Беше логично това да бъде възрастният човек, седнал най-близо до Сула, който сега царствено кимна с глава.

— Аз, Луций Корнелий Сула. Казвам се Оробаз и съм сатрап на Селевкия на Тигър. Единствено царят на царете Митридат, владетелят на партите е мой господар. Нека ти предам съжаленията му, че големите разстояния не му позволяват да се яви лично на днешната среща.

— Предполагам, че той сега се намира в лятната си резиденция в Екбатана? — подхвърли Сула.

Оробаз примигна учудено.

— Ти си добре осведомен, Луций Корнелий Сула. Никога не съм предполагал, че в Рим знаете толкова много за нас.

— Наричай ме просто Луций Корнелий, благородни Оробаз — помоли го Сула. Наведе се почти незабележимо, гърбът му продължаваше да стои напълно изправен, в цялата му поза се съчетаваше колкото грация, толкова и неприкрито властолюбие, както би подхождало на всеки римски управител в подобна ситуация. — Днес ние създаваме история, благородни Оробаз. Откакто свят светува, за пръв път пратеници на царя на партите разговарят с пратеник на град Рим. А това, че срещата ни се състои на самите брегове на реката, която служи за граница между нашата и вашата половина от света, е изключително благоприятен знак.

— Право казваш, благородни Луций Корнелий — съгласи се Оробаз.

— Не ме наричай „благородни“, само Луций Корнелий — пресече го той. — При нас в Рим няма значение кой е благородник, кой — не.

— И ние така сме чували, но ни се струва странно и непонятно. Нима сте като гърците? Как можа Рим да достигне такива висоти без царе и без благородници? Гърците можем да ги разберем. Те така и никога не станаха велик народ, защото си нямаха велик цар — вместо да се обединят под властта на един, предпочитаха да живеят разделени на стотици мънички държавици, които само воюваха помежду си. Докато Рим владее света, сякаш начело му стои същият велик цар, както и на нас самите. Как можахте да постигнете толкова неща без цар, Луций Корнелий?

— Самият Рим е наш цар и господар, благородни Оробаз, дори по-скоро царица, защото сме свикнали да я споменаваме в женски род — „Рома“. Гърците се подчиняваха на идеали, вие се подчинявате на волята на един-единствен човек, вашия цар. Докато ние римляните се подчиняваме на Рим и единствено на Рим. Ние не прекланяме глава пред никой смъртен, благородни Оробаз, нито си търсим идеали, на които да се подчиняваме. Рим е нашият бог, нашият цар, от Рим черпим сили за живот. И макар всеки от нас, римляните да се опитва да прослави името си, да изпъкне в очите на останалите римляни, в крайна сметка всичко, което е вършил през земното си съществуване, вършил го е в името на Рим и за славата на Рим. Ние не боготворим смъртните, благородни Оробаз, не боготворим и идеали; боготворим родния си град.

Хората се раждат и умират, днес са тук, утре ги няма. Идеалите, и те… Ветрове ги веят тях. Докато онова място под слънцето, което наричаме Рим, ще остане за вечни времена такова, каквото е, и всички, които са се родили на негова земя, ще се грижат за неговата слава, за неговото величие. Ето аз, Луций Корнелий Сула, съм велик римлянин. Но когато се разделя с живота, всички дела, които съм извършил по земния си път, ще останат в спомена за родното ми място — Рим. И ако съм дошъл тук сега, то не е заради самия себе си, нито заради някого друг смъртен. Дошъл съм от името на своя роден град — от името на Рим! Ако сега сключим договор, този договор ще бъде отнесен в храма на Юпитер Феретриец, най-стария храм в Рим, където ще остане завинаги — и хората дори ще забравят, че аз съм този, който го е сключил. Под него ще стои единствено името на Рим и той ще се превърне в частица от голямото завещание на нашия Вечен град.

Сула можеше да държи добри речи, защото се бе научил на красив, атически гръцки, в което превъзхождаше и шестимата парти, и арменския цар Тигран. Те всички го слушаха като омагьосани, навярно в напразни усилия да проумеят начина на мислене, който е различен от техния. Нима има на земята място, което да струва повече от хората, живеещи на него? Нима същото това място можеше да се смята за по-възвишено от плодовете на човешкия ум?

— Но това място под слънцето, Луций Корнелий — възрази Оробаз, — не е ли то просто купчина предмети, събрани заедно? Да речем, че Рим е град. Но какво е един град, ако не много къщи, построени една до друга. Да речем, че е светилище — няколко храма и нищо повече. Да речем, че е просто частица от майката — земя — една гора, едно поле, няколко скали… Как може точно тази частица от майката — земя, точно тези къщи, точно тези храмове да родят подобни чувства на власт и благородство? Нима когато живеете за Рим, а Рим е, чувал съм, голям град, вие живеете за многото къщи, които го изграждат?

За да му отговори, Сула протегна пред себе си пръчицата си от слонова кост.

— Ето това е Рим, благородни Оробаз.

Сетне докосна белоснежната кожа на мускулестата си ръка.

— И това е Рим, благородни Оробаз.

Придърпа полите на преторската си тога, за да се видят краката на куриатния му стол, кръстосани в буквата Х.

— И това е Рим, благородни Оробаз.

Протегна високо лявата си ръка, с която придържаше тогата си, и прокара пръсти по вълнения плат.

— И това е Рим, благородни Оробаз.

Най-накрая Сула се взря внимателно в очите на всички присъстващи, застанали в краката му, и заключи:

— Аз съм Рим, благородни Оробаз. Също както и всеки друг, който може да се нарече римлянин. Но Рим не е само част от пространството, той е и част от времето — всичко онова, което се е случило от мига, в който Еней, беглецът от опожарена Троя, стъпил на бреговете на Лациум, за да даде начало на рода на римляните, всичко, което се е случило през последните шестстотин шейсет и две години — от деня, когато братята — близнаци Ромул и Рем положиха основите на нашия град, всичко това също е Рим. Някога, в дълбока древност и Рим се е управлявал от царе, но с годините римляните разбрали, че е недопустимо един-единствен човек, пък бил той и цар, да се величае повече от онази частица от времето и пространството, която го дарява със сила и живот. Никой римлянин не може да се смята за по-велик от родното си място. Никой римлянин не може да стои по-високо от Рим. Затова и Рим храни все велики люде. Защото знае, че каквото и да сторят те през живота си, правят го единствено за неговата слава. Всеки един от тях е частица от частицата време, която Рим представлява. И нека знаеш, благородни Оробаз, Рим ще просъществува дотогава, докогато римляните продължават да го обичат повече от себе си, повече от децата си, повече от собствените си деяния за краткия си земен път. — Сула се спря, колкото да си поеме дъх, и тържествено завърши: — Рим ще просъществува дотогава, докогато римляните го имат за по-скъп от всеки един от себе си, от всеки идеал.

— Но тъкмо царят е олицетворение на всичко това, което ти, Луций Корнелий, току-що изброи — възрази Оробаз.

— Царят никога не би могъл да бъде това, което изброих — възрази той. — Царят се занимава най-напред със самия себе си, вярва, че е по-близък до боговете, отколкото останалите простосмъртни, а често се смята за бог. Царете се смятат за нещо повече от всичко останало, благородни Оробаз. Те използват страните, в които властват, единствено за да увековечават себе си. Докато ние, римляните сме приели веднъж завинаги да увековечаваме Рим.

Оробаз безпомощно вдигна ръце.

— Явно не мога да проумея нещата, които ми говориш, Луций Корнелий.

— Тогава нека минем на въпроса защо сме се събрали тук, благородни Оробаз. Днес ни се предоставя исторически случай. От името на Рим аз ви правя следното предложение. Всички земи, които лежат на изток от Ефрат, нека останат и за в бъдеще в полезрението единствено на партианските царе. А земите, намиращи се на запад от великата река, нека останат под покровителството на Рим и хората, които управляват от негово име.

Оробаз надигна посивелите си вежди в знак на недоумение.

— Нима искаш да кажеш, Луций Корнелий, че Рим смята да управлява всички страни западно от река Ефрат? Нима Рим ще свали от престола царете на Сирия, на Понт, на Кападокия, на Комагена, на останалите царства?

— Нищо подобно, благородни Оробаз. По-скоро Рим би искал да е сигурен, че в земите на запад от Ефрат е настъпил окончателен мир. Той иска не да сваля царе, а да им попречи на тях да се свалят едни други. Дали обаче ти, благородни Оробаз, знаеш кой е истинският повод да дойда чак дотук?

— Не съм много сигурен, Луций Корнелий. Нашият васал арменският цар Тигран ни прати вест, че твоята армия се била насочила към владенията му. Досега обаче цар Тигран не ни е дал никакви обяснения защо армията ти така и не е влязла във въоръжен конфликт с неговата. Ти си бил навлязъл доста навътре в териториите на изток от Ефрат. А сега се връщаш на запад. Коя е причината, довела те толкова далеч от родината ти? Защо нахлу с армията си в Армения? И защо, след като го стори, не пожела да воюваш?

Сула обърна глава, за да изгледа по-добре Тигран. За своя изненада откри, че под златната си тиара, украсена от всяка страна с по една осмоъгълна звезда и с по един полумесец, представляващ два орела в полет, царят е силно оплешивял. Тигран, който явно се чувстваше крайно неудобно в положението си на нисшестоящ, рязко вдигна глава и гневно изгледа римлянина.

— Какво чувам, царю, нима наистина не си съобщил на своя господар? — чудеше се Сула. И понеже арменецът не благоволи да го удостои с отговор, отново се обърна към Оробаз и останалите гръцкоговорещи парти. — Рим е силно разтревожен, благородни Оробаз, от това, че някои от царете по източните брегове на Вътрешно море са започнали да се смятат за по-велики от съседите си и се опитват да завладеят царствата им. Рим държи на това, статуквото в Мала Азия да бъде запазено. Но понтийският цар Митридат показа на няколко пъти, че има агресивни намерения спрямо съседна Кападокия, а и срещу други страни на полуострова. Включително и Киликия, която доброволно се постави под римска власт, след като царят на Сирия се оказа неспособен да защитава сигурността й. Вашият васал цар Тигран обаче лично помагаше на Митридат в завоевателните му планове и дори преди година-две си позволи сам да нахлуе с войските си в Кападокия.

— И аз чух нещо подобно — кимна Оробаз с каменно изражение.

— Предполагам, че подобно събитие няма да остане незабелязано от царя на Партия, както и на верните му сатрапи, благородни Оробаз! И все пак, след като свърши мръсната работа на цар Митридат, цар Тигран се върна обратно в родната Армения и оттогава не е преминавал в земите на запад от Ефрат. — Сула се покашля. — Мое тъжно задължение се падна да изгоня царя на Понт от Кападокия, където той пак се беше настанил с войската си. В случая аз пак действах изключително по поръчение от страна на римския Сенат и народ. Задачата си изпълних още в началото на тази година, но си казах, че Рим ще може да бъде спокоен за в бъдеще, само ако лично поговоря с цар Тигран. С тази цел и предприех своя поход на изток. Напуснах Евсевия Мазака и потеглих към Армения с надеждата да се срещна с нейния владетел.

— И защо ти беше цялата тази армия, Луций Корнелий? — искаше да се осведоми Оробаз.

Сула го погледна учудено.

— Как защо? Аз досега съм нямал случай да опозная тази част на света, благородни Оробаз. Щях да съм луд, ако не бях взел нужните предпазни мерки. На както навярно си научил, никой от войниците ми не си е позволил да оскърби, нарани или ограби някой от местните жители, срещнати по пътя; нещо повече, нито веднъж не сме се отбили от пътищата, за да газим нивите на хората, да се гаврим с техния целогодишен труд… Всичко, което ни е било нужно, купували сме си го. Просто си представи как армията ми представлява моята лична охрана, е, вярно, сравнително многобройна. Но аз съм важна личност, благородни Оробаз. И тепърва ще ставам още по-важна, защото Рим няма скоро да се откаже от услугите ми. Нямам право да рискувам живота на Луций Корнелий Сула, защото Рим има нужда от него.

Оробаз вдигна ръка и Сула се спря насред мисълта си.

— Почакай минутка, Луций Корнелий. Със себе си водя един халдеец, казва се Набопаласар. Идва дори не от Вавилон, ами от същинска Халдея — там, където Ефрат влива водите си във великото Персийско море. От много години той работи за мен като гадател и астролог, а пък брат му е на служба при самия Велик цар на партите, Митридат. Ние, разбирай всички, които живеем в момента в Селевкия на Тигър, имаме изключително голямо доверие на предсказанията му. Ще му позволиш ли да погледне дланта и лицето ти? Би било голяма чест за нас сами да се уверим, че си толкова велик, колкото твърдиш.

Сула вдигна рамене, сякаш предложението на парта не го вълнува ни най-малко.

— Ако толкова държиш, благородни Оробаз, защо не? Нека човекът гледа, колкото си иска. Той тук ли е? Ако искаш, може да ме провери веднага? Или навярно аз трябва да отида при него?

— Стой си на мястото, Луций Корнелий. Набопаласар сам ще дойде при теб.

Оробаз щракна с пръсти и каза нещо на групата парти, които наблюдаваха преговорите отстрани.

Един от тях, наглед абсолютно същия като всички останали, се надигна от мястото си и излезе напред. Носеше абсолютно същата цилиндрична шапка, обсипана с перли и диаманти, същата спираловидна огърлица, същите украшения като другите членове на делегацията. С ръце, скрити под дългите ръкави, той дотича до подиума, прескочи чевръсто няколкото стъпала и в следващия миг застана пред стола на Сула. Изпод единия му ръкав се показаха пет пръста, които грабнаха дясната ръка на Сула и я обърнаха с дланта нагоре. Гадателят постоя така известно време, мърморейки нещо под носа си — навярно се опитваше да запомни какво точно е видял. Сетне се взря за няколко секунди в лицето на римлянина, поклони му се и заотстъпва назад. Чак когато стигна стола на Оробаз, си позволи да отмести поглед от очите на Сула и да обясни на другите какво точно е видял.

Мина известно време, преди Оробаз да преведе на римлянина какво е било прочетено в бъдещето му. Заедно с петимата си спътници той внимателно слушаше какво му говори Набопаласар и гледаше с нищо да не издаде чувствата си. Най-накрая гадателят се обърна отново към Сула, поклони му се до земята и слезе от подиума. През цялото време дори не посмя да покаже на римлянина друго от себе си, освен сведеното си чело. Възхитителна скромност!

Когато Набопаласар бе хванал ръката му в своята, Сула беше изтръпнал от любопитство, когато гадателят започна да разправя на другите видяното, сърцето му заби тревожно, сякаш се задаваше опасност, когато обаче халдеецът напусна подиума и се прибра на мястото си при останалите зрители, той с облекчение си помисли, че всичко е наред. Каквото и да бе прочел в дланта и очите му гадателят, личеше си, че е потвърдил думите на Сула, а именно, че е велик човек. И му се беше покланял, както би се кланял на царя си.

— Набопаласар твърди, Луций Корнелий, че ти не само си велик човек, но дори си най-великият, който някога се е раждал на земята; че докато си жив, никой не би посмял да ти съперничи не само в Рим, но в целия свят — от река Инд до реката Океан далеч на запад. Ние трябва да му вярваме, защото той току-що намекна, че и великият цар Митридат стои по-долу от теб, а това би могло да му отнесе главата — допълни Оробаз, чийто тон издаваше голямо вълнение.

За свое учудване Сула забеляза, че вече и Тигран го гледа с нескрито благоговение.

— Можем ли тогава да продължим с преговорите? — попита непринудено Сула, като с нищо в гласа, в позата или изражението на лицето си не подсказа думите на парта да са го развълнували особено.

— Ако обичаш, Луций Корнелий.

— Та така. Бях стигнал до момента, в който ви обяснявах защо съм взел войска със себе си, но като че ли не успях да обясня какво имаше да казвам на цар Тигран. За да бъда кратък, помолих го занапред да не напуска страната си, сиреч да не пристъпва на запад от река Ефрат и в никакъв случай да не влиза в съюз с понтийския си тъст, който и занапред би го използвал за своите завоевателни стремежи по отношение на Кападокия, Киликия или Витиния. Щом му изредих всичко това, подбрах войската си и си тръгнах обратно към дома.

— Мислиш ли, Луций Корнелий, че царят на Понт има намерение да завладее само Мала Азия или гледа дори по-високо?

— Според мен той храни амбицията да стане господар на целия свят, благородни Оробаз! Погледни, вече е завладял напълно източните брегове на Евксинския понт — от устието на река Хипанис до Колхида на устието на река Фазис. Изкла племенните вождове на Галатия и я присъедини към царството си, а мен ако ме питаш, ще ти кажа, че не са един и двама кападокийските царе и царици, убити по негова поръчка. Аз съм дълбоко убеден, че именно Митридат убеди цар Тигран да нападне Кападокия наскоро. Но нека обясня какво точно имам предвид да ви предложа. — Сула се приведе напред и необикновените му очи странно заблестяха. — Разстоянието между Понт и владенията на царя на партите е много по-малко от разстоянието между Понт и Рим. Ето защо мисля, че докато царят на Понт не се е отказал от агресивните си намерения, царят на партите ще направи добре, ако не изпуска нито за миг от поглед събитията по западната си граница. Нито действията на своя васал цар Тигран — усмихна се той чаровно, сякаш беше казал някоя смешка. — Това е, което имах да ти казвам, благородни Оробаз.

— И добре го каза, Луций Корнелий — кимна Оробаз. — Ще получиш своя договор. Нека се знае отсега нататък, че земите на запад от Ефрат ще зависят единствено от волята на Рим. Че земите на изток от Ефрат ще зависят единствено от царя на партите.

— Вярвам, това ще означава, че Армения ще престане да ламти за земите на западните си съседи?

— Разбира се, че това означава — съгласи се Оробаз и стрелна с поглед разгневения и крайно разочарован Тигран.

„Най-сетне — мислеше си Сула, докато чакаше шестте парти да слязат от подиума, а след тях и Тигран, забол поглед в краката си, — най-сетне разбрах какво е чувствал Гай Марий, когато сирийската пророчица Марта му е предсказала, че стане седем пъти консул и ще го нарекат Третия основател на Рим. Но Гай Марий е още жив! А аз бях наречен най-великият човек на света! На целия свят, от Индия до Атлантическия океан!“

В продължение на няколко дни обаче Сула не издаде с нищо щастието, което напираше вътре в гърдите му; дори синът му, който трябваше да гледа преговорите от почтително разстояние, знаеше единствено онова, което очите му бяха видели — както всички останали, така и той се бе намирал твърде далеч, за да чуе предсказанието на халдееца; в цялата римска армия не се бе намерил никой, който да разбере за гадателя. А самият Сула не каза нищо повече, освен че е сключил договор с партите.

Самият договор щеше да бъде издълбан на каменен стълб, който Оробаз искаше да забие в земята, точно на мястото, където Сула бе издигнал своя мраморен подиум — съоръжението беше вече разглобено и скъпият камък — върнат на законните му собственици. Най-накрая изборът се спря на четиристранен обелиск, където клаузите на мирното споразумение бяха изписани на латински, гръцки, партски и медийски — тъкмо за всеки от езиците да има по една отделна стена. Освен това бяха направени два преписа на пергамент, единия от които Сула щеше да отнесе в Рим, а другия — Оробаз в Селевкия на Тигър. Оробаз продължаваше да твърди, че царят на партите Митридат ще бъде изключително доволен от споразумението.

Още щом успя да се сбогува с партите, Тигран се отправи към новия си дом в недостроената Тигранокерта, където архитектите още измерваха бъдещите улици. Естествено, първата му работа би била да прати писмо до понтийския Митридат, но нещо го накара да се въздържи. Изчака, колкото да получи вест от свой приятел в двора в Селевкия — вест, която му се стори поне малка утеха след голямото разочарование на бреговете на Ефрат. Едва след това седна да напише на тъста си какво се е случило.

„Трябва да си изключително предпазлив с този римлянин, Луций Корнелий Сула, скъпи мой, всемогъщи тъсте. При град Зевгма на река Ефрат той сключи договор за дружба със сатрапа на Селевкия на Тигър Оробаз, който беше лично упълномощен за това от сюзерена ми цар Митридат Партски.

Двамата добре ме изиграха, любими царю на Понт. Така са ме притиснали, че не мога да помръдна. Според клаузите на договора, който те сключиха, аз съм задължен никога да не прекрачвам на запад от Ефрат. Да си призная, не бих посмял да се противя, не и докато на престола на партите е твоят съименник, трижди да е проклет кучият му син. Седемдесет долини трябваше да му платя, за да ме пусне на свобода. Не му ли се подчиня, още седемдесет ще ми отнеме.

И все пак не бива да се отчайваме. Както вече си ми го казвал, двамата с теб сме още млади, имаме време да бъдем търпеливи. Договорът между Рим и партианския цар ми послужи като вдъхновение. Твърдо съм решен да разширя царството си. Нека всички онези страни, които ти ми изброяваше — Кападокия, Пафлагония, Римска Азия, Киликия, Витиния и Македония, — останат за теб. Аз ще гледам да напредвам на юг — към Сирия, Арабия и Египет, без да изпускам, естествено, царството на партите. Един ден, а той навярно наближава, старият цар Митридат ще умре, а умре ли, сигурен съм, че синовете му ще се хванат за гърлата кой да го наследи. Защото той и с тях се е отнасял, както се отнася с мен, и никого не е посочил за свой законен наследник, ами постоянно ги заплашва със смърт… Нещо повече, позволява си от време на време дори да убива някой по-непослушен, та да служи за назидание на останалите. Никой от синовете му не може да се смята за фаворит пред останалите, затова когато старият цар умре, царството ще има да изживява тежки моменти. Имаш думата ми, дълбокопочитаеми тъсте мой, че в мига, в който избухне гражданската война между синовете на партианския цар, и аз ще опитам късмета си в Сирия, Арабия, Египет и Месопотамия. Дотогава просто ще строя столицата си Тигранокерта.

Друго нещо, което би трябвало да знаеш за срещата на Оробаз с Луций Корнелий Сула, е предсказанието на някакъв си халдеец Набопаласар. Оробаз го накара да гледа на римлянина на ръка и на лице. Аз този Набопаласар и отпреди го познавам, пък брат му гадае на самия цар на царете. Затова, велики и всемъдри тъсте, трябва да знаеш, че халдеецът винаги вижда правилно в бъдещето и никога не бърка. Когато погледна дланта и лицето на Луций Корнелий Сула, той едва не почна да целува земята под краката му, кланяйки му се, сякаш има пред себе си царя на царете. А след това заяви пред Оробаз, че Луций Корнелий Сула бил най-великият човек на земята! От река Инд до река Океан, както сам се изрази. Обхвана ме дълбок страх. Също както и Оробаз.

И се оказа, че сме имали пълно право да се страхуваме. Когато той и придружителите му се върнали в Селевкия на Тигър, там вече ги чакал царят на партите, така че Оробаз незабавно му докладвал за срещата с римлянина. Заедно с подробностите, които бе научил от него за нашата дейност, всемогъщи тъсте. И заедно с предупреждението на римлянина, че ти си си точил зъбите да завладееш дори царството на партите. Цар Митридат се е вслушал в съвета му и сега се чувствам заобиколен отвсякъде от шпиони. Единствената радостна вест, която стигна до мен, е, че царят на царете заповядал и Оробаз, и гадателят Набопаласар да бъдат незабавно екзекутирани, задето дори са си помислили, че на земята може да има по-велик владетел от него самия. Все пак щял да уважи сключения договор и вече бил пратил вестоносец да отнесе решението му до Рим. По всичко изглежда, че старецът дълбоко съжалява, че сам не е имал случай да се запознае с Луций Корнелий Сула. Не се и съмнявам, че при сгоден случай не би му отрязал и на него главата. Жалко, че по време на срещата му с Оробаз Митридат Партски се намираше в Екбатана.

Само бъдещето ще ни покаже благосклонна ли е съдбата към нас, прескъпи тъсте мой. Може пък Луций Корнелий Сула никога повече да не стъпи на изток, да му се наложи да доказва величието си на запад. А може някой ден аз да си сложа титлата цар на царете. За теб това нищо не означава, знам. Но за човек, който е израсъл в царските дворове на Екбатана, Суза и Селевкия, подобен акт би имал изключителен смисъл.

Моята скъпа съпруга, твоята дъщеря се чувства много добре. Децата — и те. Да можех да кажа същото и за общите ни планове с теб… Уви, нищо подобно не се очертава. Поне засега.“

Десет дни след преговорите с партите Луций Корнелий Сула получи своето копие от сключения договор и беше поканен да присъства при откриването на обелиска на брега на величествената река. Отново се беше облякъл в тога претекста и за да не става за смях пред хората, за пръв път се показа гологлав на слънце; надяваше се, че за няколко часа кожата му няма да изгори кой знае колко жестоко, и понеже друго не му оставаше, обилно се намаза с масло.

Разбира се, надеждите му се оказаха напразни, което послужи за урок на малкия Сула никога и по никакъв повод да не сваля шапката си. Нещастието на баща му беше толкова тежко, че чак на околните им се приплакваше, като го гледаха. Кожата му се лющеше, белеше, лющеше, белеше, там, където започваше да заздравява, през порите обилно се стичаше вода, а самият Сула не можеше да си намери място от сърбеж. Едва четиридесет дни по-късно, когато легионите най-после стъпиха на родна земя в Тарс, Сула можеше да се погледне в огледалото и да си каже, че повече не му се чеше. Някъде по течението на река Пирам Морсим бе намерил билкар, който му продаде приятно миришещ балсам против изгаряния и още от първия път, когато се намаза, Сула се усети отново човек. Освен това балсамът щеше да го предпази от белези, факт, който можеше само да радва суетния проконсул.

Както беше премълчал за предсказанието на Набопаласар, така Сула мълчеше и за торбите със злато, които носеше със себе си; дори синът му нищо не знаеше за тях. Първата торба беше подарък от царя на Осроена, но към нея бяха добавени още пет, все в знак на приятелство от страна на Оробаз. На жълтиците беше изобразен профилът на Митридат II, цар на Партия, старец с къс врат, но затова пък с толкова дълъг нос, че спокойно би могъл да лови риба с него. Иначе лицето му се криеше зад грижливо накъдрената коса и брада, а най-отгоре се мъдреше същата малка, цилиндрична шапка, която бяха носили царските пратеници, с тази разлика, че беше опасана с елинистическата диадема, а зад ушите и врата му се спускаше парче плат.

В Тарс Сула предвидливо смени жълтиците за римски денарии и за своя огромна изненада установи, че е забогатял с цели десет милиона денарии или иначе казано — четиридесет милиона сестерции — повече, отколкото беше притежавал преди експедицията си на изток! Разбира се, Сула нямаше да излезе от кантората на местния банкер с чували римски монети на гръб, вместо това си издейства тъй наречения пермутацио — документ, срещу който щеше да получи цялата сума на място в Рим. Въоръжен с тънкия свитък пергамент, скрит добре между гънките на тогата му, вече можеше да мисли за бъдещето.

Времето безмилостно бе напреднало, вече наближаваше есента и човек лесно ставаше жертва на носталгията по родния дом. Сула си беше свършил работата, при това изключително успешно. Римската хазна имаше защо да му благодари, след като в сандъците му бяха прибрани още десет торби злато — две от Тигран Арменски, пет от царя на партите, една от царя на Комагена и още две не от друг, а от самия Митридат Понтийски. Оказваше се, че не само може да заплати щедро услугите на войниците си и да остави на Морсим подобаващо възнаграждение, но да задържи две трети от цялата сума от името на римския Сенат и народ и да ги отнесе в родината си. Да, годината се бе оказала добра! Репутацията на Сула щеше да се повиши, а той самият вече разполагаше с достатъчно пари, за да мисли за консулство.

Багажът му беше натоварен в сандъци и корабът, който беше наел да го откара до Рим, стоеше на котва на пристанището в Тарс, когато се получи писмо от Публий Рутилий Руф, датирано от месец септември.

„Искрено се надявам, Луций Корнелий, писмото ми да те настигне навреме. И също така се надявам да не си преживял същата тежка година като мен. Но за това по-нататък.

Винаги съм обичал да пиша за събитията, които се случват в Рим, на онези свои приятели, намиращи се далеч от родината. И сега това удоволствие ми беше отнето завинаги! Кой ще ми пише на мен, питам се? Но както казах, за това по-нататък.

През април се проведоха изборите за нови цензори. Избраниците бяха Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус и Луций Лициний Крас Оратор. Както сам разбираш, несъвместими характери. Колкото единият се слави като невъзмутим, толкова другият е като изригнал вулкан; колкото единият може да те вдъхнови за творчески дела, толкова другият може да те лиши от желание за живот; изобщо — Зевс и Хадес, събрани в една комисия… Всички в Рим се опитват да намерят най-точното определение за тази забележителна двойка, по-лоша, от която едва ли се е събирала някога в историята. Разбира се, заедно с Крас Оратор цензор трябваше да стане моят скъп Квинт Муций Сцевола, но уви, не било писано. Просто Сцевола отказа да се кандидатира. Казва, че бил много зает. По-скоро уморен. Пък и след цялата бъркотия, която оставиха в наследство предишните цензори, и особено след лекс Лициния Муция, който сложи капак на всичко, смея да кажа, Сцевола беше прав да се откаже от борбата.

Както можеше ида се очаква, съдилищата, създадени според клаузите на лекс Лициния Муция умряха преждевременно. Преди няколко месеца двамата с Гай Марий успяхме да убедим Сената да им тегли чертата. Като че ли най-сериозният аргумент в наша полза беше крайната финансова нерентабилност на предприятието. За щастие се оказахме достатъчно убедителни и нито в Сената, нито в народното събрание срещнахме сериозна съпротива. Но раните, които този проклет закон нанесе, скоро няма да заздравеят, Луций Корнелий. Нещо повече: вилите и селските къщи на двама от най-противните на народа съдии — Гней Сципион Назика и Катул Цезар — бяха изгорени из основи; на други от съдиите, компрометирали се в квестионите, бяха унищожени реколтите, изкоренени лозята, натровени водохранилищата. Из цялата страна се е превърнало в мода ново нощно забавление — да се гонят римски граждани и да се бият кажи-речи до смърт. Естествено никой, дори Катул Цезар, нищо че е потърпевш, не ще да признае очевидното, а именно, че между новата мода и лекс Лициния Муция има пряка логическа връзка.

Онзи противен младеж, Квинт Сервилий Цепион, имаше невероятното нахалство да даде под съд Скавър Принцепс Сенатус. Обвинението беше представено пред съда за злоупотреби и гласеше, че Скавър е приел огромен подкуп от страна на цар Митридат Понтийски. Представяш си навярно какво излезе от цялата работа. Скавър се яви лично в долния край на Форума, където заседаваше съдът, но далеч не с намерение да дава показания! Вместо това отиде право при Цепион и му зашлеви две шумни плесници — първо по едната, после и по другата буза. Има мигове, когато Скавър сякаш израства с една-две стъпки над околните. Двамата с Цепион са кажи-речи еднакво високи, но тогава Цепион се беше свил като кученце в краката му.

«Как смееш! — едва си поемаше дъх от възмущение Скавър. — Как смееш ти, гнусен, жалък червей такъв! Веднага да оттеглиш обвинението си, иначе ще съжаляваш, че изобщо си се пръкнал на този свят! Ти ли, Сервилий Цепионе, издънка на най-корумпираната фамилия сред цялото патрицианско съсловие, наследник на крадци и изедници, ще ме обвиняваш мен, Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус във взимане на подкупи? Да ти пикая на тъпата глава, Цепионе!»

След което с присъщото си достойнство напусна Форума, изпратен от всеобщи възгласи на одобрение, на които дори не обърна внимание. По лицето на Цепион още личаха пръстите на Скавър, той самият беше забил поглед в земята, да не би да му се кръстосат очите с тези на конниците, призовани да попълнят състава на съдебните заседатели след проявата на Скавър Цепион можеше да извади и най-неопровержимите доказателства, пак никой не би посмял да признае Принцепс Сенатус за виновен.

«Оттеглям обвинението си» — предаде се Цепион и забърза към дома си.

Ето как са обречени на срам и позор всички, които си позволят да обидят Марк Емилий Скавър, безподобен шут и позьор, фаворит на римската публика! Признавам, че аз самият искрено му се възхищавам за подобни действия особено след като Цепион продължава да пакости на племенника ми Марк Ливий Друз — факт, станал известен сред всички редовни посетители на Форума. Навярно Цепион е смятал племенника ми длъжен да застане на негова страна, когато се разбра за връзката на Ливия Друза с Катон Салониан. И след като е бил изоставен от шурея си, заканил се е да му го върне тъпкано. До ден-днешен още не е престанал да твърди, че пръстенът на Друзите е негова законна собственост!

Но стига съм те занимавал с Цепион, той не заслужава дори да го споменаваме, камо ли да пишем писма специално за него. Отскоро имаме ново законче, твърде полезно според мен. Авторът му е народният трибун Гней Папирий Карбон. Откакто във фамилията решиха да се откажат от статута си на патриции, непрекъснато ги преследва лошият късмет! Само в последното поколение двама Папирии сложиха сами край на живота си, затова пък младите им наследници само чакат сгоден случай да създадат неприятности на цял Рим. Преди няколко месеца Карбон свика плебейското събрание на концио… Какво ти преди няколко месеца, то си беше в началото на пролетта, но човек все по-малко забелязва как лети времето. По онова време Крас Оратор и Ахенобарб тъкмо бяха обявили кандидатурите си за цензори. Това, което Карбон се опитваше да прокара, беше нова перифраза на стария Сатурнинов закон за зърното. Но събранието беше съпроводено с такива вълнения, че в крайна сметка двама бивши гладиатори бяха заклани насред площада, мнозина сенатори изядоха боя, а останалите трибуни прекратиха процедурата. Понеже тъкмо беше започнал предизборната борба, Крас Оратор се намери насред цялата бъркотия и накрая го измъкнаха целият окалян, пребледнял като платно от страх. За да си отмъсти, той прокара в сената указ, според който отговорността за всяко публично събиране, превърнало се в безредици, лежи единствено на плещите на магистрата, който го е свикал. Указът беше приет с всеобщо одобрение от сенаторите, а след това народното събрание го прие без каквито и да било пречки. Ако Карбон беше свикал плебейското събрание след приемането на Красовия указ, то щяха да го обвинят в подстрекателство към насилие и щеше да отнесе здрава глоба.

С което се доближавам до най-любопитната част на писмото си. А именно, че вече си нямаме цензори!

«Но, Публий Рутилий — чувам те да питаш, — какво толкова се е случило?» Е, няма да те държа в неведение. В началото си казахме, че колкото и да се различават по характер, двамата все ще спогаждат достатъчно, за да си вършат работата. И наистина, те свършиха бързо с държавните договори, прегледаха сенаторските списъци, после тези на конническото съсловие, а най-накрая прокараха указ, според който от територията на Рим се изгонват всички учители по риторика, с изключение на онези с доказани пред обществото качества. Ударът се стовари с пълна сила върху преподавателите по латинска риторика, но и гърците също пострадаха. Предполагам, че се сещаш за какви хора става въпрос, Луций Корнелий. Срещу няколко сестерции на ден те са способни да убедят всеки по-беден, но амбициозен родител, принадлежащ на средните обществени класи, да им повери децата си, обещавайки му, че ще ги направят способни адвокати. Подобни мошеници прекарват повечето от времето си на Форума, където чакат да им се яви някой лековерен човечец, та да му изпият кръвчицата. Повечето дори не си правят труда да учат децата на гръцки, след като тъй и тъй в съда се говори на латински. Всички в Сената сме единодушни, че подобни самозвани учители само свалят нивото на преподаване, отнемат от клиентелата на истински способните адвокати, злоупотребяват с доверието на непросветените, крадат парите на бедните и в крайна сметка са срам за римския Форум. Така че един ден се видяха изритани, и така им се падаше! Можеха да си късат гърлата, колкото щат, в проклятия по адрес на Крас и Ахенобарб, но никой не застана да ги защити. Да вървят, където щат, само да не се вясват повече в Рим. Беше позволено да останат само на онези, които се ползват с достатъчно добра репутация и имат постоянна клиентела.

Указът изглеждаше сполучлив. Всички пеехме оди във възхвала на цензорите с надеждата, че такъв успешен ход от тяхна страна ще ги сближи и ще им помогне за в бъдеще да работят по-добре заедно. Но вместо това те започнаха да се карат за щяло и нещяло. Какви ожесточени спорове само водеха! При това на публично място! Обикновено се стигаше до изброяване на най-цветистите псувни, които Рим беше чувал — или поне онази му половина, която редовно следеше дейността на двамината (а в тази половина, не ще съмнение, влизам и самият аз!).

Не знам дали знаеш, но от известно време Крас Оратор се занимава с развъждане на риба. На подобна дейност бе решено да не се гледа като на противоречаща на сенаторския му статут, така че той създаде огромни развъдници в провинциалните си имения и направи цяло състояние от търговия с речни змиорки, щуки, шарани и т.н. Така например колегията на епулоните винаги се обръща към него, когато предстои пиршество. Навремето, когато Луций Сергий Ората започна да отглежда стриди в езерото Бая, малцина биха предположили, че начинанието му ще се превърне в мода! Но както сам се сещаш, Луций Корнелий, от стридите до змиорките е само една стъпка.

Ох, как ще ми липсва онази тъй римска страст в споровете между хората! Но затова по-нататък. Да се върнем на Крас Оратор и неговите развъдници за риба. Докато те се намираха единствено в извънградските му имения, той можеше да гледа на тях просто като на източник на печалба. Но с присъщия си характер един ден взе, че се влюби в рибите си. Сега си е направил огромен басейн насред перистила в римската си къща и го е напълнил с всякакви екзотични представители на рибешката порода. Седи си Крас на края на басейна, бърка с пръст във водата и чака рибите му да се покажат на повърхността в очакване на порция трохи, скариди или други още по-големи вкуснотии. Любимец му е един огромен шаран с цвят на добре поддържано олово и с крайно приятна за една риба физиономия. Собственикът му до такава степен го беше опитомил, че беше достатъчно Крас Оратор само да се появи в градината и шаранът бързаше да застане на повърхността и да размаха опашка за поздрав. Не мога да съдя Крас, задето толкова силно се привърза към животното, наистина не мога.

Както и да е. Рибата умря и на Крас Оратор сърцето му се скъса от мъка. В продължение на поне осем дни никой не го беше виждал; онези, които се бяха опитали да го посетят у дома му, бяха неизменно отпращани с думите, че господарят е болен от мъка. Най-накрая Луций Лициний се появи отново в обществото, но отдалеч си личеше, че му е тежко. Двамата с върховния понтифекс се събраха отново на работното си място на Форума и тъкмо да тръгнат да се местят към Марсово поле, за да се захванат с преброяването на цялото население, когато стана цялата работа.

«Ха! — възкликна учудено Ахенобарб при вида на задаващия се Крас Оратор. — Как така не си си сложил тога пула? Очаквах да те видя в траурни дрехи, Луций Лициний? Какво е това безобразие от твоя страна? Чух, че докато си кремирал рибата си, платен актьор си бил надянал восъчната й маска и ти си го накарал да плува по реката чак до храма на Венера Либитина! Чух също така, че си накарал да изковат отделен долап за маската на рибата и че отсега нататък на всяко погребение във фамилията на Лициний Красите тя ще бъде изваждана пред гостите!»

Крас Оратор го изгледа с присъщото си високомерие, да не говорим, че като представител на фамилията си той има във фигурата си с какво да посплаши опонентите си, и царствено му заяви в очите:

«Вярно е, Гней Домиций, плаках за умрялата си риба. Което ме прави далеч по-човечен от такива като теб! Защото доколкото знам, ти изпрати три съпруги на онзи свят, а никой не те е видял да оплакваш поне една от тях!»

И с това, Луций Корнелий, се свърши съвместното цензорство на Луций Лициний Крас Оратор и Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус.

Ако не за друго, жалко, че в следващите четири години никой не би могъл да проведе щателно преброяване на римските граждани. Не съм чул да се говори за нови избори.

А сега, Луций Корнелий, време е да мина на лошите новини. Изобщо, пиша ти тези редове в навечерието на заминаването си за Смирна, където отивам на заточение. Да, предполагам, че ще подскочиш от изненада при това съобщение! Публий Рутилий Руф, най-безобидният от всички римски сенатори, изведнъж извършва престъпление, с което си заслужава заточението. Възможно ли е? Възможно е. В Рим има прекалено много хора, които трудно биха забравили каква прекрасна работа свършихме двамата с Квинт Муций Сцевола в Римска Азия преди години; хора като Секст Перквициен, които вече не могат да крадат безценни произведения на изкуството срещу неизплатени данъци. А пък понеже, от друга страна, се падам чичо на Марк Ливий Друз, то съм си навлякъл цялата омраза на онзи непоносим Квинт Сервилий Цепион. Покрай него пък влизам във враждебни отношения с онзи смърдящ човешки екскремент, наречен Луций Марций Филип, който така и не ще да се откаже от идеята си да става консул. Разбира се, никой не се опита да накаже Сцевола за отдавнашните му грехове — той е човек с влияние. За разлика от мен. И така, аз трябваше да плащам и заради двама ни. Бях призован пред съда за злоупотреби, където бях обвинен, моля ти се, в изнудване на беззащитното население на Римска Азия. Обвинителят се казва Апик, нещастно създание, което се гордее с това, че е клиент на Филип. Вярно, че мнозина мои приятели, например Сцевола, възмутени не по-малко от мен самия от подобно безочие, ми предложиха услугите си. Получих подкрепата и на Крас Оратор, и на Антоний Оратор, дори на деветдесет и две годишния Сцевола Авгур, от което съм изключително поласкан. Дори онова бързоразвиващо се дете от Арпинум — Марк Тулий Цицерон, — което подозирам, че е по-скоро жертва на някоя ужасна болест, беше готово да говори в моя защита.

Но, Луций Корнелий, аз самият от самото начало си бях казал, че съм обречен. На съдебните заседатели беше платено цяло състояние (дали парите не идваха от изчезналото Злато на Толоза?) и нямаше как да не ме обявят за виновен. Затова отклоних всички предложения и обявих, че ще се защитавам сам. И мисля, мога да се похваля, направих каквото можах. Защитната ми реч беше издържана в истински стил, а и нито веднъж не изгубих чувството си за достойнство. Единственият ми помощник беше любимият ми племенник Гай Аврелий Кота, най-големият от синовете на Марк Аврелий Кота, едноутробен брат на още по-любимата ми племенница Аврелия. Най-големият й брат, Луций Кота, който беше претор в годината на приемането на лекс Лициния Муция, имаше безочието да помага на обвинението! Чичо му Марк Кота отказва дори да разговаря повече с него. Също както и сестра му.

Изходът беше такъв, какъвто очаквах, че ще бъде. Бях обявен за виновен по обвинението в злоупотреба с властта, лишен от гражданството си, осъден на изгнание на място не по-близко от петстотин мили от Рим. Благодаря поне, че не ми конфискуваха собствеността — навярно са предусещали, че ще прекалят и биха могли да си изпатят от разгневената тълпа. Последните ми думи бяха, че смятам да прекарам последните години от живота си именно сред хората, в чието име бях осъден, сред жителите на Римска Азия и по-точно в Смирна.

Никога повече няма да се върна у дома си, Луций Корнелий. И нека думите ми не прозвучат като израз на отчаяние или на наранена гордост. Просто не искам повече да гледам града и неговите жители, които така безропотно приеха една явна несправедливост. Може и три — четвърти от римляните да плачат заради несправедливото ми наказание, но това не променя факта, че аз бях лишен от римското си гражданство и съм принуден да вървя в изгнание. Е, нито ще се унижавам, нито ще доставям допълнителна радост на обвинителите си, като обсипя Сената с молби за помилване и връщане на гражданството ми. Ще докажа на дело, че съм се родил истински римлянин. Ще се подчиня на присъдата, която ми отреди един законно сформиран римски съд.

Вече получих писмо от етнарха на Смирна, който по всичко личи си умира от щастие да има за свой съгражданин човека Публий Рутилий Руф. Доколкото разбирам, планирало се да бъда посрещнат с пищни празненства, които да започнат в мига, в който стъпя на азиатска земя. Странен начин да се отнасяш с онези, осъдени, задето са те изнудвали!

Пък и ти не ме съжалявай прекалено много, Луций Корнелий. Както разбираш, ще има кой да се грижи за старите ми кокали. Гражданите на Смирна вече са ми гласували щедра пенсия, ще си имам и къща, и добра прислуга. А пък, от друга страна, в рода на Рутилиите има други, по-добри от мен, които тепърва ще създават главоболия на съгражданите си — синовете ми, племенниците ми, да не говорим за далечните ми братовчеди от фамилията на Рутилий Лупите. Ще трябва да си сложа гръцка хламида и гръцки сандали, защото ми е забранено повече да нося римска тога. Между другото, Луций Корнелий, когато се връщаш у дома, не би ли отделил малко време да ме посетиш в новото ми жилище в Смирна? Предполагам, че ако не друго, то изгнанието ми ще има поне една хубава страна — случи ли се някой мой приятел да пътува из източната половина на Вътрешно море, просто не мога да си представя как няма да се отбие да ме види!

Реших да започна да пиша сериозно. И то не наръчници по военна логистика, тактика или стратегия. Не, смятам да стана животописец. Ще започна на първо време с биографията на някой си Прасчо Метел Нумидик. Отсега съм си наумил да не пропусна нито една подробност, за която се сещам; мило ми става, като си представя как ще скърца със зъби Прасчо Младши, докато чете произведението МИ. А след това ще се спра на славните деяния на Катул Цезар, обръщайки специално внимание на размирните събития, които може би са се случили нагоре по течението на река Атезис, когато кимврите искаха да превземат Тридент. Ще бъде забавно! Така че, ела да ме видиш, Луций Корнелий! Ще имам нужда от сведения, които само ти можеш да ми дадеш!“

Сула никога не се беше чувствал особено привързан към Публий Рутилий Руф и все пак, когато остави дългия свитък на писалището си, очите му се бяха изпълнили със сълзи. Той дори тържествено се зарече, че един ден, когато стане най-великият човек на света и никой повече не му оспорва мястото на Пръв сред римляните, ще се постарае хора като Цепион и Филип да си получат заслуженото. Както и онзи самонадеян конник Секст Перквициен.

Когато обаче на вратата се показа малкият Сула, придружен от Морсим, баща му отдавна бе избърсал сълзите си и спокойно размишляваше за предстоящото пътуване.

— Готов съм — рече Сула на Морсим. — И все пак, напомни ми, преди да тръгна, че първо трябва да се отбия в Смирна. Трябва да се видя с един стар приятел, който много обича да го осведомяват какво се случва по света.

4

Докато Луций Корнелий Сула пътуваше на изток, Гай Марий и Публий Рутилий Руф успяха да прокарат закон, премахващ установените с лекс Лициния Муция специални съдилища. Марк Ливий Друз беше силно въодушевен от постигнатото.

— Мисля, че това ще оправи нещата — сподели той пред Марий и Рутилий Руф скоро след като законът им влезе в сила. — В края на тази година ще се кандидатирам за народен трибун, а още от началото на следващата на свой ред ще прокарам, ако трябва със сила, в плебейското събрание законопроект, даряващ с римско гражданство всички жители на Италия.

Но и двамата го изгледаха с известно недоверие, сякаш им се струваше съмнително младежът да успее в намеренията си. Никой обаче не посмя да му възрази на глас. Ако не друго, то поне Друз не рискуваше нищо да опита. Затова пък той горчиво се лъжеше, ако смяташе, че за няколко месеца Рим ще омекне дотолкова, че да се вслуша в думите му. След като тъй и тъй специалните съдилища бяха премахнати, никой нямаше да даде пукната пара за италийските си съседи. Римският народ бе сторил вече достатъчно, за да докаже своето великодушие.

— Марк Ливий, ти вече си бил едил, защо не се кандидатираш направо за претор? — подхвърли Рутилий Руф. — Убеден ли си, че ти се иска да си блъскаш главата в плебейското събрание? Квинт Сервилий Цепион със сигурност ще се бори за преторски мандат, в негово лице ти ще имаш опасен противник, дарен при това с империум. Не само това, но Филип възнамерява отново да се яви на консулските избори, а ако ги спечели — което е твърде вероятно, защото на гласоподавателите вече им е дотегнало всяка година да го гледат с тога кандида, — ще имаш да се бориш едновременно с един консул и с един претор. Заемеш ли трибунския пост, Филип и Цепион ще ти пречат.

— Знам, така е — съгласи се Друз. — И все пак вече съм решил да се кандидатирам за народен трибун. От вас само искам да не казвате на никого. Имам си план как точно да се добера до целта си и нека хората мислят, че съм се решил да се състезавам в последния момент.

Осъждането на Публий Рутилий Руф и неговото изгнание в Мала Азия беше тежък удар за Друз, който смяташе подкрепата на чичо си в Сената за много необходима. Единственият му съюзник оставаше Гай Марий — човек, с когото той никога не е бил в особено близки отношения, пък и когото не харесваше особено. И което беше най-важното, Марий не му беше кръвен роднина. Друз оставаше практически без семейство, което би му помогнало със съветите и окуражаванията си; вярно, с брат си Мамерк бяха станали истински приятели, но пък и той по принцип клонеше повече към политиката на Катул Цезар и Прасчо Младши. Друз така и не бе посмял да отвори пред него темата за всеобщото римско гражданство — струваше му се твърде деликатна. А Катон Салониан не беше вече между живите. Беше прекарал една година като претор и натовареният график на процесите за убийства и парични измами, за злоупотреби и незаконно лихварство му помагаше по-малко да мисли за покойната Ливия Друза. Навярно само това го бе държало на крака, защото когато на следната година заради продължаващите безредици в Испания Сенатът реши по спешност да прати управител в Трансалпийска Галия, Салониан се бе хванал като удавник за сламка за удалата му се възможност и веднага замина. Децата му щяха да останат на грижите на тъща му Корнелия Сципионида и на шурея му Друз. През лятото пристигна вестта, че Катон бил паднал от коня си и получил контузия на главата, която в началото никой не сметнал за сериозна. Но започнал да получава епилептични пристъпи, сетне го обхванала парализа и починал. На Друз случилото му се струваше, сякаш някой грижливо е затворил една от вратите в душата му. Сестра му си бе отишла веднъж завинаги и единственият спомен за нея бяха многото й деца.

Всичко това го принуди да пише на приятеля си Квинт Попедий Силон и да го покани отново да му погостува в Рим. Специалните съдилища, установени от Крас и Сцевола, вече бяха преустановили работата си и всички в Сената мълчаливо се бяха съгласили с настъпилото положение: всички онези, които при цензорството на Антоний и Флак незаконно се бяха обявили за римски граждани, щяха да си останат такива до следващото преброяване. Тогава защо Силон да не дойде в Рим? А Друз изгаряше от нетърпение да поговори за плановете си с човек, на когото може да има доверие.

Откакто двамата се бяха срещнали в Бовианум в онзи паметен ден, бяха изминали точно три години и половина.

— От цялата рода единствен Цепион е още между живите — обясняваше с горчивина Друз, докато двамата чакаха в кабинета му вечерята да стане готова, — а той и до ден-днешен отказва да види дори своите деца. Колкото до двамината Порции Салониани, те си останаха кръгли сираци. За щастие дори не си спомнят майка си. Само малката Порция се сеща, и то съвсем бегло за баща си. Горките деца са като хвърлени на произвола на съдбата и единственият човек, за когото могат да се хванат, е майка ми Корнелия. Разбира се, Катон Салониан нямаше какво да им завещае. Единствено къщата си в Тускулум и едно имение в Лукания. Ще се погрижа все пак, когато му дойде времето, момчето да може да влезе в Сената, а колкото до сестра му, тя все ще получи достатъчно голяма зестра. Доколкото разбирам Луций Домиций Ахенобарб, който е женен за лелята на момичето, сестрата на Салониан, отсега се е замислил да ожени собствения си син Луций за племенницата ми. Завещанието ми отсега е готово. Това на Цепион също, предполагам. Колкото и да не му се харесва, Квинт Попедий, не може да лиши децата си от наследство. Нищо не може да им направи повече от това, че не желае да ги види. Нищожество!

— Горкичките — съгласи се Силон, който също знаеше какво е да си баща. — Малкият Катон ще си отрасне ей така, без да знае нито майка, нито баща.

Друз кисело се усмихна.

— О, да го знаеш какъв е странен! Слаб като вейка, с ей толкова дълъг врат и с най-дългия и крив нос, който съм виждал на толкова малко дете. Колкото и да не ми се ще да си го призная, напомня ми на проскубан лешояд. Нищо не ми е направил, но така и не мога да го обикна. Още не е навършил и две години, но не престава да обикаля къщата ми с глава овесена напред и нос — насочен право към пода… Ако изобщо може да се насочи нанякъде. И врещи като заклан. Не че плаче, просто това му е начинът на изразяване. Дума не може да каже с нормален тон, само вика. Същинска напаст за околните. Само като го видя да се задава, колкото и да ми е мъчно за него, бягам да се скрия!

— Ами оная, шпионката? Сервилия?

— О, тя е тиха, сдържана, много послушна. Но те предупреждавам, Квинт Попедий, не й вярвай! Завинаги ще си остане противна като баща си — поклати тъжно глава Друз.

Силон го изгледа изпитателно с жълтеникавите си очи.

— Има ли изобщо някое от децата, което да харесваш?

— Сина си, Друз Нерон. Голям сладур. Макар че вече доста е пораснал, навърши осем години. За съжаление не е толкова интелигентен, колкото добродушен. Навремето казвах на жена си, че не е разумно да осиновяваме пеленаче, но тя толкова искаше да си има бебе, че най-накрая се съгласих. Малкият Цепион също ми харесва, но така и не мога да повярвам, че е от Цепионите. Та той е одрал кожата на Катон Салониан, да не говорим, че си приличат с малкия Катон. Лила е добро дете, също както и Порция. Но пък и аз никога не съм можел да чета мислите на малките момичета.

— Не унивай, Марк Ливий! — усмихна се приятелски Силон. — Един ден всичките ще пораснат. Ще станат зрели мъже и жени и тогава ще си в пълното си право да ги мразиш или обичаш според това, кое от двете заслужават. Защо не ме заведеш да ги видя? Да ти кажа честно, много съм любопитен да видя този „лешояд“, както и малката издайница. Колко жалко, че човек винаги проявява по-голям интерес към онези си събратя, които са доказали несъвършенството си.

Денят мина в приятелски разговори за това и онова и едва на другата сутрин двамата се заеха да обсъдят положението в Италия.

— Възнамерявам в началото на ноември да се кандидатирам за народен трибун, Квинт Попедий — заяви Друз.

Силон чак примигна, което беше непривично за един марс.

— След като вече си бил едил? — не разбираше той. — Редно би било да се целиш направо към преторството.

— Което бих могъл да сторя още сега — съгласи се невъзмутимо приятелят му.

— Тогава защо? Народен трибун? Предполагам, че не ти е хрумнало да даваш пълно римско гражданство на цяла Италия!

— Напротив, точно това смятам да направя. Търпеливо изчаквах, сгодния момент, Квинт Попедий, боговете ми са свидетели, че съм търпелив човек! Трябва да се действа, докато хората все още добре си спомнят събитията около лекс Лициния Муция, по-добра възможност няма да ми се отвори никога. А пък ти ми кажи кой друг от членовете на Сената би могъл да се радва на такива аукторитас и дигнитас, на каквито ще мога да разчитам аз като народен трибун… Вече са изминали десет години от първото ми стъпване в Сената, почти двайсет, откакто станах глава на семейство, имам неопетнена репутация, единственото, в което могат да ме обвинят, е отдавна изявеното ми желание да се даде всеобщо римско гражданство на италийците. Бях плебейски едил и организирах запомнящи се игри. Състоянието ми е внушително, посещават ме цели тълпи клиенти, всички римляни ме знаят и уважават. Затова явя ли се на изборите, всички в града ще знаят, че го правя, тъй като съм принуден от някакви много сериозни обстоятелства. Имам славата на добър адвокат, както и на добър оратор. В продължение на десет години обаче бях принуден да мълча в Сената, идва ми времето да се поразприказвам. В съда е достатъчно само да се спомене името ми и слушателите се тълпят. Вярвай ми, Квинт Попедий, щом реша да се явя на изборите за народни трибуни, цял Рим — от най-висшите до най-низшите му обществени прослойки, ще знае, че имам сериозни основания за това.

— Не ще и съмнение, че ще бъде голяма сензация — изду бузи Силон. — Но не мисля, че това ще ти помогне особено за крайния успех. По-добре ще е да се кандидатираш за претор, сега, когато ти е времето, а две години по-късно да се състезаваш и за консулското място.

— Консулският стол не е за мен — възрази му решително Друз. — Законите, които смятам да прокарам, трябва да минат през плебейското събрание, затова аз самият трябва да бъда избран за народен трибун. Ако опитам да внеса законопроектите си в качеството си на консул, трибуните веднага ще му наложат вето. Но ако сам стана трибун, ще държа колегите си много по-изкъсо, отколкото би си го позволил един консул. А понеже сам ще се ползвам с правото на вето, на свой ред ще мога да сложа прът в колелата на всеки консул. В крайна сметка ще имам възможност да се пазаря. Навремето Гай Гракх се е хвалел, че е съумял да използва положението си на трибун по-добре от всеки друг, но имаш думата ми, Квинт Попедий, че и неговото няма да струва нищо в сравнение с делата, които аз ще извърша. Вече съм в зряла възраст, имам опит, имам клиентела и обществено влияние. А най-вече разполагам с цяла законодателна програма, която се занимава с много повече въпроси от този за всеобщото гражданство. Имам амбициите коренно да променя обществените порядки в Рим.

— Нека Великата змия, която ни дарява със светлина, бди над теб и ръководи делата ти, Марк Ливий — рече Силон. — Друго не знам какво да ти кажа.

Непоколебимостта в очите на приятеля му и поведението му ясно подсказваха, че той искрено вярва на думите си.

— Квинт Попедий, крайно време е. Не мога да се примиря с мисълта, че някой ден Рим и Италия ще започнат война — нещо, което, подозирам, ти и приятелите ти готвите от години. Ако наистина тръгнете по пътя на противопоставянето, ще изгубите. Ще изгуби и Рим, нищо че ще излезе краен победител от двубоя. Никога досега Рим не е губил война, приятелю. Битки — да. И нищо чудно, ако избухне война, в началото превесът да е на страната на Италия, най-малкото, защото римляните и не предполагат какви са истинските й възможности. Но войната ще бъде спечелена от Рим, защото Рим печели винаги! С тази разлика, че това ще бъде една твърде скъпа победа. Да се замислим само за икономическите последици. Знаеш не по-зле от мен древната истина, че не трябва никога да водиш война на собствена земя — нека враговете ти усетят тежестта й на гърба си.

Друз се пресегна през писалището и сграбчи Силон за ръката.

— Вслушай се в думите ми, Квинт Попедий, нека нещата бъдат такива, каквито аз ги виждам! Нека вървим по пътя на мира и на здравия разум. Само така можем да постигнем нещо.

Силон му кимна в знак на съгласие — не от любезност, а напълно искрено, което личеше от прямия му поглед.

— Скъпи Марк Ливий, можеш да разчиташ на пълната ми подкрепа във всички свои начинания! Превърни намеренията си в дела! Това, че лично аз не виждам как ще успееш, не бива да те тревожи излишно. Навярно ще е нужно някой с твоето обществено положение да постави веднъж завинаги въпроса на дневен ред, иначе никой в Италия няма да знае с увереност до каква степен римляните са против разпространението на гражданството из Италия. Време е да си призная, че цялата онази работа с подправянето на преброителните списъци беше пълна глупост. Не мисля дори, че някой от нас е вярвал особено в успеха, целта беше по-скоро римският Сенат и народ най-сетне да разберат какви са настроенията сред съседните им народи. Но за голямо съжаление вместо крачка напред, направихме две назад. Същото може да се каже и за вас, римляните. Затова постъпи, както смяташ за добре! Италия ще стори всичко по силите си, за да ти помогне. Имаш тържественото ми обещание за това.

— Добре ще е, ако цяла Италия влезе един ден в моята лична клиентела — подметна като на шега Друз и сам се засмя на думите си. — Веднъж само да дам пълни граждански права на италийците, всеки един от тях би трябвало да се чувства обвързан в клиентни отношения с мен, неговия благодетел. А щом разполагам с гласовете на цяла Италия, то тогава никой в Рим не би могъл думичка да ми каже!

— Разбира се, Марк Ливий — рече Силон. — Цяла Италия би се считала твоя клиентка.

Друз присви устни, за да не издаде радостните чувства, които го обзеха отвътре.

— Звучи добре, но не виждам на практика как би могло да стане.

— Ами много лесно! — възрази му Силон. — Необходимо е само аз, Гай Папий Мутил и останалите, които са застанали начело на народите си, да убедят съплеменниците си да положат клетва пред теб. Всеки италиец ще се закълне, че ако успееш да го дариш с римско гражданство, ще ти е верен до гроб.

Загледа учудено приятеля си, сякаш не можеше да проумее думите му.

— Клетва ли казваш? Но дали италийците биха положили такава клетва?

— Ще я положат, но при единственото условие тя да засяга тях самите, а не децата и внуците им — увери го той.

— На мен децата не ми трябват — замисли се Друз. — Нужно ми е няколко години време и масова подкрепа сред народа. Доколкото разбирам, мога да разчитам и на едното, и на другото!

Цяла Италия — негова клиентела! Това беше мечтата, която неизменно бе спохождала всеки римски благородник — да разполага с цели легиони от лични клиенти. Станеше ли наистина така, че цяла Италия да се признае за негова клиентела, повече нищо не можеше да му попречи.

— Клетвата ще я получиш, когато му дойде времето, Марк Ливий — прекъсна му мислите Силон. — Напълно си прав да желаеш всички италийци за свои клиенти, защото всеобщото римско гражданство ще е само едно начало. — Той се засмя високо, гърлено. — Какъв триумф! Човек да стане пръв сред римляните, не — пръв сред всички италийци, и то единствено по волята и с помощта на хора, които до този момент нямат каквото и да е влияние над обществения живот в Рим. — Издърпа ръката си от пръстите на приятеля си. — А сега ми кажи как смяташ да успееш.

Но на Друз вече му беше трудно да се съсредоточи; беше обсебен от една-единствена мисъл — цяла Италия да бъде негова клиентела.

Но как да го постигне? Как? Сред всички по-важни личности в Сената единствен Гай Марий щеше да го подкрепи, но това нямаше да му бъде достатъчно. За да успее, му трябваше подкрепата на Крас Оратор и Сцевола, на Антоний Оратор и Скавър Принцепс Сенатус. Колкото повече приближаваха изборите за народни трибуни, толкова повече се отчайваше Друз. Все изчакваше да се появи сгоден случай да обяви кандидатурата си и все му се струваше, че няма да има такава възможност. Намеренията му си оставаха пълна тайна, в която бяха посветени единствено Силон и Марий, а богатата плячка, която си беше набелязал, постоянно му се изплъзваше.

И тогава, в един ранен октомврийски ден Друз се натъкна на Скавър, Крас Оратор, Сцевола, Антоний Оратор и Ахенобарб Понтифекс Максимус, събрали се всички заедно в единия край на Кладенеца на комициите; по всичко си личеше, че тъкмо обсъждат неоценимата загуба на Публий Рутилий Руф за Сената.

— Марк Ливий, ела при нас — покани го Скавър, който специално се отмести, за да може Друз да се присъедини към компанията. — Тъкмо обсъждахме как да изгоним коническото съсловие от съдилищата. Осъждането на Публий Рутилий само по себе си представлява истинско престъпление. Конниците сами се лишиха от моралното право да ръководят каквито и да било съдебни дела в града ни!

— Напълно съм съгласен — подкрепи го Друз и се обърна към Сцевола. — Разбира се, всички искаха твоята глава, Квинт Муций, не тази на Публий Рутилий.

— Тогава защо не дадоха мен под съд? — попита той, като трудно прикриваше притесненията си.

— Защото имаш твърде много приятели.

— А Публий Рутилий няма. Това е позор! Казвам ви, че не можем да си позволим да загубим такъв човек като Публий Рутилий! Той беше от малкото сенатори, които винаги и във всичко действаха според собствените си убеждения — извика гневно Скавър.

— Не мисля — взе думата Друз, като се опитваше да не отива твърде далеч с приказките си, — че ще можем да изгоним конниците от всички съдилища. Щом като законът на Цепион Консул не можа да се задържи дълго време на таблиците, не виждам как би могло друг закон с подобно съдържание да се окаже по-жизнен. На конниците им се хареса да съдят, в крайна сметка вече трийсет години го правят. Чрез съда те придобиха голяма власт над самия сенат, а това няма как да не им се нрави. Не само това, но са започнали да се чувстват неуязвими. В закона на Гай Гракх никъде не се казва, че конниците съдебни заседатели могат да бъдат съдени за приемане на подкупи. Самите те твърдят, че според лекс Семпрония никой от тяхното съсловие не може да бъде даван под съд, докато сам работи като съдебен заседател.

Крас Оратор впи тревожен поглед в лицето на Друз.

— Марк Ливий, сред всички римляни на твоята възраст няма друг, който да може да ти съперничи в познанията си. Ако ти гледаш така на нещата, то как можем изобщо ние, сенаторите, да се надяваме на успех?

— Не съм казал, че Сенатът трябва да остави всякакви надежди, Луций Лициний — успокои го той. — Трябва да сме наясно, че конниците доброволно няма да се откажат от мястото си в съдилищата. Но какво ни пречи на нас да ги поставим в такова положение, че да се почувстват задължени да поделят задълженията си със Сената? Плутократите все още не са започнали да управляват Рим и добре го съзнават. Защо не ги натиснем, докато е време? Защо просто не гласуваме закон, според който съставът на най-висшите съдебни инстанции трябва да бъде попълван по равно от конници и сенатори?

Сцевола си пое дълбоко въздух и на свой ред се обади:

— Да ги понатиснем… На конниците ще им е доста трудно да откажат подобно предложение — за тях самият факт, че сме ги помолили, ще означава, че сме им подали ръка за помирение. Какво по-справедливо от това, съдилищата да се делят наполовина между нас и тях? А и никой не може да ни обвини, че искаме да лишим напълно конническото съсловие от ролята му в правосъдието.

— Ха-ха! — засмя се доволно Крас Оратор. — Ние, сенаторите, винаги ще бъдем съмишленици, Квинт Муций. Но за конниците това не важи. Сред тях винаги ще се намерят поне неколцина съдебни заседатели, които ще таят амбиции един ден да влязат в Курия Хостилия. При сегашните условия те са без значение. Но ако си поделим състава на съдилищата с конниците, тези няколко изменници ще обърнат всичко в наша полза. Умно си го замислил, Марк Ливий!

— Винаги можем да обявим пред народа — рече Ахенобарб Понтифекс Максимус, — че понеже ние, сенаторите, притежаваме много по-големи юридически познания от съдиите — конници, римското правораздаване само ще спечели, ако отново се върнем в съда. В крайна сметка какво по-вярно от това — в продължение на почти четири столетия съдът е бил изключително в наши ръце! В наше време може и да се откажем от претенциите си за пълна съдебна власт, но пък и откъде накъде сенаторите ще бъдат лишавани напълно от правото да съдят?

Като се има предвид що за човек бе върховният понтифекс, подобен аргумент звучеше едва ли не невероятно в неговата уста. Но месеците, прекарани в прилагане на лекс Лициния Муция, до голяма степен бяха смекчили несговорчивия му характер и макар двамата с Крас Оратор да не можеха да се понасят, принудени да защищават класовите си интереси, те не можеха да не се подкрепят един друг.

— И това беше добре казано — сияеше от удоволствие Антоний Оратор.

— Съгласен съм — рече Скавър и се обърна отново към Друз. — Ти ли като претор ще предложиш този закон, Марк Ливий, или ще оставиш на друг черната работа?

— Ще свърша всичко сам, Принцепс Сенатус, но не като претор — разкри плановете си Друз. — Смятам да се кандидатирам за народен трибун.

Всички около него го зяпнаха в удивление, дори отстъпиха малко назад да го видят по-добре.

— На твоята възраст? — не вярваше Скавър.

— Възрастта е единствено в моя полза — отвърна спокойно той. — Ето, възрастта ми е подходяща да стана претор, а предпочитам да се кандидатирам за народен трибун. Никой не може да ме обвини, че съм млад, неопитен, с гореща кръв и мания да водя тълпите след себе си — всички онези недостатъци, които по принцип се приписват на трибуните.

— Но тогава защо изобщо искаш да ставаш народен трибун? — продължаваше да го гледа с недоверие Крас Оратор.

— За да прокарам няколко закона — обясни лаконично Друз, без да се смущава от въпросите.

— Но ти можеш да прокараш закони и като претор — напомни му Скавър.

— Да, но на трибуните винаги им е било по-лесно да го правят. С течение на вековете законодателната инициатива в републиката неизменно се е съсредоточавала в ръцете на народните трибуни. А пък на плебейското събрание му харесва да подкрепя тази инициатива. Защо да променяме статуквото, Принцепс Сенатус? — на свой ред запита Друз.

— Сигурно имаш предвид и други законопроекти — предположи Сцевола.

— Така е, Квинт Муций.

— Можем ли да знаем какво точно искаш да прокараш през плебейското събрание?

— Ами например да удвоя състава на Сената.

Отново го погледнаха в неразбиране. Личеше си, че тази една-единствена реплика е успяла да стресне всички присъстващи.

— Марк Ливий, започваш да говориш като Гай Гракх — предупреди го Сцевола.

— Разбирам защо мислиш така, Квинт Муций. Но фактът си е факт — аз искам да променя позициите в управлението в полза на Сената, а пък съм достатъчно свободомислещ, за да не се страхувам от определени средства само защото Гай Гракх вече ги е използвал.

— И как може попълването на Сената с конници да засили влиянието на родствените сенатори? — чудеше се на глас Крас.

— Със сигурност преди време Гай Гракх се опита да стори тъкмо това. Но аз предлагам нещо друго, макар и близко по смисъл. Първо, не виждам как можете да си затваряте очите пред факта, че Сенатът отдавна не е достатъчно голям. Твърде малко от колегите ни сенатори посещават редовно заседанията, затова повечето пъти дори не се събира кворум. Ако отново попълним състава на съдилищата, колко от нас ще могат да изпълняват покрай съдебните си задължения и сенаторските? Трябва да признаеш, Луций Лициний, че по времето, когато съдилищата се попълваха изключително от сенатори, половината Сенат отказваше да се занимава с това. Но докато Гай Гракх искаше да напълни Сената с конници, аз искам да вкарам в него хора от собствената ни сенаторска черга, е, заедно с известен брой конници, за да не ги настройваме срещу нас. Всички ние имаме чичовци, братовчеди, дори по-малки братя, които искат да влязат в Сената, при това притежават и нужните доходи, но не могат просто защото в Сената няма място за тях. Именно тези хора ще бъдат първите новодопуснати, конниците ще дойдат чак след тях. А, от друга страна, какъв по-лесен начин да направим от конниците, които сега се държат като най-големи противници на Сената, негови най-ревностни поддръжници от този да ги пуснем при нас? Освен това новите сенатори се одобряват от цензорите, а в тяхната добра воля не бива да се съмняваме. — Друз се покашля. — Знам, че точно в момента нямаме цензори, но можем да си изберем нови или този април, или следващия.

— На мен идеята ми харесва — призна си Антоний Оратор.

— А какви други закони възнамеряваш да прокараш? — полюбопитства Ахенобарб, без да обръща внимание на забележката, отправена към него и Крас Оратор, които по право трябваше да се водят все още цензори.

Но Друз не пожела да му отговори и само каза уклончиво:

— Още не знам съвсем, Гней Домиций.

Върховният понтифекс изсумтя.

— За толкова наивен ли ме мислиш?

Друз му се усмихна невинно.

— Е, може и да знам, Гней Домиций, но плановете ми са само най-общи и не виждам защо трябва да ви занимавам всички вас, августейшите сенатори, с тях, преди да съм ги дообмислил. Можеш да си сигурен, че когато му дойде времето, ще се допитам до теб.

— Нали? — изгледа го скептично Ахенобарб, но не каза нищо повече.

— Това, което мен ме интересува, Марк Ливий, е откога ти е хрумнала идеята да се кандидатираш за народен трибун? — попита Скавър Принцепс Сенатус. — Навремето, когато те избраха за плебейски едил, аз доста се чудих защо така и не пожела да вземеш думата в Сената. Сега обаче разбирам, че си искал първата ти реч да бъде прочетена от по-висока позиция.

На свой ред Друз го изгледа с отворена уста.

— Марк Емилий, как ти идва да говориш такива неща? Като едил човек просто няма за какво да приказва!

— Хм — измънка Скавър и вдигна рамене. — Както и да е, имаш моята подкрепа, Марк Ливий. Ти си човек със стил.

— На мен също можеш да разчиташ — допълни го Крас. Всички останали на свой ред обещаха съдействието си на младия Друз.

Друз обяви кандидатурата си за народен трибун едва на сутринта в деня на изборите. Подобен ход лесно би могъл да доведе до пълен провал, но в случая той се оказа печеливш. От една страна, претендентът си спести досадните моменти съгражданите му да му задават неудобни въпроси по време на предизборната кампания, от друга — жестът му можеше да бъде изтълкуван, сякаш той изобщо е нямал намерение да се кандидатира, но като е видял колко посредствена колегия се очертава, махнал е отчаяно с ръка и на свой ред се е включил в състезанието му. Подобна версия беше много вероятна, защото сред претендентите наистина нямаше подходящи: най-доброто, което конкурентите на Друз можаха да представят, бяха един Сестий, един Сауфей и един Миниций, никой от които не можеше да се похвали, че е от фамилия на нобили, камо ли че сам ще стане такъв. Затова и Друз благоволи да се представи пред избирателите едва последен — след всичките си двайсет и двамата съперници.

Изборите протекоха мирно и спокойно, най-вече защото избиратели почти нямаше. В Кладенеца на комициите се явиха само около две хиляди души, което беше нищожен процент спрямо общия брой на римските гласоподаватели. И понеже Кладенецът можеше да побере без затруднения поне два пъти по толкова, организаторите не сметнаха за необходимо да преместват гласуването на друго място, както друг път се е избирал за целта Фламиниевият цирк. След като всички претенденти се представиха, председателят на действащата колегия на народните трибуни премина към процедурата на гласуването, обръщайки се към избирателите си молба всеки да се присъедини към трибата си; консулът Марк Перперна, плебей, беше наблюдател и се опитваше да не изпусне нищо от око. Понеже избирателите бяха малко на брой и всички се побираха без затруднение в определените им части от трибуните, държавните роби, които трябваше да държат разделителните въжета между отделните триби и да разгонват по-многобройните от тях към площада, сега стояха без работа.

Понеже ставаше дума за избори, трийсет и петте триби гласуваха едновременно — за разлика от прокарването на плебисцити, когато всяка една от тях даваше гласа си отделно от другите. Кошовете, в които се хвърляха восъчните таблици с гласовете на избраниците, се намираха върху дървено скеле, сложено в самото подножие на рострата; на самата ростра стояха и наблюдаваха досегашните трибуни, кандидатите и консулът — наблюдател.

Дървената конструкция, до която се стигаше по трийсет и пет разграничени с въжета алеи, следваше контура на трибуните и криеше най-долните им редове. Алеите тръгваха от самия център на Кладенеца и се изкачваха шест стъпки нагоре до дървеното скеле, на което чакаха трийсет и пет коша. Всеки един гласоподавател трябваше да тръгне от отсрещния край на трибуните, да премине цялото пространство, отредено на трибата му, и да се яви под рострата, за да хвърли гласа си в коша. За целта кустодиите му подаваха восъчна таблица, той се спираше, колкото да изпише, които имена сметне за добре, преминаваше по дървената дъска пред трибуната и пускаше таблицата в коша. Онези, които проявяваха искрен интерес към изборите и за целта дори си обличаха празничните тоги, оставаха до края на процедурата и чакаха да чуят резултатите от преброяването. Затова и във време на избори Форумът се превръщаше в огромна поляна за излет, където гражданите сядаха да си изядат закуската, да се посмеят и да изчакат обявяването имената на новите трибуни.

През цялата тази дълга процедура действащите народни трибуни стояха в задния край на рострата, новите кандидати пред тях, а председателят на действащата колегия правеше компания на консула — наблюдател на специалната пейка, сложена най-отпред на трибуната. Оттам и двамата можеха спокойно да наблюдават всичко, което се случва на избирателната арена.

Някои триби — особено четирите градски — бяха представени от по няколкостотин души, докато други включваха по десет-двайсет. И все пак в общото гласуване всяка триба имаше право на един глас, който се определяше от мнозинството нейни членове. Оказваше се, че далечните селски триби, представени от по една-две дузини избиратели, можеха да влияят много по-силно върху резултатите, отколкото многобройните им градски съперници.

Понеже един кош побираше не повече от стотина таблици, щом се напълнеше догоре, го издърпваха настрани, а на негово място слагаха празен. Броенето протичаше под погледа на консула — наблюдател, който през цялото време следеше действията около преброителната маса, сложена на отделна площадка точно в краката му. Самото броене се извършваше от трийсет и петимата кустоди, всеки от които беше толкова зает, колкото и хора бяха гласували в трибата му.

Изборите привършиха окончателно около два часа преди залез-слънце. Консулът — наблюдател обяви резултатите на останалите да чакат докрай граждани, които отново заизпълваха Кладенеца на комициите. С негово съгласие резултатите биваха обнародвани на парче пергамент, закачено отзад на рострата, така че да се вижда откъм Форума. Така в продължение на няколко дни всеки по-любопитен можеше да се осведоми за новоизбраните народни трибуни.

Марк Ливий Друз беше новият председател на колегията, след като беше спечелил гласуването в повечето от трибите — в действителност и трийсет и петте триби го бяха споменали сред своите избраници, което се случваше твърде рядко. Сред избраниците бяха гореспоменатите Миниций, Сестий и Сауфей, както и още шестима римляни, толкова неизвестни и невдъхващи доверие, че народът едва ли щеше да запомни имената им. Пък и се оказа, че няма и за какво да ги помни, след като никой от тях не направи нищо достойно за отбелязване през целия си мандат, започнал на десетия ден от декември, сиреч един месец след изборите. Разбира се, Друз беше по-скоро доволен, че нямаше достойни противници в колегията.

Колегията на народните трибуни се събираше в Базилика Порция, на приземния етаж, в едно широко помещение, обърнато към сградата на Сената. Залата беше почти празна, между множеството дебели и грубо издялани колони се виждаха само няколко сгъваеми стола, които представляваха, цялото обзавеждане; понеже Базилика Порция беше най-старата в града, и архитектурата й беше от най-странните. В дните, когато нямаше насрочени заседания на плебейското или народното събрание, народните събрания се събираха на това място, за да изслушват просителите, които идваха да ги занимават с жалбите, предложенията и молбите си.

Друз установи, че очаква с нетърпение тъкмо това си задължение, но още повече първата си реч, която щеше да произнесе пред Сената. От самото начало беше сигурен, че ще се сблъска със съперничеството на висшите магистрати, защото Филип все пак се беше добрал до куриатния стол — макар и след Секст Юлий Цезар, първия от фамилията на Юлиите добрал се до консулство в последните четиристотин години. Цепион пък беше избран за претор, нищо че тази година преторите бяха по изключение осем, а не шест; случваше се и друг път, когато Сенатът реши, че шестима претори няма да успеят да се справят с положението, народното събрание да избере осем. Тази година беше точно такава.

Друз имаше добрите намерения да предложи пръв на колегите си някой от законопроектите си, но за негово голямо разочарование още на първия ден от мандата им, веднага щом официалните церемонии приключиха, онова твърдоглаво магаре Миниций обяви с пискливия си гласец, че свиква плебейското събрание на концио с цел обсъждането на жизненонеобходим закон. „В миналото — крещеше Миниций пред тълпата, — децата от браковете между римски гражданин и неримлянка наследяваха гражданството на баща си. Много лесно! Не мислите ли, че така се народиха твърде много римляни — хибриди? И за да попречим на тази пукнатина в стената на римщината да разруши крепостта — философстваше той, — трябва да се прокара нов закон, лишаващ от римско гражданство всички деца от смесени бракове, дори когато римлянинът е бащата.“

И така, плебейското събрание гласува лекс Миниция де либерис, което беше твърде неприятна изненада за Друз, особено като се имаха предвид одобрителните възгласи сред тълпата. Личеше си, че огромната маса от избирателите продължава да държи на своето римско гражданство и за нищо на света не би го подарил на по-нисшестоящите. А за нисшестоящи се смятаха всички хора по света.

Разбира се, Цепион подкрепи предложената мярка, но в същото време си повтаряше, че по-добре да не я бяха измисляли; ставаше дума за новия му приятел, приет отскоро в Сената от цензора Ахенобарб Понтифекс Максимус, комуто беше клиент. Цепионовият приятел, беше изключително богат — до голяма степен за сметка на събратята си испанци — и носеше твърде импозантното име Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис. Никой обаче не се учудваше на скромността му да се представя навсякъде единствено с първите си две имена — Квинт Варий. Прякорът му „Север“ имаше смисъл повече на „жесток“, отколкото на „строг“, „Хибрида“ недвусмислено подсказваше за неримското му потекло по майчина линия, а Сукронензис издаваше, че е бил роден и отгледан твърде далеч от Рим — в испанския град Сукрон. Изобщо Квинт Варий трудно можеше да се нарече римлянин, във всеки случай имаше много по-малко основания за това от мнозина знатни италийци. Това не му пречеше обаче да храни амбицията да стане един от най-великите римляни в историята — амбиция, за която всички средства изглеждаха добри.

Още щом се запозна с Цепион, Варий се закрепи към него. Нито за миг не се отказваше да сипе комплиментите си по адрес на приятеля си патриций, още по-малко да му върши хиляди дребни услуги. Като че ли обаче сам не знаеше на какво се дължи големият му успех пред римлянина. Просто Цепион се чувстваше спрямо него в същото положение, в което навремето беше чувствал Друз спрямо себе си.

Не всички Цепионови приятели посрещнаха особено доброжелателно Квинт Варий. Най-топъл прием испанецът откри у Луций Марций Филип, когото няколкото поредни изборни неуспеха бяха поизтощили финансово и който си търсеше богати привърженици, които могат да му пъхнат тлъстите суми под масата и след това да махнат безгрижно с ръка. Затова пък Квинт Цецилий Метел Пий, познат и като Прасчо Младши, възненавидя Варий от първия миг, в който се запознаха.

— Квинт Сервилий, стомахът ти как издържа присъствието на тази гадина до себе си? — заинтересува се Прасчо, при това без дори да заекне от смущение. — Ако Варий се бе намирал в Рим по времето, когато баща ми умря, може би наистина щях да повярвам на Аполодор, че великият Метел Нумидик е бил отровен! И щях да знам от кого…

Друг път Прасчо Младши щеше да отбележи пред Ахенобарб Понтифекс Максимус:

— Как така става, че всичките ти по-важни клиенти са такава измет? Ама наистина! Някой ден хората ще си спомнят за Сервилий Авгур, ще се сетят и за тоя ми ти Варий и ще излезе, че си станал покровител на всички лекета в град Рим.

Коментарът бе направен толкова ненадейно, че Ахенобарб не можа да измисли какво да му отвърне.

Не всички обаче можеха да оценят Квинт Варий по достойнство. За лековерните, а и за всички онези, които не се бяха заинтересували повече за него, той си оставаше изключително приятен човек. Първо, защото беше хубавец, при това типично мъжки тип — висок, добре сложен, мургав, с огнен поглед и приятни черти. Освен това се държеше благовидно, не можеше да се похвали с особени ораторски качества — още повече че испанският му акцент беше много силен, но пък и никой не можеше да му отрече, че се старае, както приятелски го беше посъветвал Цепион. Така или иначе, Квинт Варий си оставаше любима тема за обсъждане.

— Чудесен човек, разумен и умерен във всичко — хвалеше го Цепион.

— Паразит, ако не и чист сводник — твърдеше на свой ред Друз.

— Най-щедрият и любезен човек, когото съм срещал — не пестеше благодарностите си Филип.

— Лигав като храчка — заявяваше в типичния си стил Прасчо Младши.

— Много ценен клиент — клатеше глава Ахенобарб Понтифекс Максимус.

— И все пак не е римлянин — заключваше с презрение Скавър Принцепс Сенатус.

Естествено на любезния, разумен и безценен за патрона си човек Квинт Варий не му стана много приятно, дето съгражданите му приеха новия лекс Миниция де либерис. Защото току-виж се оказало, че той самият престанал да им бъде съгражданин. За нещастие трябваше да се увери в крайната непроницателност на приятеля си Цепион, който така и не се оставяше да бъде убеден да не подкрепя законопроекта.

— Не се тревожи, Квинт Варий — успокояваше Цепион испанеца, — законът няма обратна сила.

Най-наплашен от всички обаче беше Друз, нищо че околните едва ли го подозираха. Приемането на Минициевия законопроект ясно доказваше, че настроенията в Рим са изключително против широкото разпространение на римското гражданство.

— Ще трябва да премисля отново цялата си законодателна програма — сподели той пред Силон, който бе дошъл да го посети малко преди края на годината. — Обявяването на всеобщо римско гражданство ще трябва да се отложи за края на мандата ми. Надявах се да започна с него, но уви, не мога.

— Никога няма да успееш да прокараш подобен закон, Марк Ливий — поклати горчиво глава Силон. — Никой няма да ти позволи да го прокараш.

— Напротив, ще го прокарам, защото всички ще искат да го сторя — възрази му Друз, по-решителен от всякога.

— Е, ако това ти се стори някаква утеха — усмихна се приятелят му, — вече говорих с предводителите на останалите италийски племена и знам със сигурност, че всички мислят като мен — че ако успееш да ни прислониш под крилото на Рим, всички италийци ще те имат за свой патрон. Изготвихме текста на бъдещата клетва, до края на идващото лято ще сме я произнесли. Затова може би е добре, че няма да започнеш мандата си с въвеждането на всеобщо гражданство.

Друз се изчерви от вълнение. Трудно му беше да повярва на чутото. Вече не ставаше дума дори за армия от клиенти, а цяла една нация да му бъде клиент!

Той се впусна в изпълнението на законодателната си програма чрез въвеждането на обещаните мерки за подялба състава на висшите съдилища между сенатори и конници. След това се захвана да разширява състава на Сената. И все пак първата си реч в тази насока прочете не пред плебейското събрание, а в самия Сенат с надеждата колегите му да дадат своето съгласие с проектозаконите му, преди да ги е отнесъл за ратифициране пред плебса.

— Аз не съм от демагозите — заговори той пред смълчалите се сенатори в Курия Хостилия. — В мое лице вие виждате народния трибун на бъдещето — мъж, достатъчно зрял и достатъчно опитен, за да разчита традициите така, както подхожда на епохата, в която живеем, мъж, който до последния си дъх ще защитава авторитета на Сената. Нищо от онова, което възнамерявам да сторя в Кладенеца на комициите, няма да изненада неприятно колегите ми сенатори, защото всеки свой законопроект аз ще представям първо тук и ще търся тяхното одобрение да го представя на всенародното гласуване. Нищо от онова, което ще поискам от вас, няма да е унизително за вас, нищо от онова, което ще поискам от себе си, няма да е унизително за мен. Защото аз съм син на човек, който също е бил народен трибун и е чувствал отговорностите си също както ги чувствам аз; защото съм син на човек, избиран и за консул, и за цензор, на човека, който нанесе такива жестоки поражения на скордизите в Македония, че му бе отсъден триумф. Защото съм наследник на Емилий Павел, на Сципион Африкански, на Ливий Салинатор. Фамилията, към която принадлежа, е древна и почтена, а аз самият съм достатъчно узрял за длъжността, която заемам.

Тук, назначени отци, в тази сграда, сред това събрание от древни, и славни имена се крие изворът на римското законодателство, оттук черпи сила римската власт, оттук започват нишките на римската администрация. Затова и тъкмо на това събрание, тъкмо в тази зала ще говоря първо аз с надеждата, че ще се вслушате в думите ми, за да разберете, че всичко, което предлагам, е логично, разумно, необходимо.

Щом завърши с речта си, Друз беше бурно аплодиран от целия Сенат. В реакциите на римските отци се усещаше едва ли не благодарност, че новият трибун веднъж завинаги скъсва с традицията, която навремето Сатурнин се бе опитал да наложи в отношенията между Сената и народа. Марк Ливий Друз беше тъкмо обратното на Сатурнин — той се държеше първо като сенатор, а след това като народен трибун, готов да служи във всичко на плебса.

Все още действащите консули се знаеха като хора с либерални възгледи, също както и действащите претори. Затова и почти никой не гласува в Сената срещу двата законопроекта на Друз. Макар и новоизбраните магистрати да не бяха толкова обещаващи, Секст Цезар се отнесе благосклонно към предложенията на трибуна, докато Филип не посмя да се обади изобщо; единствен Цепион говори против намеренията на бившия си зет и шурей, но понеже сред колегите му нямаше човек, който да не знае за враждата между двама им, изказването му беше посрещнато с безразличие. Самият Друз очакваше по-сериозна съпротива в плебейското събрание, където се слушаше думата на конниците, но опасенията му се оказаха напразни. Той изтълкува успеха си с хитрия си ход да представи и двата си законопроекта на едно и също концио. Най-влиятелните представители на конническото съсловие нямаше как да не обърнат внимание на вратичката, която им се отваряше според втория закон. Възможността и те да влязат в Сената, който досега е оставал недостъпен за тях само защото местата му са били запълнени докрай, не можеше да бъде изпусната току-така. Освен това подялбата на местата в съдилищата по равно се струваше на всички справедлива — сенаторите щяха да излъчват председателите на съда, затова пък петдесет и първият заседател щеше да е задължително конник. Честта на конническото съсловие беше напълно защитена.

Цялата политика, която Друз смяташе тепърва да провежда, беше сближението между двете съсловия; само едно такова сближение можеше да доведе до промяна в общественото мнение и по други въпроси. Колкото и да следваше примера на Гай Семпроний Гракх, той не можеше да не оплаква постоянно пагубните резултати от една политика на конфронтация и дълготрайно разделение.

— Именно Гай Гракх пръв раздели отчетливо двете съсловия едно от друго, при това съвсем изкуствено, защото нима всеки един член на сенаторско семейство не е конник до момента, в който на свой ред не влезе в Сената. Стига да има нужния имуществен ценз в преброителните списъци, той бива включен като конник. А не е влязъл в Сената по простата причина, че там вече са заели местата си твърде много негови роднини. И конниците, и сенаторите принадлежат на първата класа! В едно и също семейство баща и син могат са членове на различните съсловия и заради Гай Гракх те трябва да се чувстват едва ли не врагове. Това е изкуствено разделение. Единствената действителна разлика между съсловията е от компетенцията само на цензорите — щом влезе в Сената, човек бива лишен от правото да се занимава, с каквато и да е търговска или предприемаческа дейност, стояща встрани от земевладението. Така е било открай време.

Всичко това Друз го говореше този път пред плебейското събрание, където се бяха събрали да го слушат и мнозина сенатори.

— Хора като Гай Гракх не заслужават особена почит, а и делата им не могат да бъдат одобрявани — продължаваше той, — и все пак никой не може да ми попречи да почерпя от торбата с хитростите му всичко онова, което сам смятам за достойно за възхищение! Именно Гай Гракх пръв предложи Сенатът да увеличи състава си. Но заради общата атмосфера, която цареше в онези години, заради несъгласието на баща ми, а и заради другите недотам почтени части от общата му политическа програма намеренията му останах неизпълнени. Сега обаче аз съм този, който иска да увеличим състава на Сената. Макар и син на баща си, аз не мога да затворя очи пред факта, че една такава промяна може да бъде единствено за добро при сегашните обстоятелства! Рим се разраства. Нарастват и задълженията, които всеки един гражданин, зает в управлението, трябва да поеме върху плещите си. Да, но се оказва, че изворът, от който всички политически мъже в града черпят своята сила, е твърде малък, а водата му е застояла. И Сенатът, и конническото съсловие се нуждаят от свежа кръв, именно затова ви предлагам този законопроект, който има за единствена цел да им вдъхне повече жизненост.

И двата законопроекта бяха приети към средата на януари от новата година, нищо че втори консул вече беше Филип, а един от осемте претори — Цепион. Друз можеше да си отдъхне с облекчение — беше направил първата крачка, без да настрои някого срещу себе си! Може би се лъжеше в надеждите си, че и занапред го очакват само успехи, но пък и начинанието му бе потръгнало като по вода.

В началото на март Друз държа реч пред Сената по въпроса за агер публикус. Добре си даваше сметка, че с подобен ход рискува да издаде скритите си намерения, защото не беше чудно някой от ултраконсервативните елементи изведнъж да заподозре какви опасности се крият зад маската на това момче, уж израснало в собствената им среда. За да се избегнат недоразумения, Друз предварително бе споделил плановете си пред Скавър Принцепс Сенатус, Крас Оратор и Сцевола, убеждавайки и тримата да погледнат на нещата от неговия ъгъл. Ако можеше да разчита на тяхната подкрепа в Сената, навярно щеше да наложи мнението си и над всички останали.

Още със ставането си от пейката на народните трибуни той показа с тържествените си жестове, че предстои да се случват сериозни събития. По лицето му се бяха изписали едновременно възбуда и хладна решителност, които не можеха да не направят впечатление на по-възрастните му колеги.

— У нас живее голямо зло — започна Друз от мястото пред тежките бронзови врати на Курията, които изрично бе помолил да стоят затворени. Едва изрекъл тези няколко думи и отново замлъкна. Взря се в лицата на присъстващите — стар трик, който му позволяваше да убеди всеки един от слушателите си, че говори единствено и само на него.

— У нас живее голямо зло. Огромно зло. При това зло, което сами сме причинили! Което сами създадохме! И в същото време всеки от нас мислеше, че това е било най-доброто, на което сме били способни, и се гордееше посвоему с него. И понеже аз самият съм разсъждавал като вас, а никога не бих могъл да не уважавам стореното от славните ни предци, няма да кажа повече дума срещу създателите на това зло, няма да сложа петънце върху хората, които са седели и говорели в това свято здание преди векове.

Но кое е това зло, което така дълбоко е залегнало сред нас? — зададе своя риторичен въпрос Друз и надигна вежди едновременно с понижаването на гласа си. — То се нарича агер публикус, назначени отци. Агер публикус. Това е злото, за което ви говоря. Защото никой не може да отрече, че е зло! Ние отнехме най-плодородните земи на своите врагове — италийци, сицилийци, племената и народите отвъд моретата — и ги нарекохме агер публикус на Рим. Убедени бяхме, че по този начин само увеличаваме богатството на своя град, че ще се облажим от плодовете, с които земята ще ни дарява. Но не се оказахме прави, нали? Вместо да запазим отнетата земя, разделена на малки парцели — такава каквато я получихме от победените си врагове, — ние непрекъснато увеличавахме площта на земите, давани под аренда. Следвахме принципа, че така ще освободим римското гражданско население от допълнителен труд и не ще позволим римското управление да се омотае в безкрайните конци на бюрокрацията — нещо типично за гръцките полиси. Постепенно превърнахме своята публична земя в недостъпна за повечето ни стопани. Онези, които бяха започнали да я обработват в началото, все повече се отдръпваха, обезкуражени от рентите, които държавата искаше от тях, от големите площи, които им се полагаше да поемат. Агер публикус остана достояние единствено на най-богатите римляни, на онези, които можеха да заплатят исканата рента и да оползотворят, както подобава, огромната площ на получените поземлени имения. Навремето тези земи хранеха цяла Италия, сега те се използват най-вече за производство на платове. Навремето за тях се грижеха заинтересовани стопани, сега цели ниви стоят недокоснати от човешка ръка.

По лицата на слушателите му се изписваше все по-неприкрито напрежение; Друз усещаше как сърцето му забавя своя ход, как все не му достига въздух, как му трябват невероятни усилия, за да запази спокойния си тон. Все още никой не си бе позволил да го прекъсне, навярно чакаха чашата на търпението им съвсем да прелее, преди да го изхвърлят от залата. Затова най-добре щеше да е, ако изобщо не обръщаше внимание на строгите им, осъдителни погледи.

— Но това, назначени отци, е само част от злото, за което говоря. Досега се спрях на онова, което Тиберий Гракх откри навремето в латифундиите на Етрурия — че цялата работа на полето се върши от роби вместо от почтените жители на Рим и Италия. Говорих за онова, което Гай Гракх на свой ред откри около себе си десет години след смъртта на брат си, когато се опита да го замести. Тези неща са видни и за мен самия. Но аз няма да съм новият Семпроний Гракх. Защото колкото и да са били сериозни основанията на братята Гракхи да проведат своята политика, аз не мога да ги приема за толкова важни, че да се зачеркнат с един размах нашите мос майорум, традиции и обичаи. По времето на братята Гракхи аз със сигурност бих застанал на страната на баща си.

Друз спря да шари с поглед из залата и в пристъп на дълбока откровеност допълни:

— Това го заявявам напълно отговорно, назначени отци! По времето на Тиберий Гракх, по времето на Гай Гракх аз щях да съм твърдо на страната на баща си. Тогава той е бил в правото си. Но времената се промениха. Появиха се редица други фактори, заради които агер публикус се е превърнал в непоносимо зло. Нека първо ви напомня смутовете в азиатската провинция — смутове, които водят началото си още от времето, когато Гай Гракх прокара закона за правото на откупуване на данъците от страна на частни лица и сдружения. Данъците от териториите ни в Италия също са били давани за откуп, но пък и техните размери никога не са били толкова значителни. Като следствие от това прехвърляне на сенаторските задължения върху плещите на частни и анонимни лица, като следствие от все по-засилващата се роля на конническото съсловие в държавното управление чрез намесата му във вътрешносенатските борби ние бяхме свидетели как едно брилянтно управление на двама от нашите най-достойни колеги беше обругано и отречено, а единият от двамата — достоуважаваният Публий Рутилий Руф — дори беше осъден. Какъв е изводът, назначени отци? Че ние, сенаторите на Рим трябва да се съобразяваме с конниците и не бива да им пречим по никакъв начин! Е, аз вече направих първата крачка в усмиряването неоправданите претенции на конниците, като със закон ги накарах да поделят съдебните си задължение със сенаторите. Обаче, за да не се чувстват ощетени, удвоих състава на Сената. И все пак злото си остава сред нас.

Личеше си, че мнозина от сенаторите се поотпускат. Друз беше уцелил със споменаването на скъпия си чичо, още повече с похвалата хи за управлението на Квинт Муций Сцевола в Римска Азия.

— И не само е останало, но към него се прибави и друго. Колцина ли от вас си дават сметка за това ново зло? Твърде малко, бих казал. Този път ще говоря за едно зло, чийто създател е Гай Марий… Нека в думите ми не се открива излишен упрек — аз съм дълбоко убеден, че нашият шесткратен консул далеч не е съзнавал какъв поток от неприятности отприщва с действията си. Но тъкмо там е работата! Когато едно зло се пръкне на този свят, никой не е способен веднага да различи, че е зло! А в случая става дума за едно зло, обхванало много сфери от нашия живот едновременно, защото веднъж завинаги успя да разклати баланса както в нашите системи на управление, така и във войската ни. Преди известно време Рим беше останал без войници. Къде — или по-скоро защо — бяха изчезнали тези войници? Причините са много, но една от тях несъмнено е същият този агер публикус. Искам да кажа, че със създаването на държавните земи много дребни стопани бяха изгонени от нивите си, заради това и престанаха да отглеждат много синове, а пък това лиши легионите ни от войници. Гай Марий стори единственото, което можеше да стори, поне от неговата гледна точка. Той записа пролетариите в армията. Превърна във войници безимотните слоеве на обществото, които не разполагаха с достатъчно пари нито за оръжие, нито за екипировка, защото не можеха да разчитат на никакви поземлени доходи — може да се каже, че повечето от тях не притежаваха пукната пара.

Друз бе заговорил доста тихо и повечето сенатори трябваше да напрягат слух, за да не изпуснат нищо от речта му.

— Армията, обаче плаща малко. Плячката, взета от германите, се оказа жалка в сравнение с усилията за нейното придобиване. Гай Марий и неговите наследници — сред тях на първо място легатите му — научиха пролетариите да се бият, да побеждават, да се чувстват горди, задето са римляни. И тъкмо в това аз напълно подкрепям Гай Марий! Днес ние не можем с лека ръка да отхвърлим тези хора, не можем да ги оставим на произвола на съдбата в мизерните им жилища. Сторим ли го, все едно нарочно сме изпуснали още едно зло да изскочи из кутията на Пандора. Защото по улиците на Рим ще закрачат тълпи от здрави мъже, които нямат пари, но затова пък се радват на твърде много свободно време, за да им доскучава и да се сещат за обидата, нанесена им от богатите. Гай Марий смяташе да разреши проблема — той започна да прилага плана си още докато воюваше в Африка срещу Югурта, — като настани оттеглилите се ветерани на чуждата държавна земя. С изпълнението на тази кажи-речи непосилна задача на територията на крайбрежните африкански острови се зае миналогодишният ни градски претор Гай Юлий Цезар. Моето лично мнение — а държа всички вие, колеги — сенатори, да приемате думите ми единствено като предупреждение в името на собственото ни бъдеще, — моето лично мнение е, че Гай Марий беше прав, и че и занапред ще е добре да настаняваме ветераните — пролетарии на отнетата от чуждите народи държавна земя.

От самото начало на речта си Друз не бе помръднал от мястото, което си бе избрал. И сега не се помести нито крачка. Само при споменаването на името на Гай Марий мнозина от сенаторите отново се бяха навъсили, самият Марий обаче седеше невъзмутим на стола си на предния ред, сякаш искаше със самото си държание да докаже, че не е кой да е. Срещу Марий на втория ред седеше бившият претор Луций Корнелий Сула, който скоро се бе завърнал от Киликия и затова слушаше с огромен интерес младия си колега.

— Всичко това обаче не е в пряка връзка с най-голямото зло, от което трябва да се отървем възможно най-скоро — държавната земя в Италия и Сицилия. Нещо трябва да се направи! Защото докато злото е пред нас, назначени отци, то нашият морал, нашето чувство за достойнство, най-общо казано нашите мос майорум ще бъдат подлагани на постоянни удари. В момента целият италийски агер публикус се държи настрана от нас и от конниците, принадлежащи на първата класа, които се интересуваме най-вече от отглеждането на добитък. Сицилийската държавна земя пък принадлежи на неколцина свръхбогати земевладелци, които предпочитат да стоят тук, сред нас, и да поверяват делата си на никому непознати роби и надзиратели. Мислите ли, че това може да се нарече стабилно положение? Ако мислите, трябва да знаете следното: откакто Тиберий и Гай Гракх пуснаха ябълката на раздора сред нас, и италийският, и сицилийският агер публикус само чакат да сменят владелците си, затова и днес всеки, който се ползва от такава земя, гледа да получи възможно най-много от нея, преди да са му я отнели. Дали бъдещите ни пълководци ще се покажат толкова почтени, колкото Гай Марий, за да не настаняват войниците си ветерани на италийска земя? Дали бъдещите народни трибуни ще бъдат почтени? Толкова ли ви се струва невъзможно да се роди някой нов Сатурнин, който да спечели бедните с обещания за земи в Етрурия и Кампания, в Умбрия и Сицилия? Дали бъдещите плутократи ще бъдат почтени? Няма ли да им хрумне да разширят още повече сегашните си владения, да ги разширяват, разширяват, докато един ден не се окаже, че половината обработваема земя на Италия и Сицилия се държи от двама или трима души? Защото какъв е смисълът да наричаме тези земи държавни, щом като държавата се отказва да ги ползва, а пък онези, които я управляват, могат да правят каквото си искат с нея.

Друз си пое дълбоко въздух, разкрачи се, за да стои по-стабилно, и се хвърли в атака.

— Да се освободим от държавната земя! Това е, което ви казвам. Нека просто зачеркнем от документите всякакви държавни земи в Италия и Сицилия! Нека имаме смелостта да сторим, което трябва, преди да е станало твърде късно. Нека разделим целия агер публикус на дребни парцелчета и ги подарим на бедните, на онези, които заслужават подобен жест, на ветераните от легионите и на тези, които тепърва ще се записват в армията. Нека започнем с най-богатите сред нас, с най-големите аристократи. Нека те първи получат своите десет югера от държавната земя. След тях и всеки друг римски гражданин ще получи полагащия му се дял. За някои от нас това е капка в морето, за други тези десет югера ще са единственото, което притежават. Да раздадем агер публикус! Да го раздадем до последното късче земя! Нека не оставим на наследниците си нищо от онова, с което най-злонамерените от тях биха ни унищожили — нас, нашата класа, нашето богатство. Не им оставяйте нищо, за което да се хванат! Аз вече съм се зарекъл да постигна замисленото, назначени отци, знайте, че ще устоя на думата си! Само блата и тресавища ще оставя в държавната земя. Не мислете, че го правя от съчувствие към бедните! Не мислете, че толкова съм се развълнувал от съдбата на ветераните — пролетарии! Не мислете, че ме е грижа дали всички вие и събратята ви конници експлоатирате, както трябва, дяловете си от агер публикус! Това, което ме накара да изляза днес пред вас, е дълбокото ми убеждение, че някой ден именно държавната земя ще прати Рим в пропастта — дали защото някой пълководец ще се полакоми да възнагради по-щедро войниците си, дали защото на някой демагог ще му се ще да се окичи със славата на Пръв сред римляните, дали защото двама-трима плутократи ще се наговорят да си поделят цяла Италия и Сицилия!

Сенатът като че ли чу най-сетне какво му се говори; като че ли дори се замисли над чутото. Ако не друго, то в това поне Друз можеше да е сигурен. Филип не се обади, а когато Цепион понечи да вземе думата, Секст Цезар просто не му я даде, като заяви, че достатъчно е било казано и насрочи ново заседание за следващия ден.

— Добре го каза, Марк Ливий — похвали оратора Марий, преди да излезе от Курията. — Ако продължаваш все в същия дух, ще останеш първият народен трибун в историята на Рим, спечелил мнозинство в Сената.

Но за голяма изненада на Друз този, който го чакаше пред изхода, беше не друг, а Луций Корнелий Сула — човек, почти напълно непознат.

— Току-що се връщам от Изтока, Марк Ливий, и искам да науча всички подробности. Искам да ми разкажеш за двата закона, които вече си прокарал, както и за цялото ти мнение по въпроса за агер публикус — заяви загадъчният Сула, чийто тен издаваше, че са го брулили много ветрове.

Интересът на Сула към темата беше напълно искрен. От всички слушащи малцина като него биха се оказали достатъчно интелигентни и склонни към разбиране, за да проумеят, че Друз не е никакъв радикал, още по-малко реформатор, а напротив — крайно консервативен политик, който се грижи най-вече да опази правата и привилегиите на класата, към която принадлежи, и да съхрани Рим такъв, какъвто го е наследил от предците си.

Изчакаха да се изравнят с Кладенеца на комициите, който да ги защити от студения зимен вятър, и Друз се впусна да обяснява надълго и нашироко позицията си. През повечето време Сула мълчеше, понякога подхвърляше някой въпрос, но иначе оставяше думата изцяло на събеседника си. Самият Друз беше щастлив, че се е намерил поне един Корнелий, готов да изслуша всичко онова, което събратята му патриции биха счели като жестоко предателство. Най-накрая Сула му протегна ръка, усмихна му се и чистосърдечно му благодари за пледоарията.

— В плебейското събрание не мога да те подкрепя, но в Сената със сигурност ще гласувам за теб — обеща му той.

Двамата продължиха заедно към Палатина, където живееха, но на никого не му хрумна да покани другия в топлия си кабинет, където да изпият кана вино. За особена симпатия между събеседниците не можеше да се говори, затова и си спестиха излишните любезности. Когато стигнаха до къщата на Друз, Сула само го потупа по гърба и продължи надолу по Кливус Викторие към пресечката, на която живееше. Изгаряше от нетърпение да поговори със сина си, чиито съвети от ден на ден ценеше все повече и повече, нищо че не излизаха от устата на мъдрец, а на младо момче. Най-важното при малкия Сула бе, че във всичко безрезервно поддържаше баща си. За човек, който може да разчита на шепа клиенти, да има такъв син, беше изключително щастие.

У дома обаче го чакаха неприятни новини. Елия му съобщи, че малкият Сула е с тежка настинка. Някакъв клиент го чакал от известно време — твърдял, че носи важни новини. Мисълта, че синът му е зле, го накара да се отнесе до голяма степен неприлично с гостенина си, като вместо към кабинета си се насочи право към дневната, където Елия бе настанила момчето. Мащехата предвидливо си бе казала, че тясната, задушна спалня не е подходящо място за един болен. Малкият имаше температура, болеше го гърло и постоянно подсмърчаше; това не му пречеше обаче да посрещне любимия си баща с вечния си боготворящ поглед. При вида му Сула малко се поуспокои, целуна го по челото и му каза вместо утеха:

— Ако сам се грижиш за себе си, момчето ми, тя ще те държи поне два пъти по осем дни, ако не се грижиш изобщо, ще се излекуваш след шестнайсет. Затова най-добре остави всичко на Елия.

След което се запъти към кабинета си. Чудеше се кой ли би могъл толкова търпеливо да го чака; клиентите му не бяха хора, които биха си развалили целия ден заради патрона си — най-малкото, защото той се бе показал стиснат човек и нямаше на какво толкова да се надяват. Клиентелата му включваше най-вече центуриони и прости войници, неизвестни никому хорица, предимно от провинцията, които бяха получили помощ от бившия претор и по собствено желание се бяха писали негови клиенти. От тях много малко имаха постоянно местожителство в Рим.

Гостът беше Метробий. Трябваше да се досети. Което доказваше, че е успял наистина да изтрие актьора от паметта си на почтен римски магистрат. На колко ли години беше? Сигурно на трийсет и две-три. Къде бяха отлетели всички тези години? В пълна забрава. И все пак Метробий си оставаше същият, а ако можеше да се съди по целувката им за добър ден, още бе склонен да се поддава на волята му. В следващия момент обаче Сула потръпна от ужас — последния път, когато Метробий го бе посещавал у дома му, Юлила се бе самоубила. Тогава любовникът му бе донесъл лош късмет, но пък и сам винаги бе смятал любовта за по-ценна от късмета. Сула обаче не гледаше така на нещата. Той решително се отдръпна от Метробий и седна на мястото си зад писалището.

— Не трябваше да идваш — каза той накратко.

Метробий въздъхна и грациозно се отпусна на стола за клиентите. Облакъти се на масата и погледна тъжно любимия си с красивите си, черни очи.

— Знам, че не трябваше Луций Корнелий, но аз съм твой клиент! Ти ми осигури гражданство, при това, без да се смятам за освобожденец — пред закона се наричам Луций Корнелий Метробий и принадлежа на триба Корнелия. Според мен на иконома ти би трябвало да правят впечатление не посещенията ми, а по-скоро дългите ми отсъствия. Вярвай ми, никому не съм казал нищо, с което да застраша репутацията ти. Нито на приятелите и колегите в трупата, нито на любовниците си, нито на прислугата ти. Трябва да ми вярваш за такива неща!

На Сула чак му се доплака от вълнение, но успя да се сдържи.

— Знам, Метробий. И ти благодаря за това — въздъхна на свой ред той, стана и отиде до раклата в края на стаята, върху която държеше виното си. — Една чаша?

— Благодаря.

Остави сребърната чаша на писалището пред Метробий, сетне прокара ръце през раменете му и за миг опря чело до гъстите му черни коси. Преди обаче актьорът да успее да го хване за ръцете, Сула се отдръпна и се върна на стола си от другата страна на масата.

— Какво толкова важно е станало? — мина той по същество.

— Чувал ли си за един тип на име Цензорин?

— Кой по-точно? Оная малка гадина Гай Марций Цензорин или другия Цензорин, дето кисне на Форума да показва парите си и да въздиша по запълнените сенаторски столове?

— Вторият. Не съм предполагал, че познаваш толкова добре римляните, Луций Корнелий.

— За времето, когато не сме се виждали, аз все пак бях градски претор, а това помага на човек да поопознае съгражданите си.

— Вярвам ти.

— И какво е направил въпросният Цензорин?

— Възнамерява да те даде под съд за държавна измяна, задето си бил приел огромен подкуп от партите и си ощетил интересите на Рим на изток.

Сула примигна от учудване.

— Богове! Не предполагах, че в Рим ще се намерят толкова любопитни люде да се интересуват какво съм правил в Киликия! Дори от Сената не благоволиха да поискат по-подробен доклад за действията ми. Цензорин? Та той сигурно не знае накъде е изток, камо ли къде се намира река Ефрат. А и ти откъде знаеш за намеренията му, след като досега няма никакви слухове по въпроса?

— Цензорин е голям почитател на театъра и най-голямата му радост в живота е да организира увеселения и да кани актьори — колкото по-големи трагици, толкова по-добре. Та затова често ходя у тях — усмихна се Метробий при мисълта за Цензорин. — Не, Луций Корнелий, не ми е любовник! Презирам го. Затова пък обичам забавленията. Досега Цензориновите не могат да се сравняват с онези, които ти организираше навремето, но все пак не може да се отрече, че се старае. Освен това се събираме все познати — хора, с които дружа и ми е приятно да бъда. Домакинът ни поднася добра храна, добро вино. — Той сви устни и се замисли. — От погледа ми обаче не убягна, че през последните месеци у Цензорин започнаха да се появяват разни тайнствени личности. Той самият навсякъде се хвали с огледалцето си, направено от един-единствен изумруд. Подобна скъпоценност човек като него не би могъл да си позволи. Вярно, че Цензорин има достатъчно пари да стане сенатор, но подобно чудо като изумруда би подхождало повече на един Птолемей, отколкото на някой си посетител на Форума!

Сула отпи от виното си и се усмихна.

— Забележително! Личи си, че ще трябва да се запозная по-отблизо с нашия Цензорин — независимо дали преди или след процеса ми. И откъде, мислиш, идва изумрудът?

— Мисля, че е човек на… не знам и аз. Може би на партите или на някой друг източен владетел. Тайнствените гости, за които ти говоря, са определено ориенталци. Ходят в роби, бродирани с чисто злато, носят бижута по всички части на тялото си, само някой римлянин да подаде шепата си, пълнят му я догоре с пари.

— Не са партите — поклати глава Сула. — Те не се интересуват какво се случва на запад от Ефрат. Сигурен съм, че е Митридат. Или Тигран Арменски. Да речем, че е Митридат. Чудесно, чудесно! — потри той доволно ръце. — Значи с Гай Марий здравата сме изплашили понтиеца. А ако ме питаш, Сула има много по-голям принос за това. И то не за друго, а защото тъкмо аз се срещнах с Тигран и сключих договор с партианските сатрапи. Прекрасно!

— Какво смяташ да правиш? — попита го тревожно Метробий.

— О, ти за мен не се тревожи — успокои го той и стана да затвори плътно капаците на прозорците. — Важното е, че знам какво се готви. Ще изчакам Цензорин да направи първата крачка. А след това…

— Какво след това?

Сула оголи кучешките си зъби.

— Ще го накарам да съжалява, че се е родил.

Отиде до вратата и я залости, после стори същото и с тази към перистила.

— Важното е, че любовта на живота ми — като не броим сина ми естествено — е при мен и че след като белята тъй и тъй вече е факт, няма да те оставя да си тръгнеш, преди да съм те поопипал.

— И аз за нищо на света не бих си тръгнал.

Двамата се прегърнаха и облегнаха глави на раменете си.

— Спомняш ли си още за онези далечни години? — попита Метробий и се усмихна със затворени очи.

— Спомням си теб и ужасната ти жълта пола, която пускаше по краката си.

Сула също се усмихна при мисълта за отдавнашното им запознанство. Пръстите на едната му ръка зашариха из косата на Метробий, в същото време другата се спусна по гърба му.

— А пък ти носеше онази страховита перука от живи змийчета.

— Че какво, нали трябваше да изобразявам Медуза!

— Можеш да ми вярваш, че постигна желаното.

— Много говориш — прекъсна го Сула.

Час по-късно Метробий го остави; никой от къщата не бе проявил особен интерес към посещението му, но за всеки случай Сула сподели пред любящата си съпруга Елия за процеса, който му се готвел в съда за държавна измяна.

Тя го погледна с удивление.

— О, Луций Корнелий!

— Не се тревожи, скъпа — успокои я той. — Няма да успеят, така да знаеш.

Но жена му го гледаше разтревожено.

— Добре ли се чувстваш?

— Ако щеш ми вярвай, но от години не се бях чувствал толкова добре. Чудя се дали не му е времето да изиграем една пламенна любовна игричка — прегърна я през кръста Сула. — Я ела в леглото ми!

Сула дори не трябваше да разпитва за Цензорин. Още на следващия ден непознатият нанесе своя удар. Митридатовият човек се яви пред съда на градския претор — пицентинеца Квинт Помпей Руф — и поиска Луций Корнелий Сула да бъде подведен под отговорност от съда за държавна измяна по обвинение за приемане на подкупи от страна на партите и за накърняване интересите на Рим.

— Имаш ли доказателства? — с недоверие попита Помпей Руф.

— Имам доказателства.

— Тогава ще трябва най-общо да ми ги представиш.

— Няма да го сторя, Квинт Помпей. В съда ще направя всичко необходимо да докажа обвинението си. Става дума за углавно престъпление. Аз не съм просто някой си ищец, който иска някаква глоба за съгражданина си. Ще запазя в тайна фактите, с които разполагам, това не противоречи на законите — заяви Цензорин, като през цялото време опипваше с едната си ръка скрития под диплите на тогата изумруд — той беше толкова скъп, че само някой луд би го оставил без надзор у дома си.

— Много добре — съгласи се сухо Помпей Руф. — Ще съобщя на председателя на квестион де майестате, че след три дни, броени от днес, ще трябва да свика процес при Курциевото езерце.

Помпей Руф изчака Цензорин да притича до другия край на Форума и щом се увери, че се е изгубил из улиците на Аргилетум, щракна с пръсти на помощника си — млад сенатор от фамилията на Фаниите.

— Ти понаглеждай тук, аз отивам да свърша една поръчка.

Завари Луций Корнелий Сула в една кръчма на Вия Нова.

Да го проследи дотам не беше кой знае колко трудно, защото като всеки градски претор и Помпей знаеше кого да пита. Сула си пиеше виното в компанията не на друг, на Скавър Принцепс Сенатус — един от малцината в Сената, които се интересуваха от стореното от Сула на изток. Седяха в дъното на заведението, което често посрещаше хора от висшето общество, но днес, щом на вратата се появи и третата тога претекста, съдържателят се смая — за един час в кръчмата му да дойдат Принцепс Сенатус и двама градски претори… Щеше да разправя на приятели!

— Вино и вода, Клоаций — поръча набързо Помпей Руф, докато минаваше край тезгяха. — И да става за пиене!

— Виното или водата? — пошегува се невинно Публий Клоаций.

— И двете, куха главо, иначе право в съда отиваш — усмихна му се хитро Помпей Руф и се настани при другите двама.

— Цензорин — посрещна го Сула.

— Точно така — кимна градският претор. — Сигурно разполагаш с по-добри източници на информация от мен. Бях сварен напълно неподготвен.

— Е, наистина имам добри източници — похвали се Сула, който изпитваше симпатия към пицентинеца. — Обвинява ме в държавна измяна, нали?

— Точно така. Твърди, че има доказателства.

— И онези, които осъдиха Публий Рутилий Руф, твърдяха същото.

— Е, аз самият бих го повярвал също толкова, колкото ако някой ми кажеше, че в Батули са си павирали улиците със злато — обади се Скавър, след като се замисли кой ли град в Италия може да се смята за най-беден.

— И аз мисля така — подкрепи го Сула.

— Мога ли с нещо да помогна? — попита Помпей, докато поемаше празната чаша от ръката на кръчмаря и я пълнеше с вино и вода. Направи гримаса от киселото вино. — И двете са ужасни! Червей нещастен!

— Ами иди опитай някъде другаде по Вия Нова — отвърна му невъзмутимо Публий Клоаций и с известно разочарование се прибра зад тезгяха, откъдето не можеше да слуша какво си говорят тримата сенатори.

— Ще се справя сам — успокои го Сула, без да дава вид, че е разтревожен.

— Назначих делото за след три дни при Курциевото езерце. За щастие, откакто гласувахме лекс Ливия, съставът на съдебните заседатели се определя по равно от конници и сенатори; във всеки случай е много по-добре, отколкото преди време, когато всички бяха конници. Те са обсебени от една и съща мисъл — да се накажат всички сенатори, които богатеят на чужд гръб! Сякаш те умират от глад… — изрече презрително Помпей Руф.

— И защо ще те съдят за държавна измяна вместо за приемане на подкуп? — зачуди се Скавър. — Ако обвинението е, че си взел подкуп, то тогава мястото ти е пред друг съдия.

— Цензорин твърди, че подкупът е бил даден като награда, задето Луций Корнелий умишлено е накърнил интересите ни на изток — обясни преторът.

— Донесох цял договор със себе си — напомни му Сула.

— Самата истина! Същинско чудо на дипломацията — похвали го и Скавър, възхитен от постигнатото.

— Но дали Сенатът някога ще го уважи като такъв? — попита го Сула.

— Сенатът ще направи, каквото му кажа, Луций Корнелий, имаш думата на един Емилий Скавър.

— Чух, че си накарал и партите, и царя на Армения да седят по-ниско от теб — захили се градският претор. — Браво на теб, Луций Корнелий! Тези източни деспоти трябва да се научат да прекланят глава!

— О, искрено вярвам, че Луций Корнелий отдавна си е наумил да следва стъпките на Попилий Ленас — усмихна се Скавър. — Следващия път и той ще им чертае кръгове около краката. Това, което искам обаче да знам — изведнъж се навъси той, — е как човек като Цензорин може да се добере до информация за събитията по Ефрат.

Сула се размърда неспокойно на стола; чудеше се дали Скавър все още смята Митридат Понтийски за безопасен.

— Мисля, че се е хванал да върши услуги на някой източен монарх.

— На Митридат — веднага уточни Скавър.

— Какво, нима той вече е успял да разбие илюзиите ти? — подигравателно го изгледа Сула.

— Аз може и да търся у всекиго доброто, Луций Корнелий, но никога не съм бил глупак — стана от мястото си той. Хвърли един денарий на съдържателя, който ловко го прибра. — Сипи им още от превъзходното си вино, Клоаций!

— Щом като всичко ви се струва толкова гадно, защо не си стоите вкъщи да се наливате с кианско и фалернско — подвикна заядливо Публий Клоаций зад гърба му.

Скавър му направи определен жест с пръстите на едната си ръка, което накара кръчмаря да прихне.

— Дърт смешник! — заключи той, докато сервираше новата кана вино на масата. — Какво ще правим без него?

Сула и Помпей Руф се отпуснаха на столовете си.

— Днес не би ли трябвало да си на поста си? — попита Сула.

— Оставих младия Фаний да ме замества; ще му се отрази добре малко да се поразправя с приказливите си съграждани.

Двамата отпиха от виното (което всъщност далеч не беше за изхвърляне) и помълчаха известно време — не че се чувстваха неудобно един от друг, но когато Скавър напуснеше някоя компания, винаги си проличаваше.

Най-накрая Помпей попита:

— Смяташ ли да се кандидатираш за консул тази година, Луций Корнелий?

— Не мисля — отвърна му той напълно сериозно. — Надявах се, че представянето в Рим на един официален договор, сключен с царя на партите — договор, изключително благоприятен за интересите на Рим, ще предизвика обществения интерес! Но досега никой на Форума дори не го е споменал, а и как иначе, след като в Сената се правят, че не ме виждат. Да бях останал в Рим да се уча на перверзни танци, повече щяха да ми обърнат внимание. Затова цялата работа се свежда до това, дали ще успея да подкупя избирателите, или само ще си изгубя парите. Мисля, че е по-скоро второто. Хора като Рутилий Луп са десетократно по-богати от мен и могат да съберат предостатъчно гласове в своя полза.

— Аз също искам да стана консул — заговори Помпей Руф, но с пицентийския си произход почти нямам шансове.

Сула го изгледа невярващо.

— Не забравяй, че на изборите за претор ти събра най-много гласове, Квинт Помпей! Когато му дойде времето, хората се сещат за такива неща.

— И ти беше избран с най-много гласове преди две години, — напомни му той, — но сега се правиш на песимист. А ако един патриций Корнелий, който вече е служил като градски претор, се смята за кандидат без шансове, какво остава за един — да си го кажем направо — нов човек, дошъл чак от Пиценум?

— Вярно е, че съм патриций Корнелий, но нито се казвам Сципион, нито Емилий Павел ми е бил дядо. Никой не ме знае като голям оратор, а преди да стана претор, никой в Рим Нямаше да ме различи от евнуха на Великата майка. Залагах всичко на този исторически договор, който сключих с партите, а и със самия факт, че за пръв път под мое командване римска армия стъпва на левия бряг на Ефрат. За огромно мое съжаление обаче оказва се, че на Форума много повече се интересуват от деянията на Друз, отколкото от моите.

— Виж той би станал консул само да го пожелае.

— Няма как да го спрат, дори ако Сципион Африкански и Сципион Емилиян се върнат сред живите, за да се състезават с него на изборите. Но пък и редно е да си призная, Квинт Помпей, че аз самият изпитвам искрено възхищение към нещата, които той се опитва да постигне.

— И аз съм на същото мнение, Луций Корнелий.

— Намираш ли политиката му за правилна?

— Да.

— Чудесно! Значи не само аз мисля така.

Отново се умълчаха, заслушани в думите на съдържателя, докато обслужва останалите си клиенти. От своя страна Публий Клоаций не изпускаше преторските им тоги в ъгъла.

— Ами какво ще кажеш — изведнъж предложи Помпей, докато играеше с оловната чаша в ръцете си, — ако засега отложиш кандидатурата си и изчакаш след две-три години да се явим на изборите двамата заедно? И двамата сме били градски претори, и двамата имаме успешна военна кариера, и двамата сме на приливна възраст, и двамата можем да си позволим този или онзи, ако не и повече… Избирателите винаги са гледали с добро око на онези, които се кандидатират заедно — това е все пак известна гаранция, че двамата консули ще се разбират през цялата година. Мисля, че заедно имаме много по-големи шансове, отколкото ако се явим поотделно. Какво ще кажеш, Луций Корнелий?

Сула изгледа продължително червендалестото лице на събеседника си, взирайки се в яркосините му очи, в правилните му черти, които го оприличаваха донякъде на келт, в огненочервените му къдрици.

— Ще кажа, че се очертава да бъдем запомняща се двойка! От една страна, ни обединяват червените коси, от друга — разделя ни коренно различното ни положение в Сената. Заедно ще предизвикаме огромен интерес. Ще се възползваме от чувството за хумор на тези проклети ментули, съгражданите ни! Всеки римлянин обича шегичките, а каква по-голяма шега от тази да управляват едновременно двама червенокоси консули с еднакъв ръст и еднакво телосложение, но затова пък произхождащи от два напълно отделни свята? — И за да подкрепи думите си, подаде ръка на Помпей. — Ще успеем, приятелю! Да се надяваме само някой от нас да не посивее или оплешивее, преди да ни е дошло времето!

Помпей Руф доволно стисна ръката му и сияещ заяви:

— Значи се разбрахме, Луций Корнелий?

— Разбрахме се, Квинт Помпей! — кимна Сула и в същия миг пред очите му се разкри цялото богатство на Помпей Руф. — Ти имаш ли син? — попита той изведнъж.

— Имам.

— Колко е голям?

— Тази година ще навърши двайсет и една.

— Осигурил ли си му съпруга?

— Не още.

— Аз имам дъщеря. И по баща, и по майка чиста патрицианка. В годината на евентуалното ни съвместно консулство ще навърши осемнайсет. Би ли се съгласил на един брак между сина си и дъщеря ми, да речем след три години, през квинктилис?

— Дали бих се съгласил, Луций Корнелий! Да, и още как!

— Дъщеря ми ще получи голяма зестра. Преди смъртта си дядо й прехвърли на нейно име цялото наследство на майка й — около четиридесет сребърни таланта. Малко повече от милион сестерции. Това задоволява ли те?

Помпей кимна доволно.

— Още отсега да започнем да говорим на Форума за общата ни кандидатура.

— Прекрасна идея! Най-добре избирателите отрано да свикнат с нас, та когато му дойде времето, да гласуват, без дори да се замислят.

— Аха! — изведнъж прогърмя нечий глас откъм вратата.

Беше Гай Марий, който мина тържествено покрай зяпналите го в удивление мъже в кръчмата, без дори да ги удостои с поглед.

— Нашият уважаван Принцепс Сенатус ми каза, че ще те намеря тук, Луций Корнелий — обясни присъствието си Марий и седна на празния стол до двамата. Обърна се към чакащия поръчката Клоаций и му подвикна: — Ако ми сипеш малко от оцета си, Клоаций, няма да е зле.

— И аз така мисля — отвърна той, на когото не бе убягнало, че каната на преторската маса е почти пресушена. — Но пък какво ли и разбирате вие, италийците, от хубаво вино…

Марий се засмя.

— Да ти пикая и на маниерите, Клоаций! Носи виното и си затваряй устата!

След като свърши с шегите, той мина на сериозните теми, доволен, че може да разговаря и с Помпей Руф.

— Бих искал да знам как вие двамата гледате на новите законопроекти на Друз.

— И двамата сме на едно и също мнение — отговори Сула, който на няколко пъти след завръщането си бе търсил Гай Марий, но великият римлянин все го нямаше вкъщи. Той никога не би си помислил, че някогашният му благодетел изведнъж ще затвори вратата на дома си за него — явно бе, че Марий си има проблеми. И все пак последния път, когато го отпратиха, се бе зарекъл повече да не му се обажда, затова и Марий още нищо не бе научил за подвизите му на изток.

— Може ли да го чуя? — полюбопитства той, без да си дава сметка, че Сула може да му е обиден.

— Мнението ни е, че Друз е прав.

— Добре — отдръпна се назад Марий, за да позволи на Публий Клоаций да му налее виното. — За да прокара закона си за земята, той ще се нуждае от всичката подкрепа на поддръжниците си. Аз самият съм му обещал да сторя каквото мога.

— Щом ти си му обещал… — подхвърли Сула, който се чудеше какво друго да каже.

Но Марий вече се бе обърнал към Помпей Руф:

— Ти добре си вършиш работата като претор, Квинт Помпей. Кога възнамеряваш да се кандидатираш за консул?

— Тъкмо за това си говорехме с Луций Корнелий! Имаме намерение да се явим заедно на изборите след три години — с вълнение изрече той.

— Умно! — похвали ги Марий, който веднага разгада играта им. — Чудесна двойка сте, няма що! — засмя се той. — Добре сте се събрали, гледайте да не се разделите! Двамата ще успеете без затруднения.

— И ние така мислим — съгласи се Помпей. — Не само това, ами сключихме и брачен договор.

Марий надигна вежда в учудване.

— Така ли?

— Ще дам дъщеря си на сина му — обясни Сула, който кой знае защо започваше да се чувства неловко; защо от всички хора на света единствен Марий можеше да го смути, при това, без да го иска? Дали причината се криеше у Марий или у самия него?

Но пък и съвсем неочаквано Марий дълбоко въздъхна.

— Прекрасно! Браво, поздравления! Това разрешава всички проблеми в семейството. И Юлия, и Елия, и Аврелия ще бъдат предоволни да го научат.

Сула сбърчи вежди в недоумение.

— За какви семейни проблеми говориш?

— Синът ми и дъщеря ти — обясни с две думи Марий, без дори да се опитва да бъде тактичен. — По всичко изглежда, че двамата са се харесали. Но покойният Цезар твърдо бе заявил, че братовчедите не бива да се женят помежду си. Трябва да призная, че напълно споделям мнението му. Това обаче не е попречило на децата ни да си дадат куп обещания.

Сула остана шокиран. Никога през живота си не бе и помислял за подобна връзка. Освен това отдавна бе престанал да контактува с дъщеря си и не бе имало кога да научи за запознанството й с малкия Марий.

— О-хо! Както съм ти повтарял от години, Гай Марий, твърде дълго се задържам далеч от Рим, тези неща ми убягват.

Помпей Руф слушаше двамата бивши баджанаци с неприкрито смущение и накрая се осмели да се покашля, за да вземе думата.

— Ако нещо те тревожи, Луций Корнелий, не си длъжен да се съобразяваш със сина ми.

— Нищо не ме тревожи, Квинт Помпей — успокои го веднага той. — Двамата са първи братовчеди и са израснали заедно, това е всичко. Както разбра от Гай Марий, нито той, нито аз смеси правили планове да се обвързваме още веднъж чрез брак. Това, за което се разбрахме днес с теб, урежда колкото мен, толкова и него самия. Не съм ли прав, Гай Марий?

— Напълно, Луций Корнелий. У двамата тече твърде много патрицианска кръв, а пък и първи братовчеди не би трябвало да се женят помежду си. Старият Цезар каза твърдо „не“ на подобни връзки.

— Ти самият замислил си се за коя да ожениш малкия Марий? — заинтересува се Сула.

— Мисля, че работата ще се уреди. Квинт Муций Сцевола има дъщеря, която след четири-пет години ще стане мома за женене. Вече съм направил предложение, той се оказа по-скоро благосклонен. — Марий чак се засмя при мисълта. — Аз може и да съм италийски селянин без думичка гръцки, Луций Корнелий, но трудно ще се намери римски аристократ да откаже зет с толкова богат баща като мен. В крайна сметка Гай Марий ще бъде наследен от сина си!

— Така си е! — прихна да се смее и Сула. — Значи на мен остава само да намеря жена за малкия Сула… И да не е някоя от дъщерите на Аврелия!

— Какво ще кажеш за дъщерите на Цепион? — подхвърли му изведнъж Марий. — Като се замислиш за всичкото злато, което ще наследят!

— Струва си да помисли човек, Гай Марий. Доколкото си спомням, бяха две сестри, нали? Живеят при Марк Ливий?

— Точно така. Юлия беше хвърлила око на по-голямата за малкия Марий, но аз лично смятам, че една Муция повече ще му помогне в политическата кариера. — За пръв път в живота си се опитваше да говори дипломатично. — Ти обаче си в съвсем различно положение, Луций Корнелий. Една Сервилия Цепионида би ти дошла добре.

— Напълно споделям мнението ти. Ще направя каквото мога.

Но въпросът за съпругата на малкия Сула щеше да почака. Баща му напълно забрави за него в момента, в който седна да поговори с дъщеря си, за да й съобщи за предстоящия й годеж със сина на Квинт Помпей Руф. Корнелия Сула единствено доказа, че е достойна наследница на майка си Юлила: щом научи какво я чака, тя мигом отвори уста и запищя, колкото сила имаше.

— И да плачеш, и да не плачеш — посрещна хладно реакцията й баща й, — вече е решено, моето момиче. Ще вършиш каквото ти наредя и ще се омъжиш, за когото аз избера.

— Излез, ако обичаш, Луций Корнелий! — помоли го Елия, която кършеше ръце от несдържано вълнение. — Синът ти иска да види. Остави ни сами с Корнелия Сула!

И така, без да се е успокоил, той отиде при сина си.

Малкият Сула още пазеше леглото, по лицето му беше изписана болката, която го мъчеше, а кашлицата го задушаваше.

— Това трябва да спре по някакъв начин, момчето ми — скара се бащата на болестта и седна на ръба на леглото, за да целуне сина си по челото. — Навън може и да е студено, но вкъщи е достатъчно топло.

— Кой крещи така? — задъхвайки се, запита малкият Сула.

— Сестра ти, мътните я взели!

— И защо? — загрижи се малкият, който беше силно привързан към Корнелия.

— Току-що й съобщих, че ще се омъжи за сина на Квинт Помпей Руф. По всичко изглежда, че тя самата си е правила други планове, нали така?

— О, не само тя! Ние всички вярвахме, че ще се оженят с младия Марий! — възкликна изненадано Сула Младши.

— Никой не е споменавал такова нещо, никой не го е обсъждал с мен. Дядо ти беше твърдо против всякакви брачни връзки между вас и братовчедите ви. Гай Марий е съгласен с него, също както и аз. — Сула се намръщи. — Да не искаш да ми кажеш, че и ти си си харесал някоя Юлия?

— Коя, Лия? Или Ю-Ю? — развесели се синът, но мигом се закашля. — Не, татко — заяви болният, след като се поуспокои, — това би било най-лошото, което може да ми се случи. Ти за коя смяташ да ме ожениш?

— Още не съм решил, синко. В едно можеш да си сигурен: когато се сетя за някоя, първо ще те попитам дали ти я харесваш.

— Но не попита Корнелия.

Сула вдигна рамене.

— Тя е момиче. Никой не пита момичетата какво им харесва и какво не. Просто са длъжни да правят каквото им се каже. Единствената причина, заради която главата на семейството си харчи парите да издържа момичетата в къщата, е един ден да ги използва за общественото си издигане; ако не за своето, то за това на братята им. Иначе защо да ги храни и облича в продължение на цели осемнайсет години? Не само че трябва да им осигури добра зестра, но и не може да разчита на нищо в замяна. Не, синко, момичетата, освен да ги използваш за социални връзки, за друго не стават. Сега обаче, като слушам как плаче сестра ти, започвам да се съмнявам дали древните не са постъпвали по-добре, като просто са давели момиченцата си в Тибър.

— На мен това не ми изглежда особено справедливо, татко.

— Защо? — сякаш се учуди Сула на непроницателността на сина си. — Жената стои по-ниско от мъжа, млади Луций Корнелий, нейната съдба не се тъче на стана на живота, а само се наслагва с бои върху плата. Жените не заемат важно място в световната история, те не допринасят нищо за събитията в нея. Жените не могат да управляват. Наше задължение е само да се грижим за тях, да ги закриляме от тревогите им, да ги храним, да отговаряме вместо тях за делата им. Ето защо, стига смъртта да не ги споходи още в детските години, жените живеят по-дълго от мъжете си. В замяна на безметежния им живот ние, мъжете, искаме от тях просто да ни се подчиняват и да ни уважават.

— Разбирам — поклати глава малкият Сула, за когото това обяснение беше достатъчно да се съгласи с баща си.

— Сега ще трябва да те оставя. Имам да свърша една работа — стана от леглото Сула. — Можеш ли да се храниш?

— Опитвам се, но стомахът ми трудно задържа храната.

— Ще се върна след малко.

— Да не забравиш. Ще гледам да не заспивам.

Най-важното бе нещата да бъдат държани под контрол и да изглеждат естествени. Още същата вечер с Елия щяха да гостуват на Квинт Помпей Руф, където да завържат приятелски връзки. За щастие Сула не бе обещавал да доведе и дъщеря си със себе си. Тя вече бе престанала да плаче, но според думите на Елия, която не знаеше къде да се дене от притеснение, момичето се било прибрало в спалнята си и отказвало да вечеря.

И да беше искала, Корнелия Сула едва ли би измислила друго, с което така да вбеси баща си. Щом разбра за отказа й да се храни, той забрави за всякакво нормално поведение и като хвърли на жена си убийствен поглед, твърдо заяви:

— Тая няма да я бъде!

Преди Елия дори да се е опитала да го спре, мъжът й вече се беше отправил към стаичката на Корнелия.

Нахълта в покоите на дъщеря си и без да се церемони, я изрита от малкото й легло. Без да обръща внимание на плача й и на страха в погледа й, той я издърпа на пода, след това я хвана за косите. Няколко пъти я удари през лицето, при което момичето забрави сълзите си и вместо това започна да надава писъци — толкова тънки, че човек можеше и да не ги чуе. Корнелия пищеше не толкова от болка или унижение, колкото от ужас при вида на бащиното й изражение. Сула я удари може би дванайсет пъти, след това я захвърли обратно на леглото. В заслепението си можеше и да я убие, без дори да разбере.

— Това няма да го правиш, малката! — заключи той с неочаквано спокоен глас. — Не си мисли, че като гладуваш, ще ме накараш да променя решението си! Мен да ме питаш, най-много да се отърва от теб по-скоро, отколкото съм се надявал! Навремето майка ти едва не си отиде от този свят, защото не искаше да яде, но отсега да знаеш, че на мен тия няма да ми минат! Дали ще умреш от глад или от задавяне, докато ти пъхат насила храната в устата, все ми е тая. За мен ти си просто глава добитък и като истински стопанин няма да си хабя здравето заради теб. Но рано или късно ти ще се омъжиш за младия Квинт Помпей Руф, при това с усмивка на лице и с песен на уста… Иначе аз ще те убия. Чуваш ли ме, Корнелия? Ще те убия.

Лицето на девойката беше пламнало като огън; погледът й беше потъмнял, подутите й устни трепереха, от носа й струеше обилно кръв, но най-непоносима беше болката в сърцето й. Никога през живота си не бе предполагала, че може да я обхване такъв гняв и омраза, още по-малко би помислила, че баща й може така да я наплаши, да се заканва, че ще я убие…

— Чувам, татко — прошепна тя едва-едва.

Елия чакаше пред вратата с лице, обляно в сълзи, но когато понечи да влезе в тясното помещение, Сула я сграбчи за ръката и я издърпа безцеремонно навън.

— Моля те, Луций Корнелий, моля те! — простена нещастно жената. Мъжът й я ужасяваше, дъщеря й я караше да очаква най-страшното.

— Остави я сама! — нареди й той.

— Трябва да отида при нея! Има нужда от мен!

— Тя сега ще си остане в стаята и никой няма да стои при нея.

— Нека поне остана вкъщи! — молеше го Елия, която колкото и да искаше да спре сълзите си, не можеше.

Сула вече беше разярен, сърцето му се беше уморило да бие така тревожно и той усещаше как в собствените му очи напират сълзи — не от горест, а от голямото напрежение, което бе изживял в последните няколко минути.

— Добре тогава, остани си вкъщи — отсече той грубо и тежко си пое въздух. — Ще трябва сам да изразя радостта на семейството си от очаквания годеж. Но да не си стъпила при нея, Елия, или ще наредя и теб, както си знам.

И така, Сула отиде сам на вечеря у Квинт Помпей Руф, който живееше на Палатина, откъм страната на Форум Романум, разстлал се като на тепсия под балкона на дома му. Впечатлението, което направи на Помпеевото семейство, бе много добро, дори в очите на женската част. Домакините му не можеха да прикрият задоволството си, че на младия Помпей му предстои да се ожени за патрицианка, наследница едновременно на Юлиите и на Корнелиите. Самият Квинт Помпей-син беше красив младеж със зелени очи и кестеняви коси, строен и изящен, но както набитото око на Сула веднага щеше да различи — не беше толкова интелигентен колкото баща си. Което си беше един плюс в повече: тъй и тъй един ден щеше да стане консул, защото баща му вече щеше да го е постигнал преди него, оставаше му единствено да направи на Корнелия Сула няколко червенокоси дечица, да се държи като добър съпруг и да не й изневерява. „В действителност — мислеше си Сула и вътрешно се усмихваше — младият Квинт Помпей може и да не допадне кой знае колко на дъщеря ми, но в него тя би намерила много по-приятен спътник в живота, отколкото у разглезения и арогантен наследник на великия Гай Марий.“

Понеже Помпеите си оставаха дълбоко в душата си хора от село, вечерята беше изядена далеч, преди да се е стъмнило, независимо че зимата беше в разгара си. Сула си каза, че щом е приключил с вечерята, повече няма какво да търси в дома на приятеля си и излезе да свърши една друга работа. Застана в горния край на Стълбите на пръстените, които водеха до Вия Нова и Форума, и се загледа мрачно в далечината. Метробий се намираше твърде далече, а и да го посещава у дома му беше опасно за човек в положението му. Къде тогава да убие час-два?

Отговорът дойде, когато погледът му се спря на изгубилата се сред пушеците на комините падинка, наречена Субура. У Аврелия, разбира се. Гай Юлий Цезар отново беше заминал и сега управляваше Римска Азия. Навярно бе оставил някого да наглежда жена му, така че какво рискуваше, ако й потропаше на вратата? Сула се затича по стълбите с лекота, присъща на далеч по-млади хора от него, и се запъти към Кливус Орбиус — най-краткия път за Субура Минор, където се намираше триъгълната инсула на Аврелия.

Евтих го пусна да влезе, но с известно нежелание; Аврелия го посрещна по същия начин.

— Децата ти легнали ли са? — направо попита Сула.

Тя му се усмихна кисело.

— За нещастие не. Изглежда съм родила бухали, не чучулиги. На всички им се стои до късно, а сутрин с мъка ги измъкваме от леглата.

— Тогава почерпи ги и тях наред с гостите си — предложи Сула, докато се изтягаше на меката кушетка в приемната. — Покани ги при нас, Аврелия. Човек бива най-добре наглеждан от собствените си деца.

— Прав си, Луций Корнелий.

Майката повика децата си, които бяха подредени в отсрещния ъгъл на стаята. Двете момичета вече наближаваха пубертета и доста се бяха издължили, докато брат им ги гонеше просто защото му е било писано да стои цял живот половин глава над останалите.

— Радвам се да те видя — започна Сула, без да обръща внимание на каната с вино, която икономът постави до ръката му.

— И аз се радвам, че ме посещаваш.

— Миналия път май не беше съвсем така…

Аврелия се засмя при тази забележка.

— Ти пък! Тогава бях в големи пререкания с мъжа си, Луций Корнелий.

— Това го разбрах и сам! Но защо сте се карали? От собствени наблюдения знам, че в цял Рим няма по-вярна съпруга от теб.

— О, той дори не си е помислил, че може да съм му изневерила. Проблемите между Гай Юлий и мен открай време са били… от теоретичен характер.

— Теоретичен характер ли? — усмихна се гостът.

— Мъжът ми никога не е одобрявал наемателите и изобщо хората наоколо. Още по-малко го радва дейността ми на хазяйка, а най-малко — познанството ми с Луций Декумий. Да не говорим, че не му харесва начинът, по който възпитавам децата ни — мисълта, че едни патриции могат да ползват езика на канавките със същата лекота, с която приказват на родния му палатински диалект, го потиска. Да не говорим, че малките говорят гръцки на три различни нива, а освен това — арамейски, иврит, още три различни диалекта на галския и ликийски.

— Ликийски?! — това вече се стори много на Сула.

— От известно време на третия етаж се засели семейство от Ликия. Децата ходят, при когото си искат и за тях да ловят думи на различни езици е все едно ние с теб да тръгнем да събираме камъчета от морския бряг. Никога не си бях давала сметка, че ликийците говорят на свой език, който се оказа и много древен. Приличал на пизидийския.

— Започва да ме обзема чувството, че с Гай Юлий сте се карали лошо.

Аврелия вдигна рамене и направи кисела физиономия.

— То се очакваше, че така ще стане.

— Още повече го е подразнил самият факт, че си си позволила да спориш с него — продължи да гадае Сула, който току-що идваше от разправията с дъщеря си и темата му се струваше интересна. — За един патриций това е проява на най-недостойно поведение от страна на съпругата.

Разбира се, Аврелия не можеше да се сравнява в дъщеря му — тя всичко мереше със свой аршин; затова и хората, колкото и да говореха за свободолюбивото й поведение, повече й се възхищаваха, отколкото я осъждаха. Всъщност тъкмо в това се криеше и неотразимият й чар.

— Страхувам се, че наистина си позволих да споря с него — кимна Аврелия в знак на съгласие; по тона й не личеше да се разкайва за постъпката си. — Не само че спорих, но дори наложих своето. — Вместо задоволство обаче в очите й се изписа тъга. — Предполагам, сам разбираш, Луций Корнелий, че тъкмо това отрови съвместния ни живот с Гай Юлий. Никой мъж в неговото положение не би се съгласил жена му да налага мнението си в семейството. Той дори не си направи труда да потърси някакъв реванш, а напротив, започна да гледа на всичко около себе си с дълбоко безразличие, сякаш нищо не го интересува. Лоша работа!

— Да не би да е изчезнала любовта му към теб?

— Не мисля. Макар че може би така би било по-добре! Така всичко щеше да му се струва по-лесно, когато се завърне у дома.

— Излиза, че ти си тази, която трябва да се облича с тога.

— Като че ли си прав. При това не каква да е, а с пурпурен ръб.

Сула задъвка устни и замислено добави:

— Ти просто е трябвало да се родиш мъж, Аврелия. Досега не ми беше хрумвало, но това е истината.

— Това е истината, Луций Корнелий.

— Излиза, че Гай Юлий се е зарадвал на изпращането си в Азия, а ти — още повече от него.

— Пак позна, Луций Корнелий.

И оттук нататък той започна да разказва за собствените си премеждия из Изтока, с което, без да иска, си спечели нов слушател; малкият Цезар тихомълком се примъкна на кушетката на майка си и жадно започна да поглъща всяка дума, излязла от устата на гостенина, докато той разправяше за срещите си с Митридат, с Тигран, с партианските сатрапи.

Момчето вече беше на девет години. Сула не можеше да отлепи очи от лицето му, което се беше разхубавило още повече през годините. Колко приличаше на малкия Сула! И все пак никой не би могъл да ги сбърка. Цезар вече бе напуснал онзи стадий, в който непрекъснато задаваше въпроси, вместо това се бе научил да слуша какво си приказват възрастните. Седеше облегнат на майка си Аврелия, очите му блестяха от вълнение, устните му бяха леко разтворени, а лицето му постоянно сменяше изражението си според това, как възприемаше думите на разказвача.

Естествено най-накрая дойде ред и на въпросите му; Сула трябваше да му признае, че ги задаваше по-добре, отколкото би го сторил един Скавър, един Гай Марий дори. Откъде беше научил толкова много? Не преставаше да се чуди на интелекта на малкия Цезар и при всяка реплика мислено си представяше какво биха казали на негово място Скавър и Марий.

— Ти какво предполагаш, че ще стане? — на свой ред се изкуши да попита той не за да повдигне самочувствието на детето, а от искрено любопитство.

— Ще обявим война на Митридат и Тигран — отговори малкият Цезар.

— А на партите няма ли да обявим война?

— Не и в близкото бъдеще. Но ако победим Митридат и Тигран, тогава и Понт, и Армения ще попаднат под наша зависимост и партите ще започнат да се страхуват от Рим по същия начин, по който сега се страхуват Митридат и Тигран.

Сула кимна с глава.

— Точно така, млади Цезаре.

Двамата продължиха да разговарят в продължение още на цял час, докато най-накрая гостът стана да си върви. На сбогуване погали Цезар по главата, а Аврелия го изпрати до вратата, докато по неин знак Евтих се заемаше с изпращането на децата по леглата.

— Как са всички у вас? — попита тя, докато Сула отваряше вратата към улицата. Нищо, че отдавна беше паднала нощта, навън беше пълно с народ.

— Малкият Сула доста е настинал, а Корнелия Сула страда — обясни баща им.

— Това за сина ти го разбирам, но какво е станало с момичето?

— Яде бой от баща си.

— Аха! Какво престъпление беше сторила, Луций Корнелий?

— Оказа се, че двамата с малкия Марий вече се били наговорили да се оженят, само да им дойдело времето. Да, но я обещах на сина на Квинт Помпей Руф. Дъщеря ми има неблагоразумието да се откаже от вечерята си.

— Екастор! Предполагам, дъщеря ти не е тръгнала да следва примера на майка си. Пък и откъде би могла да знае?

— Няма откъде.

— Но ти си й казал?

— Казах й.

— Е, познавам бегло младежа. Мисля, че с него тя би била много по-щастлива, отколкото с Гай Марий Младши!

Сула се засмя на думите й.

— Тъкмо това си мислех и аз.

— Ами самият Гай Марий какво мисли по въпроса?

— О, и той е против връзката между децата ни. — Сула злобно се усмихна. — Хвърлил е око на дъщерята на Сцевола.

— Едва ли ще му създадат много грижи да си я получи… Здравей, Турпилия — последното бе речено по адрес на някаква старуха, която, вместо да отмине, спря на няколко крачки от двамата — явно чакаше да си поговори с Аврелия.

Сула си взе довиждане, а домакинята му просто се облегна на рамката на вратата и търпеливо заслуша какво ще й каже Турпилия.

През целия си живот той никога не се беше страхувал да върви нощем по улиците на Субура, още по-малко Аврелия би се притеснила дали ще си стигне без неприятности до дома. Просто беше изключено някой да се заяде с Луций Корнелий Сула. В мига, в който влезеше на територията на Субура, той придобиваше облика на един от нейните жители и никой не му обръщаше внимание. Това, което изненада обаче Аврелия, бе посоката, която хвана приятелят й: вместо да слезе надолу по Викус Патрициус, който водеше към Форума и съответно Палатина, Сула закрачи нагоре.

Беше си наумил да посети Цензорин, който живееше в горната част на Виминала, на улицата, водеща към Пуническата ябълка. Кварталът беше почтен, населен предимно от конници, които обаче трудно биха си позволили да притежават изумрудени огледалца.

В първия миг икономът на Цензорин като че ли понечи да пропъди неканения гост, но Сула си знаеше как да се справя с подобни препятствия; достатъчно му беше да погледне човека пред себе си накриво и той инстинктивно се отдръпваше назад, отваряйки му широко път. Без да скрива вълчата си усмивка, Сула прекоси тесния коридор, водещ до приемната на луксозния апартамент, и любопитно се заоглежда, докато робът бързаше да намери господаря си и да му извести за натрапника.

Да, домът беше добре обзаведен! Фреските по стените бяха рисувани наскоро, личеше си, че художникът е следвал последната мода: в преобладаващи червени краски бяха изобразени събитията от Троянската епопея, довели до насилственото отнемане на Ахиловата пленница Бризеида от Агамемнон; фреските бяха рамкирани от изящно боядисани цокли, на чийто тъмнозелен фон изпъкваха също въображаеми ахати. Подът представляваше цветна мозайка, пурпурните завеси по прозорците бяха толкова тъмни, сигурен белег, че са от Тир, а кушетките бяха тапицирани в злато и пурпур — все първокачествени тъкани. „Не е зле за човек от конническото съсловие“ — отсъди Сула, след като видя всичко в помещението.

Откъм вътрешните стаи излезе разгневеният Цензорин, който явно здравата се бе накарал на иконома си, щом онзи дори не посмя да се покаже отново.

— Какво желаеш? — попита крайно нелюбезно домакинът.

— Изумруденото ти огледалце — отговори му крайно любезно посетителят.

— Кое?

— Много добре знаеш за какво говоря, Цензорин: малкото изумрудено огледалце, което ти подари цар Митридат.

— Цар Митридат ли? Изобщо не разбирам за какво говориш! В ръцете ми никога не е попадало каквото и да е изумрудено огледалце.

— Глупости ми говориш. Разбира се, че е у теб. Дай ми го.

Цензорин се задави от вълнение, лицето му първо поруменя, после пребледня като платно.

— Дай ми изумруденото огледалце, Цензорин!

— От мен ти нищо няма да получиш, освен обвинение в измяна и доживотно изгнание!

Но преди да мръдне, Сула застана плътно до него и го хвана с две ръце по начин, който страничен наблюдател би сметнал за дружеска прегръдка. Но гостът нямаше намерение да проявява нежности, вместо това пръстите му се бяха впили в раменете на събеседника му като железните нокти на незнайно чудовище.

— Слушай, презряна гъсеницо! Убивал съм доста люде, които са стрували при това повече от теб — говореше му тихо на ухото Сула като някой влюбен. — Или ще стоиш далеч от съда, или просто ще умреш. Говоря ти напълно сериозно. Или ти ще забравиш за този смешен процес, или хората ще забравят за теб. Също както забравиха за легендарния със своите мускули Херкулес Атлас. Също както забравиха за онази женица, намерена със строшен врат на скалите при Цирцеи. Също както забравиха за хилядите германи, останали по бойните поля на Галия. Всеки, който си позволи да ме заплашва, се е прощавал с живота си. Някой ден ще дойде ред и на Митридат, само да го поискам. Кажи му го следващия път, когато го видиш. Ще ти повярва! В Кападокия си подви най-безславно опашката и избяга от мен. Защото знаеше, че ще му видя сметката. А от днес и ти знаеш!

Не последва отговор. Цензорин дори не се опитваше да се отскубне от ръцете му. Неподвижен и мълчалив, като се изключи тежкото му дишане, той разглеждаше лицето на мъчителя си, сякаш от близкото разстояние му се струваше, че има работа с напълно непознат човек. И с когото не може да се разбере.

Сула пусна едното рамо на Цензорин и пъхна ръката си под туниката му; пръстите му напипаха някакъв предмет, вързан на здрав кожен каиш; другата ръка се плъзна по корема на Цензорин, стигна до слабините му и с все сила го стисна за тестикулите. Той заквича като куче, премазано от волска кола на улицата, докато Сула рязко скъса кожения каиш, сякаш бе направен от обикновена вълна, и победоносно прибра блестящия зелен предмет в синуса на тогата си. Така и никой не дотича да види кой и защо крещи. Посетителят се обърна и спокойно напусна дома на конника.

— О, така се чувствам по-добре! — подвикна той, докато отваряше уличната врата, и гръмко се разсмя.

Най-сетне гневът от поведението на Корнелия Сула беше отминал и Сула се връщаше у дома в приповдигнато настроение. Подскачаше по улицата като малко дете, а лицето му излъчваше блажено щастие. Но само за миг цялото това щастие го напусна на собствената му врата, когато, вместо да завари къщата си потънала в мрак и спокойствие, бе заслепен от светлината на всички лампи едновременно. Из коридорите се щураха непознати мъже, а икономът му отчаяно бършеше сълзите си.

— Какво става тук? — погледна го с отворена уста господарят му.

— Синът ти, Луций Корнелий! — отговори му робът.

Без да се бави секунда повече, бащата се втурна към голямата стая, където Елия бе прибрала момчето, докато оздравее. Тя самата стоеше на врата, обвита във вълнен шал.

— Какво му има? — хвана я тревожно за ръката Сула.

— Малкият Сула е много зле — прошепна му тя едва-едва. — Преди два часа повиках лекарите да го видят.

Той разбута лекарите и се приближи до леглото на сина си. По лицето му не можеше да се прочете капчица тревога, гласът му дори звучеше закачливо.

— Какви са тези истории, малки Сула, че цялата къща се е наплашила?

— Татко! — зарадва се момчето и широко се усмихна.

— Какво ти има?

— Толкова ми е студено, татко! Нали нямаш нищо против това да те наричам „татко“ пред хората?

— Разбира се, че не.

— Ужасно ме боли!

— Къде те боли, синко?

— Точно зад гръдната кост. И ми е страшно студено.

Момчето дишаше шумно, личеше си, че заради болката не смее да поеме дълбоко въздух; в очите му се четеше дълбоко отчаяние. Сула се сети за предсмъртната сцена, когато отрови Метел Нумидик, и цялото това стълпотворение у дома му се стори нелепа пародия. Не искаше да повярва, че момчето умира, и все пак беше явно, че малкият Сула няма да го бъде.

— Не говори, синко! Можеш ли да се излегнеш? — Защото лекарите бяха накарали болния да се изправи на кревата.

— Не мога да дишам като лежа. — Очите му, изгубили се сред тъмни петна като от кръвоизливи, го гледаха жално. — Татко, моля те, не си отивай!

— Тук съм, Луций. Няма да се отделя нито за миг от теб.

Сула се отдръпна няколко крачки настрани и придърпа Аполодор Сикул при себе си, за да чуе диагнозата му.

— Възпаление на белите дробове, Луций Корнелий. Винаги е било трудно да се лекува, но в случая със сина ти положението е още по-зле.

— Защо?

— Страхувам се, че и сърцето е засегнато. Не сме много наясно какво точно зависи от сърцето, но според мен от него зависи дейността на черния дроб. Дробовете на Луций Корнелий са се подули и започнали да изпускат някаква течност, която е обвила сърцето и му пречи да тупти. — Аполодор Сикул изглеждаше силно наплашен; в случаи като този му се налагаше да плаща неприятната цена на голямата си известност — да обяснява на августейшите си клиенти, че пациентът не може повече да разчита на лекарските му способности. — Състоянието му е твърде сериозно, Луций Корнелий. За жалост струва ми се, че нито аз, нито който и да било друг на мое място може да стори нещо за детето.

Външно Сула прие думите на лекаря спокойно. Колкото и силна да беше тревогата му, трезвият разум го убеждаваше, че сицилиецът говори самата истина: ако му беше по силите да излекува момчето, би го сторил. При това нямаше причини да се съмнява в качествата му на лекар — нали преди години същият този Аполодор бе предположил, че Прасчо е бил отровен. Но всяко тяло можеше да стане жертва на невидими сили, с които дори и най-добрите лекари, въоръжени със скалпели и клизми, с прахове и отвари, с тайнствени билки и магически формули, не могат да се преборят. Всичко си беше чист късмет. Просто трябваше да се убеди, че синът му се е родил без късмет. Богинята Фортуна не можеше да закриля и него.

Сула се върна до леглото, разбута скупчените една върху друга възглавници и седна на тяхно място, за да прегърне сина си.

— О, татко, така е по-добре! Не ме оставяй!

— Няма да мръдна оттук, синко. Обичам те повече от целия свят.

В продължение на часове остана да държи сина си в ръцете си, опрял глава на мократа му от пот глава, заслушан в насечения ритъм на дишането му, който недвусмислено издаваше тежките болки в гърдите му. За нищо на света момчето не искаше повече да храчи, болката беше ужасна; нито щеше да се съгласи да отпие от водата, която му подаваха — разкървавените му устни, потъмнелият му език не можеха да търпят допира с течността. От време на време си позволяваше да каже нещо на баща си, при което се усещаше как гласът му все повече отслабва. С всяка минута думите се откъсваха все по-трудно от устата му, губеха смисъла си, докато най-сетне не се превърнаха в низ от звуци, лишени от всякаква логика за страничните слушатели, които като че ли бяха заживели в свят, напълно различен от този на болния.

Трийсет часа по-късно малкият Сула умря в отмалелите ръце на баща си. През цялото това време Сула не беше помръднал, освен в случаите, когато синът му сам не го помолеше за това; не беше хапнал нито залък, не беше пил нито глътка вода, не беше отишъл нито веднъж да се облекчи — при това, без дори да си даде сметка за това, погълнат изцяло от желанието си да бъде до сина си. Навярно поне малка утеха за бащата щеше да е, ако умиращият му бе казал някоя прощална дума, но малкият Сула се беше отнесъл толкова далеч от нещата около себе си, че навярно си бе отишъл, без дори да знае кои са тези ръце, които го прегръщат.

Всички в стаята на покойника се страхуваха от Луций Корнелий Сула. С примряло от уплаха сърце четирима лекари издърпаха тялото на момчето от ръцете на баща му и помогнаха на Сула да се изправи, за да положат сина му на леглото. Опасенията им обаче бяха напразни. Поведението му беше на напълно нормален човек, който ясно си дава сметка за околните. Още щом успя да раздвижи схванатите си ръце, се зае да помага на лекарите да измият момчето и да го облекат в детската тога, с която то така и не бе успяло да се раздели — щяха да го приемат сред мъжете едва през декември същата година, на празника, наречен Ювентас. За да позволи на хленчещите роби да оправят леглото на покойника, Сула дори повдигна посивелия труп на сина си, изчака да опънат чисти чаршафи, положи го отново на леглото с ръце, изпънати покрай тялото, и две монети върху очите, да не би клепачите да се отворят от само себе си, и най-накрая пусна трета монета в устата му — да има с какво да плати на лодкаря Харон при самотното си пътуване под земята.

През всички тези безкрайни часове и Елия не бе помръднала от мястото си на вратата. Сула я подхвана за раменете и я заведе до един от столовете край леглото, където я остави да наглежда момчето, което бе отгледала от ранните му детски години. Корнелия Сула също бе доведена, с лице подуто от нанесения й побой, а след нея се появиха Юлия, Гай Марий и Аврелия.

Сула ги посрещна в пълно съзнание, прие съболезнованията им, дори си позволи да се поусмихне, да отговори на колебливите им въпроси с ясен и спокоен глас.

— Ще се изкъпя и преоблека — извини се той пред гостите си. — Зазорява се, а днес трябва да се явя пред съда. Макар и смъртта на сина ми да е извинение, няма да позволя на хора като Цензорин да злорадстват на личните ми нещастия. Гай Марий, ще ме придружиш ли, щом се оправя?

— Разбира се, Луций Корнелий — съгласи се той и избърса сълзите от очите си. Сула го караше да му се възхищава повече от всякога.

Най-напред обаче Сула се запъти към клозетите, където не завари никого. След като се освободи от всичко, което го мъчеше отвътре, той остана няколко минути сам на едно от четирите мраморни седала, под които течеше водата на градската канализация. Беше се заслушал в музиката на каналите, а ръцете му несъзнателно опипваха раздърпаните гънки на тогата, която той така и не бе имал случай да свали през цялото си бдение над сина си. Неочаквано пръстите му се натъкнаха на някакъв предмет; Сула се зачуди какъв ли ще е той и когато го извади на светло, през ума му минаха само най-бегли спомени откъде се беше взел, сякаш идваше от напълно различен свят. Изумруденото огледалце на Цензорин! Сула се надигна от седалото, избърса се и като се обърна към дупката в мрамора, невъзмутимо пусна скъпоценния камък в отворената й паст. От шума на водите в канала дори не се чу цамбуркането му.

Когато след известно време се показа в атрия, за да отидат двамата с Гай Марий на Форум Романум, по някакво необяснимо стечение на обстоятелствата и за всеобщо смайване на присъстващите той сякаш се беше подмладил с десет-двайсет години.

Двамата с Гай Марий не си казаха нищо по целия път до Курциевото езерце, където няколкостотин конници вече се бяха събрали в желанието си да попълнят състава на съдебните заседатели; за да се избере нужната бройка, съдебните пристави вече готвеха гърнетата, в които щеше да се тегли жребият; по принцип щяха да бъдат избрани осемдесет и един граждани, но защитата и обвинението щяха да посочат по петнайсет имена кои да не бъдат включвани сред заседателите — така щяха да останат общо петдесет и един, от които двайсет и шест конници и двайсет и пет сенатори. Единият конник в повече беше цената, която Сенатът се бе съгласил да заплати, за да получи председателството в съдилищата.

Времето си течеше, а заседателите биваха изтегляни един по един. Понеже Цензорин закъсняваше, защитата, ръководена от Крас Оратор, получи първа правото да изключи петнайсет от избраните. Но Цензорин все още не идваше. По обяд целият съд се беше разшумял, още повече че стана ясно как обвиняемият се е явил броени часове след смъртта на единствения си син. Председателят прати вестоносец до дома на Цензорин да провери какво става. След известно време пратеникът се завърна, за да съобщи на присъстващите, че предния ден Цензорин бил събрал цялото си преносимо имущество и бил заминал в неизвестна посока, вероятно в чужбина.

— Съдът се разпуска — заяви председателят. — Луций Корнелий, приеми нашите извинения, също както и искрените ни съболезнования.

— Ще те изпратя, Луций Корнелий — предложи отново услугите си Марий. — Странна ситуация, не намираш ли? Какво ли се е случило с проклетника?

— Благодаря ти, Гай Марий, но предпочитам да остана сам. Колкото до Цензорин, убеден съм, че ще потърси убежище при цар Митридат. — На лицето му се изписа зловеща гримаса. — Имахме случай да поговорим с него за това-онова.

Щом напусна Форума, Сула се насочи право към Есквилинската порта. Почти цялото Есквилинско поле, което започваше от самите Сервиеви стени, вече бе заето от римските гробища. Огромният некропол оправдаваше името си на град на мъртвите — толкова много бяха гробниците, които с внушителния си или, напротив, с твърде скромния си вид подсказваха на какъв човек съхраняват праха, дали е бил свободен или роб, дали е бил гражданин или не, дали е бил родом от Рим, или е дошъл от другаде.

От източната страна на голям кръстопът, на няколкостотин крачки от Сервиевите стени се намираше храмът на Венера Либитина — богинята, по чиято воля животът на човек изгасва. Светилището се обграждаше от кипарисови дървета, които криеха изящните му линии, боядисаните в зелено стени, моравочервените колони, капителите в йонийски стил, покрити със златно и червено, жълтия покрив над колонадата. До храма се стигаше по дълга стълба, покрита с розова теракота, а на фронтона бяха изобразени в ярки цветове боговете и богините на Подземния свят; на самия връх на покрива, върху колесница, теглена от мишки — предвестниците на смъртта, — гордо се бе изправила позлатената статуя на самата Венера Либитина.

Сред дъбравата около храма се намираха сергиите на римските погребални агенти, които водеха оживено своята дейност, без да изпитват особен респект към мястото, където се намират. Само да се зададеше клиент, всички се нахвърляха върху него като хиени, дърпаха го, умилкваха му се, предлагаха му услугите си, най-накрая започваха да се пазарят. Гробарството беше занаят като всеки друг, а храмът на Венера Либитина представляваше пазарът, на който римляните можеха да си купят това, което търсят. Сула премина като привидение през сергиите на дребните риби, които при вида на вълчето му изражение почтително се дръпнаха настрани, оставяйки го спокойно да отиде до агентите, които по традиция се занимаваха с погребенията на Корнелиите.

Още на другия ден у Сула щяха да дойдат актьорите да получат подробни инструкции какво и как трябва да го играят, два дни по-късно щяха да се проведат самите траурни церемонии, в които не биваше да се допуска грешка; понеже принадлежеше на фамилията на Корнелиите, малкият Сула щеше да бъде погребан, а не както се постъпваше с всеки друг римлянин — кремиран. Бащата заплати за погребението с банкова гаранция за цели двайсет таланта — цена, за която в града щеше да се говори в продължение на седмици, още повече че с годините той си беше спечелил славата на един от най-стиснатите сенатори.

Щом се върна у дома си, Сула отпрати Елия и Корнелия Сула от стаята на покойника и на свой ред седна на стола на жена си, за да погледа за последен път напусналия го син. Сам не можеше да каже какво изпитва. Мъката по изгубеното, чувството за безпомощност бяха легнали на сърцето му като огромна оловна топка; единственото, което му оставаше, бе да носи това бреме със себе си. Пред очите му стоеше тъжният край на целия му род, жалките останки от най-добрия приятел, когото бе имал през живота си — утеха в старостта му, наследник на името му, на богатството му, на всичко, което бе постигнал по обществената стълбица. Всичко, което Сула бе притежавал, бе изчезнало безвъзвратно за някакви си трийсет часа; това не можеше да е волята на боговете, не можеше да се смята дори за каприз на съдбата. Просто настинката се бе оказала по-сериозна, отколкото предполагаха, дробовете се бяха възпалили, сърцето бе преустановило дейността си. Банална история, която можеше да се разкаже за хиляди други покойници. Никой не беше виновен, никой не го бе сторил нарочно. Злощастна случайност. За момчето, което нямаше как да знае какво става с него, това беше просто краят на живота — край, мъчителен и болезнен. Но за онези, които то оставяше след себе си, това беше началото на една безкрайна празнота, която баща му щеше да носи до края на живота си. Синът му бе умрял, приятелят му си беше отишъл завинаги.

Когато два часа по-късно Елия дойде отново да го замести, Сула се прибра в кабинета си, където набързо надраска бележка до Метробий:

„Синът ми умря. Последния път, когато ме посети у дома, умря жена ми. Ако човек се замисли, би трябвало с твоята професия да си предвестник на радостни събития, Деус екс макина, без когото никоя пиеса не може да намери своя щастлив завършек. Вместо това ти идваш забулен с черно и носиш мъка и нещастия.

Никога повече не прекрачвай прага на дома ми. Макар и късно, разбирам, че моята закрилница Фортуна не търпи съперници за сърцето ми. Защото те обичам с тъкмо онази част от него, която тя смята за своя по право. Бях те издигнал в свой идол. За мен ти се беше превърнал във въплъщение на съвършената любов. Но тя желае да бъде моят идол, а тя е жена — начало и край за всеки мъж.

Ако дойде денят, в който Фортуна завинаги ще се отвърне от мен, аз отново ще те повикам. Но дотогава не очаквай вест от мен. Синът ми беше добър, любящ и почтен. Истински римлянин. Сега той е мъртъв, а аз съм сам. Не те искам повече.“

Запечата грижливо писмото, извика иконома си и му обясни къде точно да го занесе. След което впери поглед в стената пред себе си и се замисли колко странен е животът. На стената отсреща беше изобразен Ахил, носещ на ръцете си покойния Патрокъл, преди да го положи в ковчега му. Навярно под въздействието на трагичните маски, които носят актьорите при изпълнението на великите произведения на древността, художникът беше изписал върху разкривеното от болка лице на Ахил такава покъртителна гримаса, че просто нямаше как тя да отговаря на истината. Сула дори сметна подобен подход към страданието на човека за изключително непочтен — никой няма правото да навлиза в дълбините на чуждата душа, още по-малко — да изважда на показ най-скритите чувства. Почти несъзнателно той плесна с ръце и когато икономът се появи отново на врата, му заръча:

— Още утре да дойде човек да свали тази грозотия от стената!

— Луций Корнелий, погребалните агенти вече идваха. Лектус фунебрис вече е поставен в атрия и чака синът ти да бъде положен в него — съобщи през сълзи робът.

Сула лично огледа траурното ложе, изящно изваяно и позлатено отстрани, покрито отгоре с черен плат и черни възглавници, и кимна в знак на одобрение. Сам занесе тялото на сина си до него, за да усети как започва да се вдървява от смъртта; възглавниците бяха струпани накуп и трупът бе поставен в седнало положение с ръце, облегнати на още възглавници. Щеше да остане в атрия, докато осемте носачи, облечени в черно, не дойдеха да вземат лектус фунебрис и го понесат пред погребалното шествие. Главата бе обърната към перистила, краката — към входа от улицата. От външната страна на вратата бяха закачени кипарисови клонки.

На третия ден се състоя и самото погребение. Като проява на уважение към един бивш римски претор, който има всички изгледи някой ден да стане консул, всички обществени дела бяха преустановени и Форум Романум бе пуст. Онези, които иначе биха водели публичните си дела на него, сега чакаха облечени в тога пула — черната тога, която се носеше при подобни случаи — да се появи траурният кортеж, за да се присъединят към него. Заради тежките колесници шествието, което започваше от дома на Сула, свиваше по Кливус Викторие до Велабрум, откъдето поемаше по Викус Тускус и излизаше на Форум Романум между храма на Кастор и Полукс и Базилика Семпрония. Най-отпред вървяха облечени в черно двамата гробари, след тях, отново облечени в черно, музиканти, които свиреха на военни тръби, на рогове и флейти, издялани от пищялите на римски врагове, погубени на бойното поле. Мелодиите бяха тържествени, трудно запомнящи се и като цяло скучни. След музикантите вървяха жени, които си изкарваха хляба, като пееха своите собствени песни, биеха се по гърдите и плачеха с истински сълзи. Зад оплаквачките бяха танцьорите, които през цялото шествие махаха с кипарисови клонки и изпълняваха своите ритуални танци, наследени през вековете — още от времето, когато Рим не е съществувал. По-нататък следваха петимата актьори, сложили си петте восъчни маски на Сулановите предци, всеки от които се возеше на черна колесница, теглена от два черни коня; зад петимата се носеше самият покойник, качен на раменете на осемте освобожденци, които преди много години бяха принадлежали на Клитумна — мащехата на Сула, — и се бяха превърнали в негови клиенти, когато според завещанието на покойната получиха свободата си. Плътно зад траурното ложе вървеше Сула, покрил глава с черната си тога; придружаваха го племенникът му Луций Ноний, Гай Марий, Секст Юлий Цезар, Квинт Лутаций Катул Цезар и двамата му родни братя — Луций Юлий Цезар и Гай Юлий Цезар Страбон, също забулени с тогите си; зад мъжете вървяха жените, облечени отново в черно, но гологлави, с разчорлени коси.

Щом стигнаха до рострата, музикантите, оплаквачките, танцьорите и гробарите се събраха накуп, от задната част на трибуната, докато актьорите, носещи восъчните маски на Сулановите предци, бяха изведени за ръка догоре от помощници, които ги настаниха на куриатните столове от слонова кост. Всеки от тях беше облечен в тога с пурпурен ръб — свидетелство за високия пост, заеман от конкретния предшественик — с изключение на онзи Сула, който бе служил като фламен Диалис и сега носеше жреческите си одежди. Погребалното ложе също бе качено на рострата, където се събраха роднините — с изключение на Луций Ноний и Елия всички бяха обвързани по една или друга линия с майката на покойника, — за да изслушат похвалното слово, прочетено накратко от самия Сула.

— Днес погребвам единствения си син — обърна се той към смълчалата се тълпа пред рострата. — Той принадлежеше на генс Корнелия, на един от клоновете й, водещ началото си отпреди повече от двеста години. В рода му имаше и консули, и жреци, запазили името си на почтени и уважавани римски граждани. През декември щеше да бъде приет сред мъжете, щеше да бъде смятан за един от Корнелиите. Умря малко преди да навърши петнайсет години.

Сула се обърна към роднините. Малкият Марий вече бе сложил мъжка тога и също като баща си бе скрил лице под нея. Новото му положение го държеше сравнително далеч от Корнелия Сула, която му хвърляше тъжни погледи, излагайки на показ подутото си лице. И Аврелия, и Юлия присъстваха на церемонията, но докато Юлия през цялото време плачеше и не се отделяше от Елия, Аврелия стоеше гордо изправена, със сухи очи — по-скоро замислена, отколкото натъжена.

— Синът ми беше прекрасно момче, обградено от обич и внимание. Родната му майка се спомина, когато той беше съвсем малък, но затова пък втората ми жена се грижеше за него, сякаш му беше истинска майка. Ако му беше съдено да живее, той щеше да се превърне в един от достойните представители на благородната ни фамилия. Макар и още юноша, можеше да се похвали и с образование, и с природна интелигентност, и с поглед върху живота, и с лична храброст, която бе имал случай да докаже. Когато поведох своята експедиция на изток, за да се срещна с царете на Понт и Армения, синът ми ме следваше навсякъде, без да се оплаква от трудностите, без да се плаши от опасностите, които ни съпътстваха по онези чужди земи. Той лично присъстваше на преговорите ми с партианските сатрапи и когато дойдеше време след години Рим да влезе в контакти с царя на партите, синът ми навярно щеше да бъде нашият пратеник до тях. Синът ми беше мой най-близък другар, мой най-предан следовник. Съдбата му обаче била да умре покосен от болест насред родния си дом в Рим. От неговата смърт губи цял Рим, но най-много губим аз и семейството ми. Днес го погребвам със сърце, изпълнено с обич, но още повече — с мъка и горест, затова и в този тъжен ден дарявам всички вас, римляни, с гладиаторски игри.

С това приключи церемонията на рострата; всички станаха от местата си, кортежът отново се събра в предишния си ред и продължи по маршрута си към Капенската порта, защото Сула бе осигурил на сина си гробница на Вия Апия, където обикновено свършваха земния си път Корнелиите. Пред входа на гробницата малкият Сула отново бе поет от баща си, който го вдигна от погребалното легло и го положи в мраморния саркофаг, поставен върху дъски. Капакът бе затворен, същите освобожденци, които бяха носили покойника през цялото шествие, сега избутаха саркофага до дъното на гробницата, издърпаха дъските изпод него и излязоха, за да затвори Сула тежките бронзови врати. Сякаш затвори част от самия себе си вътре. Синът му си бе отишъл завинаги. Нищо нямаше да бъде вече същото.

Няколко дни след погребението на малкия Сула в Рим беше прокаран лекс Ливия. Законопроектът бе донесен пред плебейското събрание с изричното одобрение на Сената, независимо от ожесточената съпротива на Цепион и Варий, за да срещне още по-ожесточената съпротива на самите триби. Това, за което Друз дори не бе предполагал, бе несъгласието на самите италийци, а това несъгласие беше твърде ясно изразено в Кладенеца на комициите. Макар че земите, за които ставаше дума, в никакъв случай да не бяха собственост на италийците, римският агер публикус почти навсякъде граничеше с частните стопанства на местните жители, а от дълги години никой не си беше правил труда да мери земята и да обръща внимание на факта, че малките, бели гранични камъни често се намират твърде далеч от отреденото им място. Всеки път ставаше дума за едно и също — за това как италийският земеделец е разширил владенията си, без да пита някого и без никой да му държи сметка за това. Ако сега се предприемеше наново измерването на римската държавна земя — а това беше неизбежно, след като се предвиждаше да бъде разделена на парцели от по десет югера, всички тези злоупотреби от страна на италийските съседи щяха да излязат на бял свят. По всичко личеше, че най-силно засегнати от предлагания законопроект ще се окажат земеделците в Етрурия, и за това си имаше логично обяснение: един от най-едрите земевладелци в района беше Гай Марий, а той не беше човекът, който ще се тревожи дали няма да му откъснат от нивиците в провинцията. В Умбрия също се бе надигнала шумотевица, за разлика от това Кампания мълчеше и не даваше признаци на тревога.

Друз обаче не се безпокоеше особено; напротив, в писмото си до Силон в Марувиум оптимистично твърдеше, че всичко върви като по вода. Скавър, Марий, дори традиционалистът Катул Цезар се били убедили напълно в правотата на предложенията му, когато защитавал законопроекта си пред Сената, и под тяхно влияние дори вторият консул Филип си замълчал. Никой не можел да затвори устата на Цепион, но пък и той сякаш бил говорил на стените — едно, защото не притежаваше никакъв талант на оратор, и второ, защото сред сенаторите твърде усилено започна да се говори, че някои от колегите са получили в наследство твърде много злато, за да им се има доверие; споменът за Златото на Толоза щеше да остане като неизличим белег върху името на Сервилий Цепионите.

„Затова, Квинт Попедий, бъди така добър възможно най-скоро да убедиш жителите на Етрурия и Умбрия, че е безполезно да протестират. Последното, което ми трябва, е тъкмо хората, от които тези земи са били отнети, да не искат Рим да се раздели с тях.“

Но отговорът на Силон не беше особено окуражителен.

„За нещастие, Марк Ливий, тъкмо в Етрурия и Умбрия се ползвам с твърде ограничен авторитет. И в двете области живеят странни люде, които твърде много залагат на самостоятелността си и не гледат с добро око на нас, марсите. Отсега те предупреждавам за два инцидента, които предстои да се случат. За единия вече се говори на север, за другия научих случайно, което ме кара още повече да се тревожа.

Първият инцидент представлява многобройна делегация от страна на етруските и умбрийските земевладелци, която ще пристигне в скоро време в Рим, за да протестира против премахването на римския агер публикус. Официалното обяснение за това (разбира се, че не могат публично да признаят как са променяли границите) е, че римската държавна земя е съществувала толкова продължително време в Етрурия и Умбрия, че покрай нея целият поминък на местното население коренно се е изменил. Според тях рязкото увеличение броя на дребните стопани в двете области ще ги разорят. Цялата търговска мрежа в градовете била от такова естество, че нямало как да се спогоди с вълната от земевладелци, която се очаквало да пристигне. От години търговията се водела не по пазари и дребни дюкяни, а в огромни складове, които снабдявали на едро римските латифундии. Освен това досегашните владелци на латифундиите просто щели да дадат свободата на робите — работници, без да ги е грижа какво ще стане с тях. Вследствие на което из двете области щели да плъзнат хиляди освободени роби, които да създават смутове и навярно да се отдадат на убийства и грабежи. На плещите на Етрурия и Умбрия щяла да легне тежестта по тяхното залавяне, качване на кораби и отвеждане по родните места. И така нататък, и така нататък. Бъди готов да посрещнеш делегацията!

Вторият инцидент може да се окаже по-опасен. Някои горещи глави в Самниум са решили, че всякакви надежди за получаване на римско гражданство си напразни и че е време Рим да разбере колко дълбоко е разочарованието им. За дата на тази проява на характер са насрочени празненствата в чест на Юпитер на Албанската планина, а програмата включва убийството на двамата консули Секст Цезар и Филип. Планът е прост и добре измислен — да нападнат двамата консули при завръщането им в Бовила, с достатъчно голяма дружина, за да смажат всякаква съпротива на празнуващите римляни.

Направи каквото ти е по силите сам да успокоиш етруските и умбрите, но най-важното — предотврати, докато е време, възможността убийството да бъде извършено. Единствената обнадеждаваща новина в писмото ми е, че всеки път, когато споменавам пред съмишлениците си за клетвата за лична вярност пред теб, получавам безрезервното им съгласие. Нека Марк Ливий Друз знае, че броят на потенциалните му клиенти нараства с всеки ден все повече и повече.“

Е, това последното наистина можеше да се нарече обнадеждаваща новина! Естествено обаче Друз се замисли повече над останалата част от писмото. Срещу намеренията на земевладелците от Етрурия и Умбрия той можеше да стори съвсем малко — само да подготви поредната си пламенна и убедителна реч, с която да ги посрещне на Форума. Колкото до плана за убийството на консулите, не му оставаше друго, освен да предупреди самите тях. Но те веднага щяха да започнат да го разпитват откъде е получил информацията и нямаше да се задоволят с уклончивите му отговори — особено Филип.

Следователно първо трябваше да се види със Секст Цезар, защото с него можеше по-спокойно да обсъди случая.

— Получих писмо от Квинт Попедий Силон, моя приятел марсиец от Марувиум — мина по същество Друз още щом се срещна с първия консул. — Според думите му шепа недоволни самнити са решили да напомнят на Рим, че е време да даде гражданство на цяла Италия, и за да докажат доколко са решени да постигнат желаното, щели да преминат към насилствени мерки. В плановете им влизало двамата с Луций Марций да бъдете нападнати от многобройна въоръжена дружина някъде по Апиевия път, между Бовила и Рим, когато се връщате от латинските празненства.

Друз не бе хванал Секст Цезар в твърде подходящ момент; цял ден астмата го бе мъчила, гърдите му не преставаха да свирят, а устните и ушите му бяха посинели. Тъй или иначе, той се бе примирил отдавна с неизлечимата си болест, свидетелство за което бе самият факт, че се е преборил за консулския пост; нещо повече — беше изпреварил братовчед си Луций Цезар, който бе станал претор преди него.

— Ще ти гласувам публични благодарности в Сената, Марк Ливий — рече Секст Цезар, — а и ще помоля Принцепс Сенатус да прати благодарствено писмо и до Квинт Попедий.

— Секст Юлий, ще ти бъда задължен, ако не сториш нито едното, нито другото! Най-добре ще е никой да не знае, а ти да наемеш неколкостотин легионери от Капуа и да се опиташ да хванеш самнитите. Иначе те ще научат, че заговорът им е разкрит, ще отложат за известно време неговото изпълнение, а колегата ти Луций Марций ще заяви, че цялата работа си е била чист фарс. Заради репутацията си държа на това самнитите да бъдат публично уличени в престъпните си намерения. Всеки от заловените ще бъде бит с камшик и публично екзекутиран, което ще послужи за урок на цяла Италия. Нека италийците знаят, че по пътя на насилието не ще постигнат нищо.

— Разбирам те напълно, Марк Ливий, и ще послушам съвета ти — кимна в знак на съгласие Секст Юлий Цезар.

И така сред надигащото се недоволство на италийските земевладелци и под заплахата на заговора срещу консулите Друз трябваше да продължи започнатото дело. Делегацията от Етрурия и Умбрия наистина пристигна, но понеже представителите й така и не се научиха да се държат възпитано и да не гледат отвисоко всеки срещнат римлянин, вместо да си спечелят подкрепа, настроиха целия град срещу себе си и бяха принудени да си вървят с празни ръце и обеца на ухото.

Секст Цезар от своя страна спазваше стриктно указанията на Друз и когато самнитите нападнаха мирното наглед шествие, което се връщаше от празниците край Бовила, откъм градското гробище при Апиевия път се показаха няколко кохорти легионери, които избиха неколцина от заговорниците на място, а другите заловиха, биха и накрая публично ги екзекутираха.

Това обаче, което най-много занимаваше Друз — а и напълно естествено, след като засягаше собственото му законотворчество, — бе, че според лекс агрария всеки римски гражданин трябваше да получи по десет югера обработваема земя от държавния фонд. Първи на опашката бяха сенаторите и останалите членове на първа класа, пролетариите идваха най-отзад. Колкото и да се говореше, че общата площ на римската държавна земя на полуострова е от поне няколко милиона югера, Друз дълбоко се съмняваше, че докато се стигне до реда на най-бедните, ще остане нещо. А никой не можеше да отрече, че е неблагоразумно да се ощетят тъкмо пролетариите. Ако не получеха земя, трябваше да им се даде нещо в замяна. А какво друго, ако не гаранции, че дори и във време на глад зърното от държавните складове няма да поскъпва! Предстоеше му да води нова, този път наистина ожесточена борба в Сената, докато убеди колегите си, че е необходимо прокарването на нов лекс Фрументария, който да осигури за вечни времена евтин хляб на бедните.

Като допълнение на грижите му опитът за покушение срещу консулите така наплаши Филип, че вторият консул започна на своя глава разследвания за настроенията в Италия; през май той държа реч в Сената и съвсем отговорно заяви, че жителите на полуострова стават все по-неспокойни, а мнозина говорят за война с Рим. От тона му не личеше да е особено изплашен — по-скоро му се искаше той да наплаши съседите си, та да забравят подобни мисли. Предлагаше двама претори да се захванат с обиколката на цяла Италия — единият да тръгне на север, другият — на юг, — та да видят с очите си от името на римския Сенат и народ какво е положението у съюзниците.

Катул Цезар, който здравата си беше изпатил, докато председателстваше специалния съд за фалшиво гражданство в Езерния, се изказа в подкрепа на подобна идея, която му се струвала чудесна. Разбира се, неговото изказване стана повод и други сенатори, които иначе и пукната пара не биха дали за предложението на Филип, да го намерят за прекрасно. Без никакви протакания на претора Сервий Сулпиций Галба му бе заръчано да се заеме с южната половина на Италия, докато колегата му Квинт Сервилий — от фамилията на небезизвестния Сервилий Авгур — имаше задачата да проучи какво става на север. И двамата получиха правото да си изберат по един легат, бяха удостоени в проконсулски империум и получиха достатъчно парични средства за осъществяването на експедициите. В цената се включваше дори въоръжена охрана от бивши гладиатори.

Новината, че Сенатът е упълномощил двама претори да водят разследвания по онова, което Катул Цезар упорито наричаше „италийски въпрос“, не се понрави ни най-малко на Силон. Самнитът Мутил пък, който така и така беше бесен от кървавата разправа с двестате му сънародници, изловени при инцидента на Апиевия път, вече се чудеше дали да не използва новото предизвикателство като повод за война. Друз отчаяно засипваше и двамата с писма, в които ги умоляваше да не вършат нищо и да чакат той да оправи нещата.

Сам Друз потегна бойното си снаряжение и се хвърли в поредното сражение, обявявайки пред Сената, че възнамерява да утвърди нови тарифи за зърното. Също както с поделянето на агер публикус, така и сега ниските цени нямаше да се отнасят единствено до бедните. Всеки римски гражданин, който имаше търпението да се нареди на безкрайните опашки пред масите на едилите при Портикус Минуция, можеше да получи своето официално удостоверение, срещу което да закупи пет модия от държавното зърно, после да се яви в държавните складове под скалите на Авентина, където да представи документа, и да отнесе полагащия му се чувал у дома. Намираха се дори богати и знатни римляни, които не се посрамяваха да се възползват от тази си привилегия — някои, защото бяха непоправими скъперници, други — заради самия принцип. Като цяло обаче повечето хора, които можеха да си позволят лукса, предпочитаха да не се тълпят за удостоверения, ами просто да пуснат няколко монети в ръката на иконома си и да го пратят в частните складове на Викус Тускус. В сравнение с цените на много други жизненоважни услуги в Рим — така например жилищните наеми открай време се славеха с астрономическите си размери — сумата от петдесет до сто сестерции месечно на човек за закупуване на частно зърно се смяташе за незначителна. Затова и голяма част от онези, които упорито си искаха удостоверението, бяха представители на най-бедните — петата имуществена класа и пролетариата.

— Както и да го мислим, земята няма да стигне и за тях — говореше Друз пред Сената, — но ние в никакъв случай не бива да ги забравяме, не бива да ги оставяме да мислят, че отново са били подминати. Римската трапеза е достатъчно богата, назначени отци, можем да си позволим да храним всички римски граждани на нея! Ако не е по силите ни да дадем на пролетариите земя, то поне трябва да им подсигурим евтиното зърно. Нека цената бъде пет сестерции модият, независимо дали годината е добра или лоша. Подобно решение до голяма степен ще облекчи задачата на самата държавна хазна, защото когато реколтата надминава търсенето, държавното жито ще се купува между две и четири сестерции модият. Ако поддържаме постоянни цени от пет сестерции, ще позволим реализирането на известна печалба, която на свой ред ще покрие разходите в години на недостиг. Именно затова предлагам част от фондовете на държавната хазна да бъдат отредени изключително за закупуване на зърно и да не се пипат по никакви други причини. Затова пък и сега за прокарването на законопроекта ми няма да използваме нищо от държавния резерв.

— И как тогава предлагаш, Марк Ливий, да подплатим тази незапомнена проява на щедрост? — обади се заядливо Луций Марций Филип.

Друз се усмихна снизходително.

— Всичко съм измислил, Луций Марций. В отделна част от законопроекта си говоря за девалвация на определен процент от годишните ни парични емисии.

При тези му думи членовете на Сената се размърдаха неспокойно. Никой в Рим не оставаше безразличен при споменаването на самата дума „девалвация“. Докоснеше ли се темата за държавния фиск, римските управници се показваха крайно консервативни. Обезценяването на монетите никога не е било част от римската политика, на него открай време се бе гледало като на евтин гръцки шмекерлък. Само по времето на първите две Пунически войни се бе прибягвало до подобно средство, но пък и тогава основната цел бе всъщност уеднаквяването на монетните стандарти. Колкото и радикален да беше в реформите си, Гай Гракх дори беше увеличил стойността на парите в Рим.

Без да се смути от реакцията им, Друз се зае да обяснява позицията си:

— На всеки осем денарии един ще бъде изсичан от бронз, смесен с малко олово, колкото да достигне теглото на среброто, и ще бъде покриван със сребро. Правил съм изчисленията си по най-консервативни методи. Така например, приел съм за изходна точка предположението, че на пет лоши години ще имаме две добри, което, трябва да признаете, е крайно песимистична прогноза. В действителност винаги добрите години са повече от лошите. Взел съм предвид обаче и случаи като онзи продължителен глад по време на войната с робите в Сицилия. Другото, което съм взел под внимание, е, че да се отсече подобна бронзова монета и да се посребри вторично, изисква повече труд, отколкото ако направо се отсече от сребро. Ето защо предлагам девалвираните монети да са една на осем, макар и изчисленията ми да показват по-вероятно съотношение едно на десет. От това сами разбирате, че хазната нищо не може да изгуби. Още по-малко ще бъдат затруднени нашите делови съграждани, които работят предимно с хартия. Най-голямата тежест от реформата ще падне върху онези, които прибягват изключително до услугите на монетите, но което е най-важният аргумент в моя полза, така ще се избегне заплахата от въвеждането на пряк данък.

— Защо да си правим труда всяка година да отсичаме по една осма девалвирани монети, когато можем да го правим просто веднъж на осем години? — попита преторът Луций Луцилий, който подобно на всички свои роднини даваше вид на умен с приказките си, но не разбираше нищо от цифри.

— Защото — отговори му любезно Друз — най-важното според мен е никой да не може да отличи истинските монети от девалвираните. Ако се знае предварително, че цяла една годишна емисия ще бъде от бронзови монети, никой не би искал да си има работа с тях.

Колкото и да му се струваше на самия него невероятно, той успя да прокара и лекс фрументария. На негова страна застана дори хазната (където също бяха направили нужните изчисления, за да стане ясно, че от предлаганата девалвация могат да се извлекат големи печалби), а Сенатът отново оповести одобрението си пред плебейското събрание. Сред самите плебеи по-влиятелните конници бързо разбраха, че подобна реформа не може да се отрази зле върху сделките им, които рядко се осъществяваха срещу пари в брой. Разбира се, една девалвация не можеше да не засегне всички в града — в крайна сметка разликата между металните пари и техните хартиени еквиваленти беше изключително условна; затова пък римляните бяха прагматичен народ и знаеха, че независимо от формата си едни пари имат стойност дотогава, докато хората, които ги използват, им имат доверие.

В края на юни законът беше записан на таблиците. За в бъдеще държавното зърно щеше да се продава по пет сестерции модият, а квесторите, прикрепени към хазната, вече трябваше да подготвят първата емисия девалвирани монети, също както и тъй наречените вири монеталес, които щяха да се погрижат за самото отсичане. Разбира се, цялата операция щеше да отнеме време, но държавните служители разчитаха до септември на всеки осем денария един да е бронзов. Долавяше се недоволство. Цепион нито за миг не млъкваше, конниците не можеха да приемат току-така промените, които Друз предлагаше, а римската беднотия започваше да подозира, че управляващите са измислили новата хитрина, само и само да излъжат тях, неуките. Но Друз продължаваше да бъде пълната противоположност на Сатурнин, затова и Сенатът не му отказваше подкрепата си в нищо. Всеки път, когато свикваше плебейското събрание на концио, той отделяше голямо внимание на реда и спокойствието; само да усетеше, че сред тълпата се надигат вълнения, веднага закриваше заседанието и го насрочваше за друг ден. Винаги се вслушваше в предсказанията на авгурите и никога не му хрумна да използва силови методи за прокарването на своите решения.

В края на юни се видя принуден да преустанови за известно време дейността си; според официалния календар лятото бе започнало и Сенатът прекрати заседанията си, също както и плебейското събрание. Доволен от възможността да си отпочине — от ден на ден се уморяваше все повече и повече, — Друз също напусна Рим. Първо прати майка си и шестте деца в разкошната си вила край Мизенум, после отиде да навести Силон и Мутил, за да обиколят тримата заедно цяла Италия.

И сляп да беше, щеше да види, че цялото население на Централна Италия открито се готви за война; случваше му се, докато яздеше заедно с приятелите си по затънтените пътеки на полуострова, да се сблъска с цели легиони от добре въоръжени войници, които провеждаха открити учения, нищо че се намираха на огромни разстояния от най-близките римски или латински градове. Но така и нищо не каза, нищо не попита и вътрешно се убеждаваше, че на войнолюбието на съседите така и няма да се удаде случай да се прояви на дело. С безпрецедентна бързина той, Марк Ливий Друз, бе успял да внесе реформи в съдебната власт, в Сената, в държавното земевладение, в снабдяването със зърно. Никой друг преди него — нито Тиберий Гракх, нито Гай Гракх, нито Гай Марий, нито Сатурнин — не бе сторил толкова много за толкова кратко време: да прокара толкова много противоречиви закони с толкова малко затруднения, да преодолее едновременно съпротивата и на сенатори, и на конници. И всичко това, защото му вярваха, защото го уважаваха, защото се уповаваха на него. Друз вече разбираше, че му трябва само да обяви намеренията си за всеобщо римско гражданство на полуострова, за да бъде подкрепен от всички свои съграждани. Може би нямаше да го последват доброволно, но със сигурност щяха да го оставят той да ги води. Целта щеше да бъде постигната! А като следствие от това той, Марк Ливий Друз, щеше да стане патрон на една четвърт от целия римски свят, защото вече от единия край на Италия до другия — дори в Етрурия и Умбрия — мало и голямо бе прочело пред него своята тържествена клетва за вярност.

Около осем дни преди Сената да се събере на първото си заседание на септемврийските календи, Друз пристигна във вилата си в Мизенум, където мислеше да си отпочине за кратко, преди да се захване с най-тежката част от делото си. За своя изненада той бе открил у майка си незаменим приятел, у когото се научи да търси утеха и кураж. Корнелия Сципионида беше хитра, остроумна, начетена, свободомислеща и изобщо гледаше на мъжките дела от почти мъжка гледна точка. Проявяваше нескрит интерес към политиката и бе проследила цялата законодателна програма на Друз с гражданско удовлетворение и майчина гордост едновременно. Навярно заради либералните възгледи на мнозина Корнелии и тя харесваше радикализма на сина си, но именно принадлежността й към една от най-старите патрициански фамилии в Рим я караше двойно повече да го цени, задето така добре е схванал ролите на Сената и на народа. Нито веднъж Марк Ливий не бе посегнал към сопата на близките си предшественици, нито веднъж не си бе позволил да заплашва съгражданите си, през цялото време беше разчитал единствено на златния си глас и сребърния си език. Такива трябваше да бъдат всички големи политици! И ако заради нещо се чувстваше още по-горда старата Корнелия, то бе, че всички тези качества синът й несъмнено бе наследил от нея, а не от тъпоглавия си, тесногръд и нищо неразбиращ баща.

— Е, за няколко месеца само ти се справи по блестящ начин и със съдилищата, и със земята, и с беднотията — хвалеше го тя. — Има ли още нещо или вече свърши?

Друз си пое въздух и продължително я изгледа.

— Възнамерявам да дам пълно римско гражданство на всички жители на Италия.

Корнелия пребледня по-силно от ленената си роба й отчаяно възкликна:

— О, не, Марк Ливий! Дотук много неща ти позволиха, но с това никой никога не би се съгласил!

— Че защо не? — изненада се той; напоследък дори не допускаше мисълта, че нещо може и да не стане точно както го е замислил.

— Защото боговете са дали на римляните една задача и тя е на всяка цена да пазят своето гражданство — рече му майка му, все тъй бяла като платно. — Дори ако самият Квирин се яви насред Форума и заповяда на римляните да подарят своето гражданство на всички останали, те няма да се съгласят! — Корнелия протегна ръка и го хвана за лакътя. — Марк Ливий, Марк Ливий, откажи се, докато е време! Това е просто невъзможно! — Тя потръпна от страх. — Умолявам те, откажи се!

— Вече съм дал думата си да го сторя, мамо… И ще я удържа!

В продължение на минута тя не отместваше поглед от черните му очи, сякаш искаше да му внуши целия страх, който тъй внезапно я беше обладал. Най-накрая въздъхна и вдигна рамене.

— Е, виждам, че каквото и да ти кажа, не ще мога да те разубедя. Неслучайно си се родил прапраплеменник на великия Сципион Африкански. О, синко, синко, ще те убият!

Друз надигна вежда в недоумение.

— Защо ще ме убиват, мамо? Аз не съм Гай Гракх, още по-малко Сатурнин. Всичко, което съм сторил досега, сторил съм го по законен път. Никой римлянин не може да се чувства под заплаха, още по-малко застрашавам мос майорум.

Но майка му не желаеше повече да продължават този мъчителен за нея разговор, затова скочи от мястото си и делово подхвърли:

— Ела да видиш децата. Много им липсваш.

Подобно твърдение съдържаше известно преувеличение, но не чак толкова голямо. Друз бе успял да си спечели популярност и сред децата в семейството.

Докато двамата с Корнелия вървяха към детската стая, ясно се чуваше шумът от някаква кавга.

— Ще те убия, Катоне! — беше първата реплика, която двамата чуха от устата на Сервилия при влизането си.

— Стига толкова, Сервилия! — скара се вуйчо й, който започна да предусеща, че момичето не говори току-така. — Малкият Катон е твой брат и боговете ти забраняват с пръст да го докосваш.

— Оставете ме насаме с него и ще видим дали не мога да го докосвам — закани се тя.

— Никога няма да те оставя насаме с него, госпожице Топчест нос! — избута брат си малкият Цепион и предизвикателно застана пред него.

— Носът ми изобщо не е топчест! — разсърди се още повече Сервилия.

— Да имаш да взимаш! — изсмя й се Цепион. — Имаш най-ужасния и топчест нос, който съм виждал! Бррр, гнусотия!

— Млъкнете всички! — кресна им Друз. — Вие друго, освен да се карате, не знаете ли?

— Знаем! — каза с дебелия си глас Катон. — Да се бием!

— И как да не се караме с тоя тук! — посочи го презрително Друз Нерон.

— Ти да мълчиш, черна мутро! — просъска му Цепион, който използваше всеки случай да застане в защита на брат си.

— Не съм черна мутра!

— Напротив, си! — размаха юмруци Катон.

— Ти пък не си Сервилий Цепион! — изрече Сервилия по адрес на Цепион. — Ти си потомък на червенокос галски роб, нямаш нищо общо с нас, истинските Сервилий Цепиони.

— Топчест нос, топчест нос, грозен, гаден топчест нос!

— Тацете! — изкрещя още по-силно от предния път Друз.

— Син на роб! — продължи Сервилия.

— Дъщеря на празноглавец! — отвърна й Порция.

— Прасе с лунички! — обади се най-сетне и Лила.

— Ела да поседнем, синко — подкани Корнелия Сципионида Друз, сякаш подобна сцена не й правеше никакво впечатление. — Когато свършат, сами ще дойдат при нас.

— Всеки път ли споменават родителите си? — заинтересува се Друз, като с мъка надвика развихрилата се челяд.

— Че как иначе, когато Сервилия е тук?

Сервилия отдавна беше навършила тринайсет и фигурата й бе започнала видимо да се оформя, но като част от голямото й наказание настойникът така и не я беше отделил от останалите деца в къщата, както би било редно на тази възраст. В лице се беше разхубавила, макар и в погледа й да продължаваше да се крие онази потайност, която тя сама бе възпитала в ранното си детство. Докато слушаше препирнята между петимата си племенници и осиновения си син, Друз започваше да се чуди дали не е сбъркал, както е оставил Сервилия толкова дълго в детската стая.

Сервилила — или по-просто Лила — от своя страна бе навършила наскоро дванайсет и също като сестра си бързо узряваше. Беше по-хубава от Сервилия, но по-трудно привличаше поглед, мургавото й, дяволито лице отдалеч я издаваше що за човек е. Третият представител на „големите“, който във всичко заставаше на тяхна страна в споровете с „малките“, беше синът на Друз — Марк Ливий Друз Нерон Клавдиан; деветгодишен, хубавец като всички Клавдии, но и също като тях мрачен и непроницаем, той не можеше да се похвали с особена интелигентност, ала беше послушен и любезен с баща си.

Нататък следваха децата на Катон. Друз така и не можеше да свикне с мисълта, че малкият Цепион носи името на истинския си баща, колкото и упорито Ливия Друза да бе твърдяла обратното. Та той във всичко приличаше на покойния Катон Салониан — същата стройна и мускулеста фигура, същата форма на главата и на ушите, същия дълъг врат и издължени крайници и най-вече — същата яркочервена коса. Макар очите на момчето да бяха светлокафяви, те в никакъв случай не приличаха на Цепионовите: вместо това отдалеч правеше впечатление, че са леко раздалечени, затова пък стояха широко отворени. От всички шест деца в семейството малкият Цепион беше любимецът на Друз. Момчето излъчваше сила и готовност да поема всякакви отговорности, които качества нямаше как да не се харесат на човек като вуйчо му. В момента беше на пет години и девет месеца, но от много време Друз бе установил, че с него може да се разговаря не само като с възрастен, но като със същински мъдрец. Цепион Младши говореше с плътен, дълбок глас, в очите му се четеше замисленият му и сериозен характер. Усмихваше се малко и почти винаги по адрес на малкия си брат, който единствен можеше да го разсмее с трогателните си постъпки; Цепион беше до такава степен привързан към Катон, че от самото начало гледаше на него като на едва ли не свой син и нито за миг не се отдалечаваше от него.

Порция, която всички наричаха Порцела, скоро щеше да навърши четири години. По рождение беше грозновата, а напоследък цялата беше в лунички. Луничките се бяха превърнали в най-слабото й място, постоянен обект на злобните закачки от страна на двете й по-големи сестри, които дълбоко я ненавиждаха и не й оставяха миг покой с болезнените си пощипвания, ухапвания, подритвания и оскубвания. За съжаление и тя бе наследила типичния за Катоните орлов нос и единственото, което я спасяваше, бяха красивите й тъмнозелени очи и милият й характер.

Малкият Катон беше на две години и девет месеца и представляваше отвътре и отвън истинско чудовище. По всичко изглеждаше, че носът му си е поставил за цел да стане по-голям от цялата му останала част от тялото, при това не беше издължен и закривен като на семит, ами завършваше с огромна буца, както приляга на достолепен кореняк — римлянин. Най-малко се връзваше въпросното чудо на природата с иначе красивото му лице, в което жените един ден биха се загледали. Имаше малка уста, приятни светлосивкави очи, които грееха на светлината, опънати скули и добре оформена брадичка. Широките рамене подсказваха, че с възрастта Катон може да развие красива фигура, но уви, всичко останало под тях оставаше болезнено хилаво и слабо, най-вече защото детето не проявяваше абсолютно никакво желание да се храни. По душа малкият бе роден да се натрапва на другите, при това притежаваше една черта на характера, която Друз най-малко понасяше у околните: колкото по-ясно и образно отговориш на някой от безконечните му въпроси, толкова по-сигурен можеш да бъдеш, че ще последва цяла серия от други, още по-безсмислени. Друз още не можеше да реши дали това се дължи просто на умствената ограниченост на племенника му, или пък е следствие от дълбоко вкоренения му инат и пълно нежелание да се съгласи с чуждата гледна точка. Катон притежаваше и друга много характерна черта, която беше особено трогателна — а хора в неговото положение се нуждаеха от способността, ако не друго, то поне да трогват; — тя се състоеше в безрезервната му преданост към брат му Цепион, от когото нито през деня, нито през нощта позволяваше да го отделят. Когато прекалеше с досадните си въпроси или дотегнеше с дебелия си глас, достатъчно бе да го заплашат, че ще ги разделят с брат му, за да млъкне.

Скоро след втория рожден ден на Катон Силон бе дошъл за последен път на гости у Друз; приятелят му вече бе избран за народен трибун и марсът си даваше сметка, че няма да е разумно цял Рим да се убеди в тяхното приятелство. Понеже сам изживяваше радостта от бащинството, Силон много обичаше да се занимава с домочадието на Друз. Така например той отделяше специално внимание на издайницата Сервилия, ухажваше я и искрено се забавляваше, когато тя искаше да го срази със своето презрение към жалкия италиец, който той представляваше в очите й. Останалите четири деца той просто обожаваше и никога не отказваше да играе с тях. Единствено малкия Катон не можеше да търпи, колкото и да му беше трудно да обясни тази си антипатия с логични доводи.

— Когато съм с него, имам чувството, че изгубвам способността си да разсъждавам и се превръщам в някакъв звяр без мозък и душа — говореше той на Друз. — Единствено инстинктът ми подсказва, че пред мен стои враг.

Навярно всичко се дължеше на спартанския характер на малкия, нищо че спартанското възпитание беше на почит сред римляни и италийци. Всеки път, когато по адрес на Катон се изливаха словесни обиди или пък тялото му ставаше жертва на физическа агресия от страна на сестрите и братовчед му, той приемаше случилото се със стиснати зъби и никога не плачеше. Само като го гледаше, Силон изтръпваше от страх. На какво можеше да се дължи подобно поведение? Поне сто пъти си бе задавал този въпрос и така и не бе намерил отговор, който да му се стори задоволителен. Навярно защото и самият Катон не криеше презрението си към жалките италийци. Разбира се, за това единствена виновница беше Сервилия. И все пак, когато тя се опиташе да го ужили с някоя и друга приказка, Силон махваше с ръка и отминаваше. Но се оказваше, че на човек като Катон никой не може да си позволи просто да махне с ръка и да отмине.

Един ден, когато му бе омръзнало да слуша грубите и досадни въпроси на Катон към вуйчо му Друз, който напразно се опитваше да бъде търпелив и любезен, Силон просто сграбчи момчето за врата и го провеси през прозореца над градинката, осеяна с декоративни камъни, които заканително показваха ръбовете си.

— Или ще се научиш да се държиш възпитано, Катоне, или ще те пусна долу!

Детето нищо не му отвърна, лицето му излъчваше предизвикателство и омраза, които нищо не можеше да надвие. Колкото и да го люлееше от прозореца, колкото и да се правеше, че аха-аха и наистина ще го хвърли на двора, Силон не можа да го накара да се признае за победен. Наложи се да го върне обратно в стаята и да поклати посрамено глава пред Друз.

— За щастие Катон е още малко дете. Ако беше възрастен, Италия никога не би могла да се разбере с Рим!

Веднъж Силон попита момчето кой му е любимият човек.

— Брат ми — беше категоричният му отговор.

— А след него кой?

— Пак брат ми.

— Е, добре, а след брат ти няма ли друг?

— Брат ми.

Силон се обърна към Друз.

— Този никого друг ли не обича? Теб например? Или поне баба си?

Приятелят му вдигна рамене.

— Както сам се убеждаваш, Квинт Попедий, племенникът ми обича единствено брат си.

Но Силон поне знаеше, че в отношението му към Катон няма нищо странно или необичайно; в действителност никой в къщата не беше привързан към момчето.

Децата открай време се бяха разделили на два лагера, като по-големите безжалостно тормозеха децата на Катон Салониан и детската стая никога не утихваше от словесните им и телесни борби. Логично бе да се предположи, че Сервилио-Ливианската партия ще има пълно превъзходство, но откакто малкият Катон бе навършил две години и бе започнал да помага на брат си с малките си юмручета, балансът се бе обърнал изцяло в полза на Порциите. Никой не можеше да се справи с това дете, което никога не молеше за пощада, никога не прекланяше глава и никога не замлъкваше при препирните. Малкият Катон беше корав противник — неуморим, постоянен, заядлив, шумен, чудовищен и без никакви угризения.

— Мамо — рече най-накрая Друз, след като бе наблюдавал известно време грозната сцена в детската стая, — събрали сме накуп всички нещастия, които могат да постигнат едно римско семейство.

Не само Друз и италийските водачи бяха вършили работа през лятото; Цепион усилено бе търсил съмишленици сред конническото съсловие и в крайна сметка заедно с Варий бяха организирали солидна опозиция на Друз в плебейското събрание; най-сетне Филип, който открай време имаше слабостта да харчи повече, отколкото му позволяваха почтено спечелените средства, позволи на група конници и сенатори, разчитащи до голяма степен на доходите от огромните си латифундии, да го купят за своята кауза.

Разбира се, никой не знаеше точно какво се готви, но в Сената отдавна се беше получила молбата на Друз да бъде свикано заседание на септемврийските календи, а това беше достатъчно да предизвика интерес. Мнозина сенатори, които през отминалата пролетна сесия се бяха увлекли по красноречието на народния трибун, сега съжаляваха за допуснатата слабост; позициите, които той имаше през зимата и пролетта, вече бяха отслабени, на сенаторите им бе омръзнало да вършат велики дела в името на Друзовите идеи за световния мир и повечето от тях бяха твърдо решени този път да останат глухи за словата му, каквито и да са те.

Председателстваше Секст Юлий Цезар — като първи консул на него му се падаше да управлява през септември, а това означаваше, че ритуалите по откриването на заседанието трябваше да, бъдат проведени с абсолютна точност. Докато се извършваха гаданията и се четяха молитвите, сенаторите мълчаха почтително и едва когато кървавите следи от жертвоприношенията бяха измити, всички заеха с готовност местата си и набързо преминаха процедурите, предшестващи задължително речта на народния трибун.

Време беше за работа. Друз се надигна от пейката, поставена пред подиума, на който седяха консулите, преторите и куриатните едили, и се запъти към любимото си място при бронзовите врати, които както обикновено, щом той щеше да държи реч, бяха затворени.

— Уважаеми отци на римския народ, членове на римския Сенат — обърна се той топло към всички присъстващи, — преди няколко месеца в същата тази зала аз говорих за едно голямо зло, което живее сред нас — злото, наречено агер публикус. Днес обаче имам намерение да прикова вниманието ви върху едно друго зло, много по-голямо от агер публикус. Зло, което, ако не го пресечем навреме, има опасност да ни унищожи напълно. Да унищожи самия Рим. Става дума, разбира се, за народите, които живеят в съседство с нас на полуострова. За онези, които наричаме в общото название „италийци“.

При тези думи из редиците на облечените в бяло сенатори се разнесоха сподавени възгласи — сякаш вятърът бе нахлул изневиделица в залата или пък през някоя дупка от покрива се беше спуснал облак жужащи пчели. Друз добре чу реакцията на колегите си, но реши, че е рано да й обръща внимание.

— Ние сме свикнали да се отнасяме към тези десетки, стотици хиляди свои съседи като към граждани трета класа. Изразът е съвсем точен. Първата класа сме ние, римляните, втората — онези, които се ползват с латински права. Третата класа са италийците. Италиецът е човек недостоен от наша гледна точка да участва в решаването на общоримската съдба. Той е онзи, който може да бъде бит, глобяван, гонен, ограбван и експлоатиран безнаказано. Заради нас нито децата му, нито жена му, нито домът му могат да се чувстват в безопасност. Италиецът е човекът, който трябва да лее кръвта си в нашите войни, да издържа войските, с които сам ни дарява, да поверява съдбата на собствените си войници на нашите пълководци. Пак той е човекът, пред когото не устояхме на обещанията си да не създаваме римски и латински колонии сред земите му, да му осигурим пълна политическа самостоятелност в замяна на легионите, които трябваше да ни осигурява, и данъците, които трябваше да ни плаща; ние не само не устояхме на обещанията си, но построихме колонии навсякъде, за да отнемат от земята му, за да черпят от силите му и в същото време да го държат откъснат от останалия свят.

Слушателите му все повече се разшумяваха, но не чак толкова, че да заглушат думите му; но все пак се усещаше, че наближава буря. Устата на Друз пресъхна от напрежение, трябваше да спре и да преглътне, без да се издава. И за да не даде воля на нервите си, веднага продължи:

— Ние, римляните, не признаваме цар. Но в рамките на Италия самите ние се държим като царе и господари. Защото ни харесва усещането, което ни спохожда, докато гледаме как по-нискостоящите ни съседи пълзят в царствените ни крака. На нас ни харесва да се правим на царе! И ако народите, населяващи Италия, наистина ни отстъпваха по нещо, подобно поведение би било напълно оправдано. Но истината е, че италийците не ни отстъпват в нищо. Те са кръв от нашата кръв, плът от нашата плът. Иначе щеше ли в същата тази зала да се чува обвинението, че някой от нас е с „италийска кръв“? Често съм чувал великият и славен Гай Марий да бъде наричан „италиец“. И все пак именно той разгроми германите! Чувал съм и благородният Луций Калпурний Пизон да бъде наричан инсубриец, това не попречи на баща му да загине като герой под стените на Бурдигала! Чувал съм и великият Марк Антоний Оратор да бъде осъждан, задето втората му жена била дъщеря на италиец. И все пак тъкмо той унищожи пиратите и бе избран за цензор!

— Той наистина беше цензор — подвикна му от мястото си Филип — и тъкмо докато той беше цензор, хиляди италийци незаконно се писаха римски граждани!

— Може би искаш да намекнеш, Луций Марций, че съм го направил умишлено? — попита го заплашително Антоний Оратор.

— Точно това искам да намекна, Марк Антоний!

Антоний Оратор се надигна, от стола си така, сякаш мечка изведнъж бе влязла в залата и бе заела мястото му.

— Я да излезем навън, Луций Марций, че да го чуя пак от устата ти!

— Тишина! Марк Ливий говори! — прекъсна ги Секст Цезар и гърдите му жално изсвириха. — Луций Марций, Марк Антоний, нарушавате правилника! Седнете си по местата и изчакайте да ви се даде думата!

Друз продължи:

— Казвах, че италийците са кръв от нашата кръв й плът от нашата плът. Не само това, те дадоха своя голям принос за нашите успехи в Италия и извън нея. Те са добри войници, добри стопани и добри търговци. Сред тях има богаташи, има аристократи, потомци на родове не по-стари от римските, има и интелектуалци, които по нищо не отстъпват на нашите. Жените им са не по-малко грамотни и добре възпитани от римлянките. Италийците живеят в домове като нашите, хранят се със същото, с което се храним и ние. Колкото познавачи на виното имаме ние, толкова имат и те. И което е може би най-важното, физически те са досущ като нас.

— Глупости! — сряза го презрително Катул Цезар и посочи с пръст Гней Помпей Страбон от Пиценум. — И го виж тоя! Чип нос и сламени коси! Римляните можем да бъдем червенокоси, русоляви, белокоси, но със сламени коси не можем да бъдем! Този е чист гал, никакъв римлянин не е! Ако зависеше от мен, всички в нашата любима Курия Хостилия, които не са римляни, отдавна щяха да бъдат изхвърлени. Гай Марий, Луций Калпурний Пизон, Квинт Варий, Марк Антоний, който има наглостта да се ожени за по-нискостояща, цялата рода на Помпеите, дето влязоха в Сената със слама между зъбите, Дидиите от Кампания, Сауфеите, Лабиените и Апулеите. Аз мисля, че трябва да се отървем веднъж завинаги от всички тях!

Част от присъстващите посрещнаха думите му с бурен възторг, а другите — с бурно възмущение. С три изречения Катул Цезар успя да засегне до болка една трета от присъстващите, но в същото време погали, самочувствието на останалите две трети, които отсега нататък щяха да гледат отвисоко всеки един от споменатите си колеги. Само Цепион като че ли не се радваше особено — сред изброените от Катул беше приятелят му Квинт Варий.

— И все пак ще ме изслушате! — закрещя Друз. — Ако трябва, ще стоим тук до тъмно, но ще ме изслушате!

— Боговете да са ми свидетели, няма да те изслушаме! — отвърна му Филип.

— Няма да те слушаме! — изврещя и Цепион зад него.

— Думата е дадена на Марк Ливий! Всеки, който се опита да му я отнеме, ще бъде изгонен от заседанието! — успя все пак да надвика присъстващите Секст Цезар. — Писарю, излез навън и повикай ликторите ми.

Главният писар веднага изхвърча от залата и след малко доведе дванайсетте ликтори на първия консул, облечени в бели тоги и преметнали фасции през рамо.

— Застанете зад куриатните столове! — нареди им високо Секст Цезар. — Днес мнозина си позволиха да нарушат правилника, може да се наложи занапред да изгоня някого от присъстващите. — След което кимна към Друз. — Продължавай.

— Възнамерявам да представя на гласуване в плебейското събрание законопроект, даряващ пълно римско гражданство на всички, живеещи от Арн до Региум, от Рубикон до Верейум, от Тосканско до Адриатическо море! — заяви на всеослушание ораторът, за което му трябваше доста да понапрегне гласните си струни. — Време е да се освободим от това задушаващо ни зло, да престанем да смятаме част от жителите на Италия по-недостойни от останалите, да се откажем от предубеждението, че римляните сме нещо изключително! Назначени отци, Рим е Италия! И Италия е Рим! Нека веднъж завинаги се примирим с този факт и позволим на всички жители на полуострова да се чувстват равни!

В Сената настана невъобразим хаос: мъже на почтена възраст крещяха неистово: „не, не, не“, тропаха с крака, ревяха от злоба, свиркаха, пляскаха, най-подивелите дори започнаха да мятат сгъваемите си столове по посока на оратора и когато не го уцелеха — да му се канят със свити юмруци, че следващия път ще бъдат по-точни.

Но дори сега Друз не трепна.

— Ще го направя! — ревеше и той като обезумял на тълпата около себе си. — Ще го направя!

— Само през трупа ми! — извика Цепион от подиума на преторите.

Друз се обърна и злобно го изгледа.

— Ако трябва, и през трупа ти ще мина, разлигавен кретен! Ти изобщо виждал ли си жив италиец, та смееш да ми говориш? — Беше готов да се нахвърли да го бие.

— Да, Друзе, и то в твоята къща! За въстание говорехте, нали? Ти и приятелчетата ти Силон, Мутил, Егнаций, Видацилий, Лампоний, Дуроний, да изброявам ли още?

— Никога не сме се събирали у дома ми и никога не сме говорили, за каквото и да е въстание!

Цепион също беше скочил от куриатния си стол и пламтеше от гняв.

— Ти си предател, Друзе! Позор за семейството си! Ще те дам под съд за това!

— Не, цирей гноясал, аз теб ще те дам под съд! Какво стана със Златото на Толоза, Цепионе? Защо не кажеш на глас, та целият Сенат да те чуе? Защо не разкажеш за огромните си предприятия, защо не изброиш всички онези дейности, с които сенатор като теб не би трябвало да се занимава!

— Как му позволявате да говори такива неща? — обърна се Цепион към трите реда трибуни и протегна ръце в умоляващ жест. — Та той е предател! Отровна змия, това е той!

Секст Цезар и Скавър Принцепс Сенатус напразно се опитваха да възстановят известен ред в залата. Най-накрая първият консул се отказа, щракна с пръсти на ликторите си да вървят пред него, намести тогата си и гордо се запъти към входа. Някои от преторите го последваха, но Квинт Помпей Руф тръгна тъкмо в обратната посока — към стола на Катул Цезар, накъдето се бе насочил и Гней Помпей Страбон. И двамата се опитваха да убият с поглед самодоволния, по-високомерен отвсякога Катул, но преди да са успели да го достигнат, Гай Марий застана пред Страбон, поклати заплашително глава и рязко свали ръцете му край тялото. Крас Оратор на свой ред се впусна да задържи градския претор и в крайна сметка двамата Помпеи бяха изтикани безславно на стълбите пред Курията. По пътя Марий подбра и Друз, към когото се бе присъединил и Антоний Оратор. Катул Цезар остана ухилен до стола си и изчака да се отдалечат на почтително разстояние, преди сам да си тръгне.

— Този път се оказаха по-нервни — заключи Друз, докато се опитваше да се успокои.

Бяха се събрали в дъното на Кладенеца на комициите, за да не се засекат с противниците си; само за броени минути към тях се присъедини цяла група разгневени сенатори.

— Как можа да го каже това за нас, Помпеите! — ядосваше се на Катул Цезар Помпей Страбон, който се бе хванал за далечния си братовчед Помпей Руф като за сламка в развилнялото се море. — Ако някой от нас има сламени коси, то това е тъкмо той!

— Хайде, млъкнете де! — подкани ги нетърпеливо Марий, който напразно търсеше с поглед Сула; допреди няколко часа поне той беше един от най-запалените привърженици на Друз и със сигурност не бе пропуснал нито едно заседание, на което щеше да говори народният трибун. Къде се бе изгубил точно днес? Дали събитията не го бяха сварили неподготвен? Може би тъкмо в този момент се опитваше да прави мили очи на Катул Цезар? Трезвият разум му подсказваше, че предположението е налудничаво, но дори Марий бе смаян от реакцията на Сената. А и къде се губеше Принцепс Сенатус?

— Как не го беше срам тоя неблагодарник Филип да ме обвини, че съм подправил списъците? — продължаваше да скърца със зъби Антоний Оратор, все още почервенял от гняв. — Но пък видяхте ли го как подви опашка, щом го поканих да се разберем навън?

— Той като че ли не си даде сметка, че когато обвинява теб, Марк Антоний, обвинява и мен! — обади се Луций Валерий Флак, който може би за пръв път в живота си бе излязъл от кожата си от възмущение. — Ще ми плати за това, помни ми думата!

— Не пожелаха дори да погледнат на нещата от моята гледна точка — продължаваше Друз.

— Предполагам, че това не те учудва особено, Марк Ливий — дочу се отнякъде гласът на Скавър.

— Нима ти самият, принцепс Сенатус, ще продължиш да държиш моята страна? — попита Друз, когато Скавър най-сетне успя да си пробие път през скупчилите се около трибуна сенатори.

— О, да, да! — потвърди той, видимо развълнуван. — Съгласен съм с теб, че е крайно време да направим нещо, което не само е логично, но единствено може да предотврати назряващата война. За нещастие повечето ни колеги не искат да повярват, че до война може да се стигне.

— Скоро ще им се удаде случай да се убедят в противното — рече Друз.

— Така е — съгласи се Марий и отново се огледа. — Къде е Луций Корнелий Сула?

— Отиде си — отговори му Скавър.

— Сам или с някого от противниците ни?

— Мисля, че тръгна сам — въздъхна Принцепс Сенатус. — Опасявам се, че откакто синът му си отиде, Луций Корнелий се отнася с безразличие към всичко, което го заобикаля.

— И аз това забелязвам — кимна с видимо облекчение Марий. — Но пък си мислех, че врява като днешната може да разбуди заспалото у него.

— Само времето би могло да излекува рана като неговата — поклати глава Скавър, който също бе изгубил син, при това по много по-болезнен начин.

— А сега накъде ще вървиш, Марк Ливий? — попита Марий.

— В плебейското събрание — отвърна му уверено Друз. — След три дни свиквам концио.

— Там ще срещнеш още по-жестока съпротива — предупреди го Крас Оратор.

— Не ме интересува. Дал съм дума, че ще прокарам този закон и това е. Рано или късно ще го сторя!

— Междувременно, Марк Ливий — увери го Скавър в желанието си да го успокои, — ние всички ще се опитаме да въздействаме по някакъв начин върху Сената.

— Е, поне ще срещнете известно съчувствие у онези, които Катул Цезар така жестоко обиди — усмихна се плахо Друз.

— За нещастие тъкмо сред тях ще имаме най-непримиримите противници на всеобщото гражданство — ухили се злорадо Помпей Руф. — Всички са се отрекли от някоя леля или братовчед само защото са италийци, току-виж един ден им се наложи да ги срещат на улицата и да ги поздравяват като съграждани…

— На мен ли така ми се струва или ти наистина не се чувстваш засегнат от думите на Катул? — сопна му се Помпей Страбон, който още не можеше да си намери място от претърпяното унижение.

— Напротив, подобни думи никога не се забравят — продължаваше да се усмихва загадъчно Помпей Руф. — Но не виждам защо трябва да си изливам гнева върху тези прекрасни люде наоколо.

На четвъртия ден от септември, както бе обещал, Друз свика плебейското събрание на концио. Дойдоха много хора, защото, от една страна, се очакваше да хвърчат искри, а, от друга — с трибун като Друз никой не вярваше, че ще се стигне до открито насилие. И все пак той едва си беше отворил устата да говори, когато на Форума се появи Луций Марций Филип, съпроводен от ликторите си и голяма група от конници и сенаторски синове.

— Това събиране е незаконно! Нареждам то да бъде прекратено незабавно! — викаше Филип, докато ликторите му проправяха път сред тълпата. — Всички да се разотиват! Заповядвам ви да си вървите по домовете!

— Ти не можеш да даваш каквито и да било разпореждания по време на законно свикано заседание на плебейското събрание — напомни му със спокоен тон Друз, сякаш нищо в постъпката на Филип не го тревожеше. — Върви си гледай работата, консуле!

— Аз съм плебей и имам право да присъствам — на свой ред му напомни той.

Друз му се усмихна приветливо.

— В такъв случай, Луций Марций, дръж се като плебей, а не като консул! Ако искаш, стой и слушай заедно с всички останали!

— Събранието е незаконно! — настояваше Филип.

— Предсказанията бяха благоприятни и при свикването на днешното заседание съм спазил напълно буквата на закона, а ти просто отнемаш от ценното време на хората — заяви Друз за всеобщо удоволствие на публиката, която бурно го приветства. Римляните можеха и да не споделят възгледите на своя трибун, но се възмутиха от намесата на Филип.

Реакцията на тълпата обаче беше сигнал за младежите около Филип да започнат да блъскат хората около себе си и да ги изтикват вън от Кладенеца на комициите. По-дръзките вече изваждаха скритите под тогите тояги.

Като видя оръжията на нападателите, Друз мигновено смени тона си.

— Заседанието се закрива! — извика той от рострата. — Няма да позволя на някакви нехранимайковци да превръщат в масов побой подобно обществено събиране.

Но това като че ли не се хареса на самото събрание; неколцина от първите редици започнаха да отвръщат на удара с удар, на свой ред подгониха хората на Филип и скоро стана ясно, че тоягите ще влязат в употреба. Наложи се самият Друз да слезе при трибуните, за да предотврати боя и да убеди съгражданите си да си вървят по домовете.

Тъкмо в този момент на един разочарован италиец, който беше клиент на Гай Марий, до такава степен му причерня пред очите, че без да обръща внимание на никого, дори на апатичните ликтори, застана право пред консула и с добре премерен удар му разби носа. Преди дори да са го запомнили как изглежда, той се шмугна обратно в множеството и изчезна, докато Филип се опитваше да спре рукналата кръв, която бе оплискала снежнобялата му тога.

— Така ти се пада — усмихна се доволно Друз и се обърна на другата страна.

— Добре сторено, Марк Ливий — похвали го Скавър, който бе наблюдавал зрелището от стълбите пред Сената. — Сега накъде?

— Отново към Сената.

Когато на седмия ден от септември Друз отново се яви да говори в Сената, за негова голяма изненада беше посрещнат далеч по-дружелюбно; сподвижниците му бивши консули бяха сторили, каквото могат, и сенаторите бяха повече настроени да слушат от миналия път.

— Това, което римският Сенат и народ трябва да проумее — започна той твърдо, — е, че колкото по-дълго време отказваме да дадем римско гражданство на народите в Италия, толкова повече увеличаваме шансовете си да влезем в открита война с тях. Повярвайте ми, това го казвам напълно отговорно. И понеже предполагам, че мнозина от вас биха се изсмели над воинските качества на съседите ни, нека ви напомня, че всички те в продължение на четиристотин години са се сражавали рамо до рамо с нас, разбира се, когато не сме воювали помежду си. Те добре знаят какво означава Рим да воюва, но също така добре знаят как воюва Рим и от много време насам са се научили да воюват като него. В миналото на Рим му се е налагало да впрегне всички свои сили, за да се справи със съпротивата на един или два от италийските народи — нима някой от вас е забравил за Каудинските теснини[10]? При това тогава воювахме единствено със самнитите. Преди Араузио най-тежките поражения, които римските легиони са претърпявали, са били тъкмо от самнитите. Питам ви, ако днес същите тези самнити се съюзят с останалите италийски народи и излязат против нас, дали Рим ще може да ги победи?

Отново сякаш вятърът влезе в залата да развее белите тоги на сенаторите, които неспокойно потрепериха от въображаемия хлад. Друз се умълча да чуе сподавените въздишки, които се разнесоха по редовете от двете му страни.

— Знам, голямата част от вас не вярват, че война с Италия е възможна. И то най-малко по две причини. Първата: защото не вярвате, че италийските съюзници могат да намерят достатъчно сериозна причина да се обединят помежду си срещу общия враг. Втората: защото не вярвате, че който и да е от съседните ни народи е готов за война. Дори сред онези, които открито ме подкрепят, има такива, които не могат да си представят, че италийските ни съюзници са готови за война. Всъщност по-правилно ще се изразя, ако кажа, че никой от поддръжниците ми в тази зала не може да си представи една действително въоръжена Италия. Откъде ще намерят италийците оръжие? — чувам ги да питат. Откъде ще намерят екипировка, откъде ще съберат войници? Но аз ви казвам, че те вече са ги намерили! Италия е готова за война, само чака да й се предостави повод да я започне. Ако ние не дадем на италийците гражданство, те ще ни унищожат.

Друз замълча и разпери лице в красноречив жест.

— Дълбоко съм убеден, че всеки от вас, римски сенатори, би нарекъл подобна война гражданска. Да, гражданска, защото ще представлява сблъсък между братя. Сблъсък, който ще се води на нашата земя — същата земя, която и италийците смятат за своя. С какво ще оправдаем пред потомците си тази война, която ще ни разори, ще ги лиши от наследството, което иначе биха получили? Нима ще им прозвучат убедително доводите, които ми представяте, за да ме оборите? В гражданските войни победители няма. И плячка няма. Няма и пленници, които бихме могли да продадем в робство. Чуйте какво ви казвам и се замислете над него с цялата сериозност, която въпросът изисква. Никой не ни пита как чувстваме нещата, на какви принципи трябва да се подчиним, за да ги приемем или не. Това, което се опитвам да направя, е да спася Рим от назряващата гражданска война.

Този път като че ли Сенатът наистина се заслуша. Или поне така му се искаше на Друз. Дори Филип, който не криеше яда си и постоянно си мърмореше под носа, не посмя да прекъсне противника си. И което беше още по-многозначително — дори иначе словоохотливият Цепион мълчеше. Освен ако това не беше някаква нова тактика, възприета от двамата през шестте дни между двете заседания; или пък елементарна предпазливост от страна на претора, който не искаше на свой ред да си отиде с подут нос.

Щом Друз свърши с речта си, в негова подкрепа последователно се изказаха Скавър, Крас Оратор, Антоний Оратор и Сцевола. Те също бяха изслушани внимателно от колегите си.

Но когато думата беше взета от Гай Марий, в залата настанаха същите вълнения като предния път. Друз вече предчувстваше победата си, когато се разбра какъв е бил планът на Филип и Цепион.

Вторият консул като по сигнал скочи на крака и закрещя като обезумял:

— Достатъчно! Достатъчно! Кой си ти, Марк Ливий Друз, който имаш наглостта да водиш към срама и позора най-достойните, най-уважаваните хора сред нас. Това, че италиецът Марий е на твоя страна, е напълно разбираемо, но да повлечеш след себе си самия Принцепс Сенатус. Какво трябваше да чуят ушите ми днес! Дали това, което влезе в тях, беше изречено наистина от устата на най-достойните сенатори в Рим?

— Питай се по-скоро какво е трябвало да помирише носът ти! — подвикна му заядливо Антоний Оратор. — Дали вонята, която цял живот е влизала в него, наистина се е носела от собственика му?

— Мълчи ти, италийски любовнико! — сряза го консулът. — Затваряй си устата, да не стане нещо с усмърдялата ти се на италийка главица!

И понеже последното явно бе намек за онази част от мъжката анатомия, която не бе прието да се споменава в Сената, Антоний Оратор реши, че няма какво повече да чака и заплашително се надигна от стола си. Все пак Марий и Крас Оратор, които седяха от двете му страни, бяха достатъчно бързи да го задържат, преди да е счупил главата на Филип.

— Този път мене ще слушате! — ревеше с цяло гърло Филип. — Събудете се, овчи глави, колко още ще търпите подобни мръсотии! Война ли? Че за каква война говорите? Италийците нямат нито оръжие, нито войници, за да воюват! Та те и срещу едно стадо овци не могат да излязат, дори това да сте самите вие!

Откакто бе превърнал заседанието в поредното цирково представление на Сената, и Секст Цезар, и Скавър напразно се опитваха да възстановят реда; най-накрая първият консул кимна към ликторите, които отново бе повикал за всеки случай в залата. Преди обаче те да се доближат до Филип, застанал в самия център на Курията, той демонстративно съблече консулската си тога и я захвърли в краката на Скавър.

— Дръж я, Скавре, предателю! Дръжте я всички, подарявам ви я! Аз отивам в истинския Рим да потърся истинските му управници!

— Също и аз — подкрепи го Цепион и също напусна подиума на магистратите. — Отивам в Кладенеца на комициите да свикам народното събрание!

В Сената отново настъпи пълен хаос, като огромната част от по-незначителните сенатори се защураха като мухи без глави, докато Скавър и Секст Цезар напразно призоваваха към спокойствие, а повечето от онези на предните редове хукнаха подир Филип и Цепион.

В долния край на Форум Романум се бяха насъбрали доста зяпачи, които чакаха с нетърпение да разберат какво е измъдрил Сенатът по този тъй интересен въпрос. Цепион се запъти право към рострата, откъдето обяви, че свиква трибутните комиции, без да се занимава с формалностите, още по-малко с факта, че Сенатът още е в заседание, което по принцип не позволява да се свикват народното или плебейското събрание. Той се впусна в ожесточени нападки по адрес на Друз, който бе дошъл лично да го изслуша от рострата.

— Погледнете го само, предателя! — размахваше ръце Цепион. — Знаете ли какво си е наумил? Да даде пълно римско гражданство на всички мръсни италийци на полуострова. Само да му позволим и всеки прояден от бълхите самнитски овчар, всеки умствено недоразвит пицентинец, всеки смърдящ разбойник от Лукания и Брутиум ще стане римски гражданин! А пък идиотският ни Сенат дотам е стигнал в идиотията си, че още малко и ще гласува пълната си подкрепа на този предател! Но аз няма да го позволя, няма!

Друз се обърна към деветте си колеги трибуни, които го бяха последвали на рострата; никой от тях не можеше да гледа с добро око на Цепионовата провокация, независимо от собственото си несъгласие с предложенията на Друз. Вярно, Цепион беше свикал трибутните комиции, не плебейското събрание, но го бе направил, преди Сената да прекрати заседанието си, а освен това по най-просташки начин бе отнел изконната територия на всеки себеуважаващ се народен трибун. Дори Миниций скърцаше със зъби от недоволство.

— Смятам да сложа край на този фарс — захапа устни Друз. — Вие всички с мен ли сте?

— С теб сме — увери го Сауфей, който беше негов човек.

Друз се изправи отпред на рострата.

— Събранието е свикано незаконно и аз налагам своето вето върху продължаването му!

— Разкарай се от събранието ми, предателю! — ревна в лицето му Цепион.

Но той не му обърна внимание.

— Вървете си по домовете, граждани на Рим! Току-що наложих своето вето над това събрание, което е напълно незаконно! Сенатът още не е разпуснат!

— Предател! Граждани на Рим, ще се оставите ли да ви заповядва човек, който иска да ви лиши от най-скъпоценната ви собственост? — не се отказваше противникът му.

Друз вече губеше търпение.

— Колеги трибуни, арестувайте този нещастник! — даде той знак на Сауфей.

Деветте трибуни оградиха Цепион и с лекота го свалиха от рострата; Филип, който наблюдаваше събитията от дъното на Кладенеца, изведнъж се сети за някаква важна работа и побърза да си тръгне от Форума.

— Достатъчно, Квинт Сервилий Цепион! — извика Друз, така че въпреки врявата всички на Форума да го чуят. — Аз съм народен трибун, а ти си позволи да ми пречиш в изпълнението на задълженията ми! Вземи си бележка, докато е време, втори път няма да те предупреждавам. Или ще напуснеш Форума веднага, или ще наредя да те хвърлят от Тарпейската скала.

Кладенецът на комициите си оставаше негова територия, а по погледа му Цепион разбра, че бившият му зет не се шегува; възраждаше се вековната вражда между патриции и плебеи и ако Друз наистина наредеше на колегите си да хвърлят Цепион от Тарпейската скала, те щяха да го сторят без колебание.

— Не си мисли, че си победил! — закани се той, щом го пуснаха да си върви, и се завтече да настигне Филип.

— Започвам да се чудя — сподели Друз пред Сауфей, докато двамата гледаха отдалечаващия се Цепион, — дали на Филип вече не му е дотегнало от гост като Цепион?

— На мен вече ми е дотегнало и от двамата — въздъхна тежко той. — Предполагам, разбираш, Марк Ливий, че ако Сенатът бе продължил заседанието си, щеше да гласува в твоя полза?

— Разбира се, че щеше. Защо иначе Филип щеше да разиграва такива трагикомични сцени? Голям актьор, пусто опустяло! — рече Друз и се засмя. — Да си съблече тогата… какво ли ще следва?

— Не си ли разочарован?

— Много. Но няма да позволя да ме спрат. Не и докато съм жив.

Сенатът възобнови работата си на септемврийските иди. Денят беше празничен и народното събрание по принцип не можеше да бъде свикано. Цепион не можеше да напусне заседанието.

Секст Цезар изглеждаше напълно изтощен от случилото се през последните две седмици, тежкото му дишане се чуваше в цялата зала, въпреки това изпълни всички задължителни церемонии, след които лично се обърна към сенаторите:

— Отсега нататък няма да остана безучастен към нито едно нарушение на правилника — заяви той така, че всички да възприемат думите му напълно сериозно. — А като се има предвид фактът, че източник на постоянните безредици са хора, седящи до мен на подиума на магистратите, иде ми да потъна в земята от срам. Луций Марций и Квинт Сервилий Цепион, отсега нататък ще се държите така, както повеляват ръководните постове, които заемате. Нека знаете, че в моите очи и двамата се държите по най-позорния начин, по който мога да си представя! Ако и занапред продължите да вършите беззакония и да светотатствате, ще пратя фасциите обратно в храма на Венеа Либитина и ще поискам народът преждевременно да ни избере заместници. — След което кимна на Филип. — Имаш думата, Луций Марций. Но нека те предупредя: поведението ти ми дотегна! Също както и на Принцепс Сенатус.

— Не ти благодаря, Секст Юлий, също както не благодаря на Принцепс Сенатус и на всички останали тук присъстващи, които са си сложили маските на големи патриоти — заяви нагло Филип, сякаш нищо не му бяха казали. — Как може човек да се представя за патриот, когато иска да подари на чужди хора римското гражданство? Не може хем да си патриот, хем да изменяш на родината си! Римското гражданство е за римляните. То не трябва да се дава на никого, който не е кръвно свързан с Рим или не си го е заслужил по законен път. Ние сме деца на Квирин, италийците не са. Само това е, което искам да кажа, първи консуле.

— Напротив, има още много за казване! — възрази му Друз? — Това, че сме деца на Квирин, никой не може да го отрече. И все пак Квирин не е римски бог! Той е бог на сабините, затова и обитава Квиринала, където навремето се е издигал сабински град. С други думи, Луций. Марций, Квирин е италийски бог! Ромул се е отдал под закрилата му и го е направил римски. Но Квирин принадлежи не по-малко на останалите италийски народи. Как ще предаваме Рим, когато искаме да го направим по-могъщ от всякога? Защото тъкмо това ще постигнем, ако разпространим римското гражданство из цяла Италия. Рим ще бъде Италия и това ще го направи всемогъщ; Италия ще бъде Рим и това ще я направи всемогъща. Онова, което като наследници на Ромул притежаваме до ден-днешен, ще си остане наше за вечни времена. Но не гражданството ни даде Ромул! Иначе щяхме ли ние да го раздаваме толкова щедро на хора, които не са деца на Ромул, на хора, които са дошли от другаде, не от Рим. Ако всички римляни трябва да са родени между седемте хълма, тогава какво търси в нашата августейша институция човек като Квинт Варий Серв Хибрида Сукронензис? Прави ми впечатление, Квинт Сервилий, че когато споменавате имената на неистинските римляни в Сената, него вечно го пропускате! Квинт Варий може да е всичко друго, но не и римлянин по рождение. До двайсетгодишна възраст той не само не е стъпвал в Рим, но дори не е имало с кого да говори на латински! И все пак, ето го — по волята на Квирин той седи сега сред римските сенатори, нищо че в своя говор, в своя начин на мислене, в своя поглед към нещата стои много по-далеч от нас, римляните, отколкото който и да е италиец! Ако наистина се вслушаме в думите на Луций Марций, ако наистина ограничим римското гражданство единствено до онези, които докажат, че родът им води началото си от Рим, то тогава първият, който ще трябва да напусне Сената, е Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис! Той е чужденец!

Това, разбира се, принуди Варий здравата да почне да псува от мястото си, нищо че в качеството си на педарий нямаше право на глас.

Секст Цезар пое колкото въздух можеше с болните си гърди и призова към тишина, каквато мигновено се установи.

— Марк Емилий, Принцепс Сенатус, виждам, че искаш да говориш. Имаш думата.

Скавър беше много ядосан.

— Няма да позволя Сенатът да се превърне в пазарище само защото по божие наказание на столовете на висшите магистрати са се настанили хора, които не заслужават дори да бършат помията от улиците на Субура. Нека не споменавам дали всички сенатори наистина заслужават да бъдат такива! Това, което искам да ви кажа, е, че ако искаме Сенатът да оцелее — а оттам да оцелее самият Рим, — ще трябва да се отнасяме към съседите си италийци по същия либерален начин, по който се отнасяме и с неколцина от тук присъстващите.

Но Филип веднага стана на крака.

— Секст Юлий, когато даваше думата на Принцепс Сенатус, ти не пожела да забележиш, че и аз я исках. Като консул имам правото да говоря преди него.

Секст Цезар примигна от учудване.

— Нали от собствената ти уста чух как нямаш какво повече да кажеш, Луций Марций… Но ако толкова настояваш.

— Настоявам.

— Тогава бъди така любезен да ни кажеш всичко, което искаш да ни кажеш. Имаш ли нещо против втория консул да говори преди теб, Принцепс Сенатус?

— Не естествено — примири се Скавър и невъзмутимо седна на мястото си.

— Предлагам — подчерта всяка сричка поотделно Филип — Сенатът да отхвърли като неприемливи всеки един от законите, които Марк Ливий Друз е прокарал досега. Никой от тях не е бил приет по закона.

— Абсолютни глупости! — възмути се Скавър. — Никога в историята на Сената не се е случвало друг народен трибун да отдаде такова внимание на законодателните процедури, както това стори Марк Ливий Друз!

— И все пак законите си остават незаконно приети — държеше на своето Филип, който заради подутия си нос се задъхваше, а с едната си ръка постоянно опипваше удареното място. — Самите богове дадоха воля на своето несъгласие.

— Всяко едно от заседанията, които съм свикал, беше одобрено от боговете.

— Напротив, всяко от тях е било възприето като светотатство, както добре личи от събитията, случили се през последните десет месеца на територията на цяла Италия — съобщи на всеослушание Филип. — Научавам, че целият полуостров е изпитал под една или друга форма гнева на боговете!

— Ама наистина, Луций Марций, прекаляваш! Та кога ли Италия не е изпитвала гнева на боговете — обади се отегчено Скавър.

— Никога в такава степен! — заяви той. — Настоявам Сенатът още днес да препоръча на народното събрание да анулира всички закони на Марк Ливий Друз на основание проявите на божествен гняв. Секст Юлий, държа Сенатът още сега да гласува.

Скавър и Марий се загледаха намръщено. И двамата усещаха, че се готви нещо, но не можеха да си обяснят какво точно. Това, че Филип нямаше да постигне своето, беше сигурно. Тогава защо държеше непременно да се премине към гласуване?

Сенатът се раздели на две. Огромното мнозинство беше против предложението на Филип, който така се разбесня и разкрещя, че слюнка хвърчеше от устата му. Градският претор Квинт Помпей Руф, който седеше най-близо до него на подиума, чак се скри под тогата си да не го наплюе.

— Алчни неблагодарници! Достолепни тъпаци! Овце! Гадини! Боклуци! Кълцани мръвки! Гъсеници! Педерасти! Фелатори! Изнасилвачи на малки момиченца! Мърши! Извор на пороци! — това бяха само част от определенията, които Филип даде на колегите си.

Секст Цезар му остави достатъчно време да излее яда си, сетне даде знак на главния ликтор, който започна да блъска с пръчките си по пода, докато не загърмя цялата зала над главата му.

— Достатъчно! — извика Цезар. — Седни на мястото си и си затвори устата, Луций Марций, преди да съм наредил да те изхвърлят!

Филип седна, преви гърди в знак на пълно изтощение и отчаяние.

— Светотатство! — сложи точка той на словоизлиянията си, но така, че всички добре да го чуят. След което се умълча.

— Какви ли ги замисля? — подшушна Скавър на ухото на Марий.

— Нямам представа — измърмори той. — Би ми се искало обаче да разбера!

Следващият, който стана, бе Крас Оратор.

— Мога ли да говоря, Секст Юлий?

— Имаш думата, Луций Лициний.

— Нямам намерение да ви занимавам с италийците, нито с гражданството, което така много ценим, още по-малко със законите на Марк Ливий — започна импровизираната си реч Крас Оратор, който можеше да спечели всички с медения си глас. — Бих искал да поговоря за службата на римския консул и нека, преди да кажа какво мисля за тази служба, споделя някои наблюдения; а именно, че никога през дългите години, които съм прекарал в този Сенат, не съм бил свидетел как консулското звание може да бъде до такава степен принизено — да, принизено, — както успя да го принизи през последните няколко дни Луций Марций Филип. Никой досега не е посмял да се отнесе толкова безотговорно със службата си — а консулският пост е най-висшият в римското управление, — колкото Луций Марций Филип. И затова мисля, че не би било редно човек като него да продължи да заема подобна почетна длъжност. И все пак, щом човек е бил издигнат на управленски пост по волята на народа, то той има право да не се съобразява с нищо друго, освен със собствения си интелект и добро възпитание, без да забравяме, разбира се, дълговековния опит на предците ни в защитата на римските мос майорум.

Да бъдеш избран за римски консул, означава да се издигнеш в самите крака на боговете, да стоиш по-високо от всеки земен монарх. Защото консулската служба се поверява безвъзмездно, а заемащият я не управлява нито със сила, нито чрез възнаграждения за послушните. В продължение на една година консулът стои над всичко и всекиго. Империумът му надвишава този на всеки провинциален управител. Консулът е главнокомандващ на римската армия, той стои начело на управлението, на хазната, той трябва да ръководи всяко начинание, предприето в името на римската република! Дали е патриций, дали е нов човек, дали е баснословно богат, или е по-скоро беден, консулът е по-важен от всеки друг римлянин. Един-единствен човек може да се сравнява с него — другият консул. Затова и имената на двамата се записват едно до друго в консулските фасти, където да блестят до края на света.

Аз съм имал случай да бъда консул. Навярно поне трийсет души от тук седящите на свой ред са били консули, неколцина от тях са били и цензори. Бих искал да ги попитам как се чувстват в миг като днешния… Как се чувствахте, господа бивши консули, докато слушахте словоизлиянията на Луций Марций Филип през целия този месец? Не се ли чувствате омърсени, унизени, опозорени? Смятате ли за редно този човек, заел кажи-речи случайно консулския пост, да продължи и занапред да хвърля мръсотия, без да му се държи сметка за това? Не, нали? Чудесно! Защото и аз не смятам!

Крас Оратор отмести очи от предните редици на сенаторските трибуни, за да хвърли убийствен поглед на Филип, седнал на мястото си в средата на залата.

— Луций Марций Филип, ти си най-лошият консул, който е бил избиран! Ако сега бях на мястото на Секст Юлий, не виждам откъде бих намерил неговото търпение да не те изхвърля от тази зала! Как не те е срам да вървиш по улиците на нашия любим град, придружен от дванайсетте си ликтори, и да се наричаш консул? Ти не си никакъв консул! Не заслужаваш дори обувките на римските консули да лижеш. Ще си позволя да използвам израза на Принцепс Сенатус и да повторя вместо него, че човек като теб не заслужава дори да чисти помията по улиците! Вместо да бъдеш пример за подражание в очите на по-младите си колеги тук, в Сената, на съгражданите си на Форума, ти се държиш като последния демагог, който някога е дръзнал да говори от рострата, като най-пощръклелия оратор, който е имал смелостта да храчи в лицето на народа! Как смееш да използваш заемания пост, за да сипеш хули и обиди по адрес на членовете на този Сенат? Как смееш да твърдиш, че други са действали противозаконно? — Крас го посочи с пръст и като си пое дълбоко дъх, заключи:

— Твърде дълго се примирявах с напаст като теб, Луций Марций Филип! Или ще се научиш да се държиш, както подобава на един консул, или отсега нататък ще си седиш вкъщи!

Щом Крас Оратор се върна на мястото си, цялата зала гръмна от аплодисменти; Филип бе забил поглед в земята, така че никой да не вижда лицето му, а Цепион се опитваше с поглед да изпепели оратора.

Секст Цезар многозначително се покашля.

— Благодаря ти, Луций Лициний, че напомни на мен и на всички останали, на които предстои да заемат поста ми, какво означава да си консул. Надявам се и Луций Марций да си е взел бележка от словата ти. И понеже разбирам, че при настоящата атмосфера никой от нас не би бил способен да се държи нормално, разпускам днешното заседание. Нека Сенатът се събере отново след осем дни. Намираме се и разгара на римските игри и аз поне съм на мнение, че е редно да измислим друг начин за отдаване почит към Рим и основателя му Ромул от този да се засипваме с ругатни и недостойни приказки под покрива на Курия Хостилия. Приятна почивка, назначени отци, и гледайте добре да се забавлявате.

Скавър Принцепс Сенатус, Друз, Крас Оратор, Сцевола, Антоний Оратор и Квинт Помпей Руф се насочиха към къщата на Гай Марий да пийнат чаша вино и да обсъдят случилото се през деня.

— Е, Луций Лициний, здраво натри и без това смачкания нос на Филип! — радваше се като дете Скавър, докато жадно пиеше виното си.

— Тази реч ще се запомни — съгласи се Антоний Оратор.

— И аз много ти благодаря, Луций Лициний — на свой ред се усмихна Друз.

Крас посрещна тези похвали с подобаваща скромност и само каза:

— В крайна сметка той сам си го изпроси.

Понеже летните горещини още не искаха да напуснат Рим, всеки от гостите захвърляше официалната си тога на входа на къщата и бързо се отправяше на хладно в зелената градина.

— Това, което искам да знам — подхвърли Марий, седнал на ръба на басейнчето си, — е какво всъщност възнамерява да направи Филип?

— И аз това се чудя — съгласи се Скавър.

— Защо мислите, че има определени планове? — чудеше се Помпей Руф. — Според мен той е просто един невъздържан простак. Пък и не се сещам кога се е държал по-различно.

— Не, това, че е простак, не означава, че няма скрити помисли — поклати глава Марий. — По едно време, като че ли проумях за какво става дума, но в следващия момент всичко забравих.

Скавър въздъхна разочарован.

— Е, Гай Марий, в едно поне можеш да си сигурен — все някога ще разберем какви ги крои! И ако не се лъжа, това никога ще е още на следващото заседание.

— То се очертава да бъде интересно — предрече Крас Оратор и разтърка лявото си рамо. — Защо ли се чувствам толкова уморен? Напоследък усещам болки навсякъде по тялото си. Все пак не говорих твърде дълго… Но пък и бях доста ядосан, трябва да го призная.

Нощта щеше да докаже, че за своята реч пред Сената Крас Оратор е трябвало да заплати по-висока цена, отколкото сам би могъл да предполага. Призори на другия ден, разбудена от сутрешния хлад, жена му Муция — дъщеря на стария Сцевола Авгур — се притисна до съпруга си с надеждата да се постопли. Вместо това откри, че той е още по-студен от нея. Крас Оратор беше умрял няколко часа по-рано, на върха на политическата си кариера и в зенита на славата си.

За Друз, Марий, Скавър, Сцевола и всички останали, които споделяха идеите им, смъртта на цензора беше истинска катастрофа; за Филип и Цепион това беше знак, че не са изгубили шансовете си за победа. Двамата започнаха нова кампания за търсене на привърженици сред педариите в Сената и когато след закриването на римските игри дойде време за поредното събиране в Курия Хостилия, бяха готови да поднесат големи изненади.

— Възнамерявам отново да поставя на гласуване въпроса, дали законите на Марк Ливий Друз не трябва да се изтрият от таблиците — започна заседанието Филип, който явно си бе взел поука от речта на покойния Крас и се опитваше да се държи както подобава на римски консул. — Добре разбирам, че упоритото ми желание да унищожа законодателството на Марк Ливий ще се стори на мнозина от вас досадна процедура, напълно безсмислена и неоправдана. Също така имах случай да се убедя, че за мнозинството от вас тези закони са напълно валидни. Искам да повторя: не твърдя, че при тяхното приемане не са били взети под внимание ауспициите, още по-малко бих обвинил плебейското събрание, че е процедирало по нереден път или че Сенатът не е давал съгласието си за всеки от законопроектите поотделно, което би било пълна лъжа. — Филип застана на самия ръб на подиума и повиши тон, за да не остане неразбран: — И все пак има едно препятствие от религиозен характер, което не ни позволява да приемем тези закони за редовни! Това препятствие е от такова естество, че колкото и да не ни се иска да го забележим, религиозната ни съвест няма да позволи да го подминем с лека ръка. Защо боговете са решили да се подиграват с нас, смъртните, не знам. Но един факт остава и той е следният: макар и авгурите да отчетоха за благоприятни знаменията преди всяко едно от заседанията на плебейското събрание, свикани от Марк Ливий, в същото време по цялата територия на Италия са се случили твърде много свръхестествени събития, за да не гледаме на тях като на послания от боговете. Аз самият съм авгур, назначени отци, и не мога да затворя очи пред очевидното — всеки път сме извършвали светотатство. — Той протегна ръка назад и мигом личният му писар пъхна в нея някакъв скрол, който вторият консул разгъна пред колегите си. — На четиринайсетия ден преди януарските календи — в деня, когато Марк Ливий огласи пред Сената своя законопроект за уреждането състава на висшите съдилища и за разширяването състава на Сената, — държавните роби влезли в храма на Сатурн, за да подготвят всичко за настъпващия празник. Спомняте си навярно, че на следващия ден започваха Сатурналиите. Робите открили, че платнените върви, с които е опасана дървената статуя на Сатурн, били просмукани с олио, а в краката на божеството се била насъбрала цяла локва. Самата статуя обаче била напълно суха отвътре. Всички свидетели потвърждават, че мазнината е излязла съвсем скоро, иначе би засъхнала. Още тогава всички единодушно заявиха, че Сатурн е недоволен от нещо!

В деня, в който Марк Ливий Друз прокара споменатите два законопроекта през плебейското събрание, робът — жрец на храма в Неми бил убит от друг един роб от светилището, който според обичая го заместил на жреческия пост. Изведнъж обаче нивото на водата в свещеното езеро край Неми паднало с цяла педя, а новият жрец умрял внезапно, без да е влизал в двубой с никого — ужасно предзнаменование.

В деня, в който законопроектът на Марк Ливий Друз за разпределянето на агер публикус получи съгласието на Сената, върху агер Кампанус се изсипал кървав порой, а агер публикус в Етрурия бил нападнат от рояци жаби.

В деня на приемането на лекс Ливия агрария от плебейското събрание жреците в Ланувиум открили, че свещените щитове били проядени от мишки, за което тъжно събитие веднага съобщили на Колегията на понтифексите в Рим.

В деня, когато петчленната комисия, оглавявана от народния трибун Сауфей, се събра за пръв път, за да се заеме с разделянето на държавната земя в Италия и Сицилия, храмът на благочестието край Фламиниевия цирк на Марсово поле бе ударен от гръм, от което тежко пострада.

В деня, в който плебейското събрание гласува законопроекта на Марк Ливий Друз за снабдяването със зърно, статуята на Дива Ангерона се обляла в пот, за което има свидетели. Превръзката пред устата й се смъкнала надолу, а някои от намиращите се там хора твърдят, че зарадвана най-сетне от възможността да говори, богинята на няколко пъти промълвила тайното име на Рим.

На септемврийските календи, когато Марк Ливий Друз за пръв път говори пред Сената за намеренията си да дари пълно римско гражданство на жителите на Италия, ужасен трус сринал до земята град Мутина в Италийска Галия. Гадателят Публий Корнелий Кулеол недвусмислено изтълкувал знамението, че Италийска Галия била разгневена, задето нямало да получи и тя римско гражданство. Това е предупреждение, назначени отци, че ако някой ден разпространим римското гражданство над целия полуостров, и останалите ни владения по света ще го поискат за себе си.

В деня, когато публично ме охули пред Сената, видният сенатор, бивш консул, Луций Лициний Крас Оратор се спомина по незнайни причини в леглото си и на сутринта бе открит леденостуден.

Има и много други свидетелства, назначени отци — размаха свитъка Филип, който дори нямаше нужда повече да вика — до такава степен всички в залата се бяха умълчали. — Досега споменах само онези знамения, които са се случили в дните, когато законопроектите на Марк Ливий Друз са били или приети от Сената, или гласувани в плебейското събрание. Сега обаче ще ви занимая с дългия списък на всички останали свръхестествени явления, които се случиха на полуострова в последно време.

Небесен гръм повреди статуята на Юпитер Лациарий на Албанската планина — ужасно знамение! В последния ден на римските игри, сиреч съвсем скоро, кървав дъжд се изсипал единствено върху храма на Квирин. Надявам се, че сами разбирате колко разгневен трябва да е богът, за да извърши подобно нещо със собствения си храм! В същия ден се размърдали свещените копия на Марс. Земетресение съборило храма на Марс в Капуа. Свещеният извор на Херкулес в Анкона пресъхнал за пръв път в историята, а тази година не беше сушава. Насред една от улиците на Путеоли се разтворила огромна пукнатина, от която забълвали пламъци. В един и същ момент всички градски порти на Помпей се затръшнали от само себе си.

Има още, назначени отци, много още! Ще закача пълния списък на наблюдаваните знамения на рострата; та да може всеки римлянин с очите си да се убеди до каква степен е предизвикал божествения гняв Марк Ливий Друз със законите си. Но най-важно е вие сами да се убедите, че боговете гледат с лошо око на неговите реформи! Да ви напомня ли колко от тях вече дадоха воля на недоволството си: богинята на Благочестието, която бди над доверието между хората и семейните задължения, Квирин, пазителят на съюза между римляните, Юпитер Лациарис, латинският Юпитер, Херкулес, закрилникът на римската военна мощ, патрон на римските пълководци, Марс, богът на войната. Вулкан, който владее огнените езера под земята. Дива Ангерона, която единствена знае тайното име на Рим и ако го спомене, може да го унищожи, Сатурн, който закриля богатствата на Рим и от когото единствен зависи колко дълго ще просъществуваме във времето.

— Но погледнато от обратния ъгъл — изведнъж се обади Скавър Принцепс Сенатус, — всички тези знамения могат да се изтълкуват и че боговете ще накажат Рим и Италия, ако законите на Марк Ливий бъдат изтрити от таблиците.

Филип предпочете изобщо да не отговаря на забележката, вместо това върна свитъка на писаря си.

— Закачи го още сега на рострата — нареди той и слезе от подиума на магистратите, за да застане пред пейката на трибуните. — Нека Сенатът отново се раздели на две. Нека всички, които смятат, че законите на Марк Ливий Друз трябва да бъдат обявени за невалидни, застанат от дясната ми страна. Останалите пък, които държат законите да останат на таблиците, нека заповядат отляво. Ако обичате, размърдайте се.

— Аз пръв ще дам воля на своя избор, Луций Марций — заяви Ахенобарб Понтифекс Максимус и се надигна на крака. — Като върховен понтифекс редно да е обявя, че посочените примери ме убедиха напълно в правотата на искането ти.

Без никой да смее да продума, сенатор след сенатор от онези, които стояха вляво от Филип, се запътиха към отсрещната страна на залата. Лицата на повечето от присъстващите бяха станали по-бледи от тогите им. В крайна сметка само шепа смелчаци си позволиха да застанат вляво от консула.

— Резултатите от дивизията са повече от красноречиви — рече Секст Цезар. — Трето гласуване няма да има. Сенатът реши законопроектите, приети през мандата на народния трибун Марк Ливий Друз, да бъдат извадени от държавния архив, а таблиците, на които са записани техните окончателни текстове — унищожени. След три дни ще бъдат свикани трибутните комиции, за да се запознаят с това решение.

Друз последен се запъти към мястото си и с гордо вдигната глава се размина с лявото рамо на Филип, застанал пред пейката му.

— Разбира се, ти самият, Марк Ливий, имаш законното право да наложиш своето вето — поклони му се любезно Филип, докато онзи го подминаваше; сенаторите изведнъж замръзнаха по местата си.

Друз се обърна и разсеяно, с почти невиждащ поглед му отвърна:

— О, не, Луций Марций, в никакъв случай не бих го сторил. Аз не съм демагог! През целия си мандат на народен трибун съм изпълнявал задълженията си със съгласието на тези хора около себе си, а ето, че днес моите колеги почти единодушно обявиха законите ми за нищожни. Като истински римски сенатор аз ще се подчиня на тяхната воля.

— С което Марк Ливий за пореден път отнесе лаврите, макар и след изгубено сражение — гордо сподели Скавър пред Сцевола, щом заседанието беше разпуснато.

— Така си е — съгласи се той и сви рамене. — Ти самият какво мислиш за всички тези знамения?

— Две неща. Първо, ако трябва да обръщаме внимание на големия им брой, нека се замислим, че никога досега римлянин не си е правил труда да ги събира толкова щателно едно по едно. И второ, ако знаменията наистина имат някакъв смисъл, то е, че само да зачеркнем законите на Марк Ливий, и войната с Италия наистина ще избухне.

Сцевола естествено бе сред онези, които подкрепиха Друз и при второто гласуване; беше го сторил едва ли не по принуда, защото иначе щеше да изгуби половината си приятели. Но си личеше, че е разтревожен, което и не се опита да прикрие.

— Да, но…

— Квинт Муций, ти да не вярваш случайно на тия неща? — погледна го учудено Марий.

— Не, не, не съм казал такова нещо! — веднага отрече той, въпреки че трезвият разум и типичното римско суеверие водеха жестока борба у него. — И все пак как да си обясним, че Дива Ангерона се е изпотила, а превръзката пред устата й е паднала? — В следващия миг очите му се изпълниха със сълзи. — Ами смъртта на скъпия ми братовчед Крас, най-добрия ми приятел?

— Квинт Муций — на свой ред се обади Друз, който беше настигнал останалите, — нека знаеш, че според мен Марк Емилий е прав. Всички тези предзнаменования имат един-единствен смисъл — какво ще стане, ако премахнат законите ми.

— Квинт Муций, ти си член на Колегията на понтифексите — започна да обяснява Скавър с дружелюбно търпение. — От всички изброени феномени само на един можем да вярваме, а именно, че олиото в дървената статуя на Сатурн се е изляло. Но това го очаквахме от години! Иначе защо щяхме да опасваме статуята с върви? Колкото до Дива Ангерона, какво по-лесно от това, да се промъкнеш в храма й, да й свалиш превръзката и да я облееш с някаква мазна течност, от която да останат капки по раменете й? Всички много добре знаем, че щом падне светкавица, тя удря обикновено най-високата сграда в околността, а храмът на благочестието е много висок. Историите за земетресения, огнени бездни и жабешки рояци, пфу! Изобщо не си заслужава да ги обсъждаме! И най-накрая, Луций Лициний умря в леглото си — нима всички ние не мечтаем за подобна смърт.

— Да, но… — понечи да му възрази нещо Сцевола, който не желаеше толкова лесно да бъде убеден.

— Погледнете го само! — възкликна Скавър и се обърна към Друз и Марий. — Ако той може да бъде объркан с подобни приказки, как да се сърдим на останалите идиоти в Сената?

— Нима ти съвсем не вярваш в боговете, Марк Емилий? — на свой ред го изгледа смаян Сцевола.

— Напротив, напротив, естествено, че вярвам! Но това, в което никога няма да повярвам, Квинт Муций, са долните машинации при интерпретирането на събития, които нямат нищо общо с божествения гняв. Досега не ми се е случвало да наблюдавам предзнаменование, което не може да се обясни по два диаметрално противоположни начина! Пък и откога Филип стана експерт по въпроса? Откогато го избраха за авгур? Та той не би могъл да разпознае едно знамение дори ако стъпи отгоре му или то отиде да го щипне по носа! Колкото до стария Публий Корнелий Кулеол, какво искате от човек, който се казва Орехови топки! Бих искал да се обзаложа с теб, Квинт Муций, при това на голяма сума, че ако някой сега се заеме да преброи всички тъй наречени свръхестествени събития от времето на втория Сатурнинов мандат, ще събере не по-малък списък. Та погледни на нещата логично! Защо не се довериш на присъщия си скептицизъм, ами разсъждаваш като някоя баба?

— Да призная, Филип доста ме изненада — смени тема Марий. — Навремето ми се продаде, навярно затова до ден-днешен не си бях давал сметка колко е способен наистина.

— О, никой не може да му отрече, че е хитра лисица — съгласи се веднага Сцевола, който търсеше как да избяга от укорите на Скавър. — Предполагам, че идеята му е дошла преди доста време. В едно поне можем да сме сигурни — засмя се той, — че идеята е именно негова, а не на Цепион!

— Как се чувстваш, Марк Ливий? — попита Марий.

— Как се чувствам ли? — отвърна той с тон на изключително уморен човек. — Да си призная, Гай Марий, трудно ми е да определя. Той добре го измисли, това е.

— Трябваше да наложиш вето — отбеляза Марий.

— Не се и съмнявам, че на мое място ти би постъпил точно така… За което и не бих те обвинявал. Но трябва да разбереш, че не мога току-така да се отметна от обещанието си пред Сената. Както си спомняш, още в самото начало на мандата си тържествено дадох дума, че във всичко ще се съобразявам с волята на колегите си.

— Но по такъв начин никога няма да се стигне до всеобщото гражданство — констатира очевидното Скавър.

— Защо не? — учуди се на думите му Друз.

— Ами защото, Марк Ливий, току-що отхвърлиха всичките ти закони! Ще отхвърлят и тези, които тепърва ще им предложиш!

— Че какво значение има? Проектът за всеобщото римско гражданство още не е бил представен пред плебейското събрание. Аз просто се опитах да го прокарам първо през Сената, който гласува да не го препоръчва пред плебейското събрание. Но никога не съм обещавал на Сената, че няма да предлагам на плебса законопроект, който не е получил изричното му одобрение. Изпълних обещанието си и говорих пред всички вас. Но това, че ми казахте „не“, не е причина изведнъж да се откажа от намеренията си. Играта не е свършила. Плебейското събрание ще реши кое е право и кое — не. От мен зависи дали ще го накарам да гласува — усмихна се той.

— Боговете са ми свидетели, Марк Ливий, ти заслужаваш да спечелиш! — беше единственото, което можа да измисли Скавър вместо отговор.

— И аз това си го повтарям. — Ще ме извините ли? Трябва да напиша няколко писма до приятелите си италийци. Още веднъж ще трябва да ги убеждавам, че е рано да хващат оръжието, че още има шанс за мирна победа.

— Какви ги говориш, Марк Ливий! — едва ли не се възмути Сцевола. — Дори ако италийците са си наумили, в случай че не получат римско гражданство, да си го извоюват със сила — а в това напълно ти вярвам, иначе щях ли да остана от лявата страна на Филип, — дори ако са го решили, ще им трябват години да се подготвят!

— Ето тук, Квинт Муций, дълбоко грешиш. Те вече са на бойна нога. Във всеки случай са много по-добре подготвени от нас.

Ако не всички италийци, то поне марсите със сигурност бяха готови за война и в това римският Сенат и народ трябваше да се убедят само няколко дни по-късно, когато се разбра, че Квинт Попедий Силон е повел два легиона въоръжени до зъби войници, че марсите са вече на Валериевия път и че се насочват към Рим. Принцепс Сенатус реагира като ужилен на новината и веднага свика Сената на извънредно заседание, но за негов ужас в Курия Хостилия се явиха едва шепа сенатори. Нито Филип, нито Цепион бяха благоволи да се покажат, без дори да представят някакво оправдание за това. Друз също отказа да се представи, но поне прати писмо, в което обясняваше, че не му давало сърце да обсъжда с колегите си постъпката на своя дългогодишен приятел Квинт Попедий Силон.

— Изпокриха се като зайци! — мърмореше Скавър пред Марий, докато обхождаше с поглед празната зала. — Заровиха си главата в земята, сякаш като не го виждат, врагът сам ще си отиде!

Но и той самият не вярваше, че марсите наистина смятат да воюват, затова без особени усилия убеди малцината си слушатели, че ще е най-добре, ако спрат „нашествието“ с мирни средства.

— Гней Домиций — обърна се Скавър към Ахенобарб, — ти си един от най-знатните и именити сенатори в момента, бил си консул, бил си цензор, от много години си върховен понтифекс. Дали би имал нещо против, ако по примера на Попилий Ленас те пратим да спреш армията на марсите, придружен от неколцина ликтори? Преди няколко години, когато действаше лекс Лициння Муция, тъкмо ти ръководеше съда в Алба Фуценция, при това с трезвост и умереност, марсите те познават и доколкото съм чувал, изпитват голямо уважение към теб. Бъди така добър да разбереш защо тази армия е тръгнала по Вия Валерия и какво точно искат марсите от нас.

— Така да бъде, Принцепс Сенатус, щом ви трябва нов Попилий Ленас, ще го имате. Но за целта държа да ми бъде връчен пълен проконсулски империум. Иначе не ще мога да действам така, както ми го наложи обстановката. Освен това държа във фасциите си ликторите ми да носят и брадви.

— И едното, и другото ще бъде сторено — увери го Скавър.

— Марсите би трябвало да стигнат още утре покрайнините на Рим — направи кисела гримаса Марий. — Навярно си спомняте какъв ден е този?

— Аз поне се сещам — отговори Ахенобарб. — Денят преди октомврийските нони — годишнина от битката при Араузио, в която марсите изгубиха цял легион войници.

— Нарочно са наредили така нещата — обади се Секст Цезар, който изпитваше истинско удоволствие да присъства на това заседание, независимо от мрачната атмосфера; нямаше ги нито Филип, нито Цепион, а малкото хора, които го бяха наобиколили, в неговите очи бяха истинските римски патриоти.

— Ето защо, назначени отци, аз лично не мисля, че става дума за открит въоръжен конфликт — заключи Скавър.

— Писарю, иди събери ликторите на трийсетте курии — заповяда Секст Цезар. — Ще получиш своя империум, щом и тридесетте ликтори пристигнат, Гней Домиций. Дали ще можеш да се върнеш за извънредното заседание, което ще свикам вдругиден?

— На самите нони? — погледна го учудено той.

— В случай на извънредно положение, в каквото, мисля, че сме изпаднали; ноните са ден като всеки друг — заяви твърдо Секст Цезар. — Да се надяваме, че повече сенатори ще благоволят да дойдат! Че на какво е заприличал Рим, щом в случай на обществена опасност само неколцина от неговите сенатори са готови да вземат решения?

— О, причината е много ясна, Секст Юлий — отговори му Марий. — Никой не е дошъл, защото всички си мислят, че кризата е създадена изкуствено.

На октомврийските нони залата наистина се понапълни донякъде, но пак имаше доста свободни места. Този път Друз беше дошъл, но Филип и Цепион упорито се криеха, навярно мислейки си, че по този начин най-красноречиво ще изразят мнението си за тъй нареченото „нашествие“.

— Разкажи ни какво се случи, Гней Домиций — даде думата на върховния понтифекс Цезар.

— Ами срещнах се с Квинт Попедий Силон недалеч от Колинската врата — започна той. — Вървеше начело на армия, която се състоеше от два легиона — десет хиляди пешаци, съответните спомагателни части, осем комплекта обсадна техника и конна дружина. Самият Силон ходеше пеш, също както и останалите офицери. Не видях да се задава обоз, затова заключих, че легионите са се движили в строй за бързо придвижване. — Тук ораторът въздъхна. — Величествена гледка, назначени отци! Прави редици, безупречна дисциплина. Докато двамата с предводителя им разговаряхме, никой от марсите не напусна мястото си в строя, всички стояха на слънцето и чакаха безмълвно какво ще им заповядат.

— Направи ли ти впечатление, Понтифекс Максимус, дали ризниците и оръжията им бяха нови или вече износени? — попита Друз от мястото си.

— Направи ми, Марк Ливий, и то не за друго, а защото цялото въоръжение беше сякаш току-що извадено от работилницата.

— Благодаря.

— Продължавай, Гней Домиций — подкани го консулът.

— Когато се намерихме на достатъчно близко разстояние, за да се чуваме с викове, и аз, и Силон спряхме, също както и „придружителите“ ни. Двамата излязохме напред, за да можем да разговаряме, без да ни подслушват.

„Каква е целта на тази военна експедиция, Квинт Попедий?“ — попитах го аз любезно и напълно невъзмутимо.

„Тръгнали сме към Рим, където бяхме повикани от народните трибуни?“ — отговори ми Силон не по-малко любезно.

„От народните трибуни ли, Квинт Попедий? — зачудих се аз. — Или само от един от тях, от Марк Ливий Друз?“

„От народните трибуни“ — подчерта той.

„Искаш да кажеш от всички заедно?“ — попитах за всеки случай.

„От всички заедно“ — потвърди той.

„И защо народните трибуни са решили да повикат тъкмо вас?“ — зачудих се аз.

„За да придобием римско гражданство и да се уверим, че останалите ни италийски събратя ще го получат на свой ред“ — отговори ми Силон.

Тогава отстъпих крачка назад и го изгледах изпитателно — него и легионите зад гърба му.

„И за тази цел сте тръгнали въоръжени?“ — не сдържах недоумението си.

„За всеки случай“ — успокои ме той.

И тогава реших да се възползвам от връчения ми империум, за да направя едно изявление, което иначе дори не би ми минало през ума, като се вземат предвид последните събития в Сената. Трябва да разберете, назначени отци, че реагирах така само защото ситуацията ми го наложи. Казах на Силон следното: „Оръжията са напълно ненужни, Квинт Попедий.“

На което той презрително ми се изсмя: „Хайде сега, Гней Домиций! Мислиш, че наистина ще ти повярвам? Поколение след поколение цяла Италия е тръпнала в очакване да получи гражданство, без да вдига оръжие, и какво получихме в замяна на търпението си — нищо! Днес вече сме се убедили, че единствената възможност, която ни остава, е да вземем своето гражданство със сила.“

Както можете да си представите, назначени отци, думите му силно ме разтревожиха. Затова плеснах ръце и възкликнах: „Уверявам те, Квинт Попедий, времето е наближило! Затова те умолявам да обърнеш тези легиони назад, да върнеш войниците си по домовете им и сам да окачиш меча си на стената. Имаш тържествената ми клетва, че римският Сенат и народ ще дарят с римско гражданство всеки жител на полуострова.“

Той ме изгледа продължително, без да продума, най-сетне рече: „Много добре, Гней Домиций, ще отведа войниците си назад, но няма да се връщам у дома си, а ще изчакам, колкото да видя, дали ще устоиш на думата си. Нека ти го кажа съвсем право, Понтифекс Максимус, ако римският Сенат и народ не дарят Италия с пълно римско гражданство до края на мандата на настоящите народни трибуни, аз отново ще потегля към Рим; само че начело на цяла Италия. Запомни го добре! Цяла Италия ще се обедини срещу Рим.“

След което ми обърна гръб и си отиде. Легионите му се завъртяха кръгом, при което нагледно ми доказаха колко добре са обучени, и поеха към родните си места. Аз се върнах в Рим. Цяла нощ не съм мигнал, назначени отци. Размишлявах. Вие ме познавате, познавате ме при това от доста време. Нямам репутацията на търпелив човек, ако щете дори — и на разсъдлив. И все пак мога да направя разлика между мухата и слона! Казвам ви съвсем откровено, назначени отци, това, което вчера видяха очите ми, беше слон! При това слон с ей такива огромни бивни и с хобот, от който се изпуска зловеща пара. Затова знайте, че обещанието, което дадох на Квинт Попедий Силон, далеч не беше лекомислено! Отсега нататък ще сторя всичко по силите си да убедя римския Сенат и народ, че е време цяла Италия да получи гражданство.

Сенатът се разшумя. Очите на всички се насочиха към Ахенобарб, като се опитваха да отгатнат по погледа му на какво ли се дължи тази рязка промяна в мисленето на човек, който се славеше като твърдоглав и неотстъпчив.

— Ще се съберем отново утре — закри заседанието Секст Цезар. — Крайно време е отново да потърсим отговор на този въпрос. Двамата претори, които по искане на Луций Марций бяха пратени да обикалят Италия — кимна към опразнения стол на Филип, — още не са се завърнали, нито са пратили какъвто и да е доклад с наблюденията си. Налага ни се да обсъдим въпроса без тяхното мнение. Но най-вече държа да дойдат да послушат колегите си двама души, които напоследък започнаха да се правят на много заети — вторият консул и още по-специално преторът Квинт Сервилий Цепион.

На другия ден и двамата се показаха, при това по всичко личеше, че са добре запознати с доклада на Ахенобарб; и все пак нито Друз, нито Скавър, нито който и да било друг от тяхното обкръжение можеше да прочете каквато и да е тревога или дори смущение по лицата им. За разлика от тях Гай Марий беше съвсем оклюмал и тъжно оглеждаше залата. Откакто Друз бе избран за народен трибун, Сула не бе пропуснал нито едно заседание на Сената, но и нито веднъж не си бе отворил устата да говори; смъртта на сина му сякаш го бе откъснала от целия околен свят, дори от новия му съмишленик и евентуален бъдещ колега — Квинт Помпей Руф. Сядаше на мястото си в залата и слушаше с безразличие какво говорят ораторите, след това, щом консулът закриеше заседанието, се насочваше пръв към изхода и сякаш потъваше в нищото. Направи впечатление, че и той гласува законите на Друз да останат на таблиците, по което Марий разбра, че не е изоставил напълно бившите си сподвижници. Но от много време никой в Сената не бе имал случай да обмени и най-елементарна приказка с него. Затова пък Катул Цезар изглеждаше разтревожен, може би заради измяната на доскорошния си пръв съюзник Ахенобарб Понтифекс Максимус.

Най-сетне настъпи раздвижване и Марий се огледа, за да разбере какво става. Понеже вече беше октомври, фасциите се държаха от Филип, който председателстваше вместо колегата си Цезар. Отново носеше някакъв документ със себе си — при това доста ценен, щом не бе позволил на писаря си да го носи вместо него. Когато свършиха с всички формалности по откриването на заседанието, той стана и изрече с леден глас:

— Марк Ливий Друз, бих искал да прочета пред Сената следния текст, който, мисля, има много по-голямо значение за нас от театралното нападение от страна на приятеля ти Квинт Попедий Силон. Но преди да го прочета, искам всеки от тук седящите сенатори да чуе от устата ти, че присъстваш на това заседание и че слушаш.

— Тук съм, Луций Марций, и слушам какво ще кажеш — потвърди Друз със същия тон.

Гай Марий го наблюдаваше изпитателно и трябваше да признае пред себе си, че Друз изглежда крайно уморен. Сякаш жизнените му сили го бяха напуснали отдавна и това, което показваше пред останалите, бе някаква сянка, съществуваща единствено по волята на въображението му. Само за няколко седмици бе изгубил няколко килограма, бузите му бяха хлътнали, очите му бяха потънали дълбоко в орбитите си, скрити зад тъмни, сивкави петна.

„Защо ли се чувствам като пленник, пратен на каторга? — чудеше се Марий. — Защо съм така напрегнат, така разтревожен, така наплашен, че подскачам при най-лекия шум? Защото Друз не се е родил издръжлив като мен и което е най-важното, не е дотам убеден, че е прав. Твърде честен, твърде благоразумен, твърде склонен да гледа на всеки въпрос от двете му страни. Те ще го убият — ако не физически, то психически. Защо ми отне толкова време да разбера колко опасен човек е Филип? Защо чак сега проумявам какъв блестящ ум притежава?“

Филип разгъна свитъка и го опъна с две ръце.

— Ще ви спестя всякакви предварителни коментари, назначени отци. Това, което сега ще прочета, мисля, е напълно достатъчно, за да си направите сами заключения. Ето и самият текст:

„Кълна се в Юпитер Оптимус Максимус, във Веста, в Марс, в Сол Индигес, Тера и Телус, в боговете и героите, които заченаха италийските народи и ги направляваха в дълговечните им борби, че всички онези, които Марк Ливий Друз има за свои приятели, ще бъдат и мои приятели, че всички, които има за свои врагове, ще бъдат и мои врагове. Кълна се, че ще работя за доброто и благополучието на Марк Ливий Друз и на всички, които положат тази клетва, ако трябва ще дам за тях живота си, ще се лиша от децата си и от родителите си, ще се откажа от собствеността си. Кълна се, че ако Марк Ливий Друз ме направи със закон римски гражданин, аз ще почитам Рим като своя единствена родина, а Марк Ливий Друз като свой патрон. Полагам тази клетва и обещавам, че чрез моето посредничество ще я положат и всички останали италийци, които познавам. Кълна се с пълното съзнание, че изпълня ли клетвата си, ще допринеса за собственото си добруване. Случи ли се да престъпя клетвата си, нека животът ми бъде отнет, нека бъде разделен от децата и родителите си, нека бъда лишен от цялата си собственост. Така да бъде. Заклех се.“

Никога преди Сената не бе мълчал така, както мълча в онзи паметен момент. Филип внимателно се вгледа в лицата на хората около себе си: в зяпналия от почуда Скавър, в нервно усмихващия се Марий, в прехапалия устни Сцевола, в почервенелия от възбуда Ахенобарб, в ужасения Катул Цезар, в посърналия Секст Цезар, в потресения до дъното на душата си Метел Пий, в ликуващия Цепион.

Най-накрая пусна свитъка от единия му край, за да го остави да се навие сам в дясната му ръка; като по сигнал половината Сенат скочи на крака.

— Това, назначени отци, е текстът на клетвата, която десетки хиляди италийци са положили през изминалата година. Това е също така причината, заради която Марк Ливий Друз положи такива усилия, прояви такъв ентусиазъм в името на своите приятели италийци, които по волята на законите му трябваше да получат безценния дар на римското гражданство! — Той поклати глава, като че ли се чувстваше разочарован или лично засегнат. — Марк Ливий Друз не се е загрижил за мръсните италийци! Не се е загрижил и за справедливостта, която уж защитаваше със своите изкривени виждания! Единственото, което го подтикваше да се бори, уважаеми членове на нашата свята институция, бе мисълта, че ще получи тази клетва за вярност! Трябваше му само да дари Италия с гражданство и цяла Италия щеше да му принадлежи! Представете си само каква клиентела представлява това! Цялото население на земите от Арн до Региум, от Тосканско до Адриатическо море! Моите поздравления, Марк Ливий! Това се казва цена за услуга! Това се казва цел, в името на която да похабим младостта си! Клиентела, надвишаваща по брой цели армии!

Филип се обърна на другата страна, слезе от подиума и с премерени крачки го заобиколи, за да излезе в лице срещу дървената пейка, на която седяха народните трибуни.

— Марк Ливий Друз, вярно ли е, че цяла Италия е положила тази клетва? Вярно ли е, че в замяна на тази същата клетва, ти си дал дума да дариш цяла Италия с гражданство?

Пребледнял като платно, Друз се свлече на земята и протегна ръка в жест, който можеше да е на молба, можеше да е на самозащита. В следващия миг, докато устата му напразно се опитваше да изрече някакъв отговор, народният трибун се строполи върху черно-белите плочки на пода. Филип демонстративно отстъпи назад, да не би Друз да го повлече със себе си, докато Марий и Скавър се завтекоха над жертвата му.

— Жив ли е? — попита Скавър, докато Филип закриваше заседанието и насрочваше друго за следващия ден.

Марий допря ухо до гърдите на Друз и поклати глава утвърдително.

— Тежък припадък, но все още диша — каза той и се надигна, за да си поеме въздух с облекчение.

Но припадналият не се свестяваше, вместо това лицето му първо почервеня, сетне започна да посинява. Ръцете и краката му заплашително се размърдаха, тялото му се присви няколко пъти в конвулсии, а от гърлото му се дочуха ужасяващи звуци.

— Да не е апоплектичен удар? — уплаши се Скавър.

— Не мисля — успокои го Марий, който бе видял много неща по бойните полета и нищо не можеше да го стресне. — Когато човек остане дълго в несвяст, той често става жертва на конвулсии. Това е признак, че скоро ще се върне в съзнание.

На излизане от залата Филип се спря на почтително разстояние от припадналия, сякаш се притесняваше Друз да не повърне върху тогата му.

— Изнесете гадината навън! — изплю той презрително. — Ако ще умира, да мре вън от тази свята сграда!

Марий вдигна глава и гръмогласно го напсува, така че всички да го чуят.

Колкото и да се мъчеше да изглежда невъзмутим, Филип бързо се оттегли; ако имаше човек, от когото цял живот щеше да се страхува, това бе Гай Марий.

Неколцина сенатори все пак останаха да изчакат Друз да дойде на себе си; за огромна радост на Марий сред тях беше и Луций Корнелий Сула.

Когато болният най-после отвори очи, той сякаш не помнеше нито къде се намира, нито какво точно се е случило.

— Пратих за носилката на Юлия — каза Марий на Скавър. — Нека лежи, докато я докарат.

Беше свалил тогата си, за да я даде на Друз едновременно за възглавница и одеяло.

— Направо не знам какво да мисля! — кършеше ръце Скавър от ръба на подиума, където бе седнал. — Никога не бих предположил подобно нещо от човек като него!

Марий изсумтя леко подигравателно.

— Глупости говориш, Марк Емилий! Че кой, ако не един римски благородник, би помислил подобно нещо? Богове, колко наивни сте понякога!

В зелените очи на Принцепс Сенатус заиграха познатите пламъчета.

— Добре, че си ти, италийският селянин, да ни научиш на нещо! — усмихна се той.

— Дали ще съм аз или някой друг, има ли значение, стига старата ти кратуна да поумнее най-сетне! — отвърна му дружелюбно той и седна до него. Погледът му се спря на тримата останали — Сцевола, Антоний Оратор и Луций Корнелий Сула. — Е, господа — рече, като протегна крака, защото му се бяха схванали от продължителното клечане над припадналия, — какво ще правим сега?

— Нищо — отсече рязко Сцевола.

— Е, Квинт Муций, бива ли така? Нима няма да простиш на един припаднал народен трибун това, че се е поддал на най-римското изкушение, което може да съществува? — възкликна театрално Марий и подобно на Скавър прихна да се смее.

Но Сцевола още повече се намръщи.

— Изкушението може и да е римско, Гай Марий, но аз поне никога не бих му се поддал!

— Не се и съмнявам, но тъкмо затова никога не би могъл да се сравняваш с него, приятелю — рече Марий и посочи с крак към излегналия се Друз.

Сцевола направи гримаса на дълбоко отвращение.

— Знаеш ли, Гай Марий, понякога си направо непоносим! Колкото до теб, Принцепс Сенатус, няма ли поне веднъж да не се засмееш, когато се случват трагични събития!

— И все пак никой не отговори на въпроса на Гай Марий — напомни му Антоний, с цел да го успокои. — Какво ще правим сега?

— То вече не зависи от нас — обади се Сула, нарушавайки неколкомесечното си мълчание. — Той единствен ще каже.

— Добре го каза, Луций Корнелий! — зарадва му се Марий и стана, защото иззад тежката бронзова врата плахо се показа лицето на един от робите на Юлия — носилката беше тук. — Хайде, приятели, да забравим обидите и да отнесем нещастника у дома му.

Нещастникът странстваше в някакъв непознат свят, където общуваше с куп невидими личности, докато най-накрая не го предадоха на майка му да решава да се викат ли лекари или не. Корнелия беше твърдо против каквито и да било шарлатани в къщата й.

— Единственото, което знаят, е да пускат кръв и да прочистват стомаси, а това е последното, от което той има нужда — поклати тя глава. — Синът ми просто не е ял от много време, това е. Щом излезе от шока, ще му дам подсладено вино. Но най-важно е да го оставим да спи.

Корнелия Сципионида нареди да отнесат болния в леглото му и собственоръчно му приготви подсладеното вино в голяма метална чаша.

— Филип! — извика Друз, докато се опитваше да се надигне от възглавницата.

— Първо се опитай да починеш. Остави го това насекомо да си пълзи и не му обръщай внимание.

Друз отпи отново от подадената му чаша й този път успя да се надигне и да седне. Уморено прокара пръсти през късите си черни коси.

— О, мамо! Изпаднах в ужасно положение! Филип е разбрал за клетвата!

Скавър вече бе разказал на Корнелия какво се е случило в Сената, затова на нея не й трябваше да задава повече въпроси. Само кимна разбиращо.

— Предполагам, не си си правил илюзиите, че човек като Филип няма да си пъхне носа в делата ти?

— Та това беше толкова отдавна. Напълно бях забравил за проклетата клетва!

— Марк Ливий, не бива толкова да се измъчваш за подобни неща — успокои го майка му и си придърпа стол да седне при него. — Много по-важно е какво вършиш, а не защо. Човек винаги се интересува от първото, само малцина обръщат внимание на второто. За обществото е важно какво е станало, а не защо този или онзи го е направил. Мотивите на личното поведение у всеки от нас си остават единствено негова собствена грижа. Аз самата винаги съм мислила, че трезвият поглед на нещата е най-важното условие да се постигне каквото трябва! Така че няма за какво да се ядосваш, синко! И брат ти е дошъл да те види, много е разтревожен. Хайде, успокой се и го посрещни!

— Всички ще ме намразят за това.

— Не отричам, че някои наистина ще те намразят. Най-вече от завист. Но останалите ще ти се възхищават още повече — каза мъдро майката. Това, в което можеш да си сигурен, е, че най-близките ти приятели не са се отвърнали от теб. Иначе щяха ли да дойдат така вкупом да те донесат…

— Кои бяха? — попита той с глас, внезапно изпълнен с надежда.

— Ами Марк Емилий, Марк Антоний, Квинт Муций, Гай Марий — седна да изброява Корнелия. — А, и онзи възхитителен мъж Луций Корнелий Сула! Ех, защо не бях по-млада…

Друз добре познаваше майка си, затова подобни бележки не му правеха впечатление; вместо да се възмути, той дори хитро се усмихна.

— Колко странно, че ти е харесал! Знаеш ли, имам чувството, че Луций Корнелий е човекът, на когото идеите ми не направиха почти никакво впечатление.

— И аз научавам, че се държал отчуждено. Синът му бил починал преди известно време, така ли е?

— Да.

— Личи му — замисли се Корнелия и стана от стола. — А сега, Марк Ливий, ще пратя брат ти да те види и да те накара да хапнеш нещо по-сериозно. Не съм чула за някаква болест, която да минава без ядене. Ще накарам готвача да ти направи нещо вкусно и хранително и двамата с Мамерк ще ти стоим на главата, докато не се убедим, че си го изял.

По тези причини едва по тъмно Друз бе оставен сам на размислите си. Беше започнал да се чувства по-добре — в това не се и съмняваше, — но ужасната умора, която изпитваше от известно време насам, така и не го напускаше, още повече че след изпитото вино Друз пак не можеше да мигне. Кога ли за последен път му се бе случвало да се наспи като хората? Навярно преди месеци.

Филип бе открил клетвата. Беше неизбежно някой да не го стори, беше неизбежно и същият този някой да не му го донесе на крака — на него, Филип, или на самия Друз, или на Цепион. Интересно, Филип не бе споделил за тайното си оръжие дори пред Цепион. Иначе онзи щеше да се опита да му го отнеме, да го измести на втори план и да запази целия триумф за себе си. Това обясняваше защо той си беше мълчал. Друз си представи какви скандали щяха да се разиграват същата тази вечер в дома на Луций Марций Филип! Колкото и да му беше тежко, се усмихна при мисълта за едно почти провалено приятелство…

Едва след като се примири напълно с факта, че е бил разобличен, той успя да се отпусне. Майка му беше права. Публичното излагане на клетвата не можеше да повлияе кой знае колко на бъдещите му планове; единствено можеше да накърни собствената му гордост. Дори хората да приемеха обвинението, че е вършил всичко единствено заради огромната клиентела, която би си осигурил, какво толкова? В крайна сметка кой беше Марк Ливий Друз, че да е длъжен да се води само от алтруистични мотиви. Никога не е било забранено на римляните да гонят преди всичко останало собствения си интерес, а той беше римлянин. Сега му изглеждаше съвсем очевидно, че ако всички тези събития се бяха разигравали някъде другаде по света, не в Рим и не пред римския Сенат, то навярно още в началото на мандата му и колегите му сенатори, и колегите му трибуни, и всичките му съграждани щяха да се възмущават при самата мисъл, че може да дари гражданство на стотици хиляди души едновременно и да ги включи в клиентелата си. Фактът, че до момента, в който Филип прочете на глас текста на положената от италийците клетва, никой не бе повдигнал този въпрос доказваше единствено, че реакцията при прочитането на документа е била по-скоро плод на моментно настроение, израз на чувства, които нямат нищо общо с римския трезв разум. В плен на огромното вълнение, което ги бе обзело при текста на тържествената клетва, римските сенатори за известно време бяха забравили за чисто практичната страна на проблема. Че как иначе, след като толкова време в Сената се бе говорило само за патриотизъм и божи гняв, без дори да се спомене каква би била бъдещата съдба на получилите гражданство? Щом от шестстотин сенатори никой не се бе сетил да погледне на италийците като на нечии потенциални клиенти, то излизаше, че Друз през цялото време е говорил наистина на стените.

Най-накрая очите му се затвориха и той потъна в дълбок, продължителен сън.

Когато рано сутринта на другия ден Друз се запъти към Курия Хостилия, той си бе възвърнал изцяло някогашния облик; враговете му напразно си въобразяваха, че са го победили.

Като председател на събранието Филип пропусна всички останали належащи въпроси, дори похода на марсите, за да се върне отново на Друз и клетвата на италийците пред него.

— Текстът, който вчера прочетох, правилен ли беше, Марк Ливий? — попита консулът.

— Доколкото сам съм запознат с въпроса, да, Луций Марций. Все пак никога не съм чувал клетвата изречена в мое присъствие, нито съм я получавал в писмена форма.

— Но не отричаш, че си знаел за нея.

Друз примигна, сякаш му бяха задали най-глупавия въпрос в живота.

— Естествено, че знаех за нея, консуле! Как може човек да не знае нещо, от което би могло да се спечели толкова много — за него самия и за цял Рим? Ако ти беше на мое място и се бореше за всеобщо римско гражданство, нямаше ли да знаеш?

Личеше си, че народният трибун е решил на свой ред да хапе; Филип дори се обърка от думите му.

— Аз никога не бих могъл да бъда на твое място и ако можех да раздам нещо на италийците, то би било единствено здрав бой с тояги! — отговори най-сетне с цялото високомерие, на което беше способен.

— Толкова по-зле за теб самия! — възкликна Друз. — Това, което искам да постигна с разпространението на римското гражданство, назначени отци, е не само добро, но добро на всички равнища, на които може да бъде получено. Погледнете само: първо ще сложим край на една крещяща несправедливост, която се е прехвърляла от поколение на поколение; второ, ще осигурим за вечни времена световната хегемония на страната ни — нещо, за което мечтаем от много време насам; трето, ще унищожим най-трудно превземаемите бариери, застанали пред хората от по-низшите обществени класи; четвърто, ще избегнем неминуема война — защото войната е неминуема, в това трябва да сте напълно убедени; и последно, всеки един от тези новоприети граждани на римската общност от самото начало ще бъде обвързан в лични отношения с един истински римлянин! Това е жизненонеобходимо! Защото означава, че новите граждани ще имат кой да им показва пътя, кой да ги учи на новите отговорности, наложени им от римското гражданство; ще имат човек, който да им показва как и за кого да гласуват. За нас това е толкова по-важно, колкото по-малка е опасността начело на всички тези нови граждани да застанат хора, излезли из техните собствени среди!

Точка в негова полза… Друз можеше да се увери в частичния си успех по напрегнатите лица на слушателите му. Той добре разбираше в какво всъщност се корени най-непреодолимият страх на съотечествениците му — че при едно тъй рязко увеличение на римските граждани, съществуващият баланс между трийсет и петте триби ще бъде нарушен, чисто римският елемент във всяка една от тях ще започне да се изгубва сред италийския и един ден същите тези италийци, които досега са били третирани като нискостоящи, ще започнат да се борят за местата на квестори, народни трибуни, едили, претори, дори консули. Да не говорим, че мнозина от тях щяха да си пробият път в Сената и един ден биха могли да отнемат същия този Сенат от ръцете на чистите римляни, за да го поделят между себе си. Да не говорим за подавляващото мнозинство, което биха получили във всяко едно от народните събрания. Но ако тези нови римляни бяха обвързани с лична клетва към някого — а клетвата, както всички се бяха убедили от прочитането й, предвиждаше жестоко наказание за нарушителите, — ако те по презумпция трябваше да се съобразяват с волята на Рим и по-специално — на един-единствен римлянин, то честта не би им позволила да гласуват против тази воля, да се отметнат от задълженията си на клиенти.

— Италийците са хора на честта, също както и ние самите — продължи Друз. — Чрез самия факт, че са положили тази клетва, те го доказват! В замяна на гражданството, което ние ще им дарим, те ще се поставят в подчинено положение на истинските римляни. На истинските римляни!

— С други думи, ще вършат всичко, което им заповядаш! — просъска като змия Цепион. — И един хубав ден всички останали истински римляни ще установят, че са се сдобили с неофициален, затова пък пожизнен диктатор!

— Това са глупости, Квинт Сервилий! Кога през целия си мандат като народен трибун съм показал с постъпките си, че не смятам да се съобразявам с решенията на Сената? Кога съм дал повод да се мисли, че се грижа повече за собственото си благополучие, отколкото за това на Сената? Или може би ще ми покажете случай, когато съм загърбил желанията и нуждите на римския народ? Кажете, има ли в Рим човек, който да може да играе по-безупречно от мен ролята на патрон на цяла Италия? Има ли друг римски благородник, който толкова да се е грижил за авторитета на събратята си, толкова да е държал на римските традиции, колкото мене? — Огледа залата и протегна ръце, сякаш питаше всекиго от сенаторите поотделно: — Кого бихте предпочели вие, сенатори, да стане патрон на толкова много клиенти едновременно? Марк Ливий Друз или Луций Марций Филип? Марк Ливий Друз или Квинт Сервилий Цепион? Марк Ливий Друз или Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис? Защото е крайно време да направите своя избор, членове на римския Сенат, защото италийците ще получат римско гражданство! Дал съм дума за това и рано или късно ще го постигна! Вие изтрихте законите ми от таблиците, унищожихте всичко, което сторих досега като народен трибун, обезсмислихте най-важната година в целия ми живот, но нека ви напомня, че мандатът ми още не е изтекъл и че в същото време смятам, че съм изпълнил докрай задълженията си към вас, сенатори! Вдругиден ще представя въпроса за всеобщото римско гражданство за разглеждане пред плебейското събрание, ако трябва ще свикам не едно, а десет заседания, ще се погрижа в цяла Италия да не се намери нито един жрец, който да ги обяви за кощунствени, ще следвам всяка буква от закона, ще се грижа за това, никога и по никакъв повод да не се стига до безредици и насилие. Досега вече положих много клетви, но нека чуете последната — няма да напусна поста си на народен трибун, преди на таблиците да бъде записан поне един лекс Ливия — и нека това бъде законът, даряващ всички жители на земите между Арн и Региум, между Рубикон и Верейум, между Тосканско и Адриатическо море с пълно римско гражданство! Ако италийците са положили клетва пред мен, то знайте, че и аз съм положил клетва пред тях — че преди да е изтекъл мандатът ми, те ще получат своето гражданство. И ще я изпълня! Можете да ми вярвате!

Марк Ливий Друз отново бе спечелил на словесното поле.

— И което е най-забележителното в речта му — сподели по-късно мнението си Антоний Оратор, — е, че говорейки за патрон и клиенти, Марк Ливий всъщност убеди всички присъстващи в неизбежността от разпространяването на всеобщото римско гражданство. Днес Друз просто смачка всякаква съпротива, Принцепс Сенатус, скоро всички ще се убедим в това!

— Напълно съм съгласен с теб — кимна Скавър, който сияеше — толкова беше щастлив. — Знаеш ли, Марк Антоний, навремето бях свикнал да мисля, че нищо в римското управление не може да ме изненада, че всеки ход, на който ставаме свидетели, вече е бил правен и преди, при това по-успешно. Но Марк Ливий е уникално явление. Рим никога не е виждал друг подобен управник. И подозирам, никога повече няма да види.

Друз устоя на думата си. Както се бе заканил, почти веднага след заседанието на Сената, отнесе въпроса за всеобщото римско гражданство в плебейското събрание, където добре се възползва от извоювания си ореол на твърд и непоколебим народен трибун. За броени часове славата му се бе разнесла по най-затънтените кътчета на Рим, името му се споменаваше в разговорите на всички римляни, независимо от общественото им положение. Всички хвалеха твърдия му консерватизъм, желанието му да постигне всичко със законни средства, желязната му воля да успее въпреки всичко. Друз се бе превърнал в героя на своето време. С изключение на пролетариите, които навремето така хищно се бяха вкопчили в предложенията на Сатурнин и все пак отказаха да убиват в негово име, римляните си оставаха по душа консерватори. Мос майорум — традициите и обичаите, които бяха наследили през вековете от предците си — щяха да значат повече от всичко друго, дори за най-бедните и най-невежите. Ето, че най-после на преден план изпъкваше личността на човек, който знаеше да поставя правдата и традицията на едни везни. Марк Ливий Друз все повече се обгръщаше с ореола на полубожество, а това беше достатъчно да убеди повечето му съграждани, че всичко, което пожелае, е право.

Като с вързани ръце трябваше да проследят провеждането на всяко едно концио Филип, Цепион, Катул Цезар, дори Прасчо Метел Пий, който колебливо се навърташе около тях. Седмица след седмица нещата вървяха в желаната от Друз посока. В началото събранията бяха бурни и трудни, но той знаеше как да ги води, не лишаваше от правото да се изкаже никого от опонентите си, не се плашеше от скандиранията на тълпата и все пак нито веднъж не им се поддаде, нито за миг не помисли да се остави на масите да го отклонят. Всеки път, когато плебсът се разгорещеше прекалено, той закриваше заседанията и ги насрочваше за друга дата. В началото Цепион на няколко пъти се бе опитал да разтури плебейското събрание със сила, но тази стара и добре позната практика се оказа безполезна с човек като Друз, който инстинктивно предусещаше назряващото насилие и послушно разпускаше трибите, преди да се е стигнало до юмручни схватки на Форума.

Шест заседания, седем, осем… Всяко поредно беше още по-спокойно от предното, на всяко присъстващите се оказваха на все по-близки позиции, сякаш представеният законопроект все повече се приемаше за неизбежен и все по-малко си струваше да му се противопоставят. Като кораб, подхванат от попътен вятър, Друз се носеше из морето на думите, намираше винаги най-подходящата да уталожи страстите, да успокои обидените, да даде личен пример с толерантния си тон и неприкрито достойнство. В сравнение с него от ден на ден противниците му си навличаха все повече и повече образа на простодушни, неграмотни, дори невъзпитани люде.

— Друг път просто няма — обясняваше народният трибун на Принцепс Сенатус след осмото концио, когато двамата се бяха събрали на стъпалата пред Сената, откъдето Скавър бе наблюдавал работата на плебейското събрание. — Това, което винаги е липсвало у римския политик, е търпението. За щастие аз притежавам голямо търпение. Никога не бягам от споровете с противниците си и всички, които идват да ме слушат, оценяват това ми поведение като правилно и почтено. Нещо повече, те харесват самия мен! Твърде дълго се показвам търпелив с тях, за да не спечеля доверието им.

— Ти си първият човек след Гай Марий, когото те толкова искрено обожават — рече Скавър и се замисли за отминалите времена.

— Имаш право — съгласи се Друз. — Гай Марий също е човек, на когото народът знае, че може да има доверие. Той допада на съгражданите си със своята прямота, с излъчването си на сила, със самите си маниери, които го оприличават много повече на обикновен римски гражданин, отколкото на благородник. Аз не мога да се ползвам с тези му предимства, защото просто не ги притежавам. Не мога да не бъда римски благородник. Но търпението ми даде своите първи плодове, Марк Емилий. Хората се научиха да ми имат доверие.

— Мислиш ли, че е дошло времето за гласуване?

— Убеден съм.

— Да събера ли и останалите? Можем да вечеряме у нас.

— Мисля, че днес е денят, когато на всяка цена трябва да вечерям у дома си — поклати глава Друз. — Дали за добро, дали за зло, утре ще се реши съдбата ми.

Скавър хукна да търси Марий, Сцевола и Антоний Оратор. Понеже срещна Луций Корнелий Сула, махна му и на него.

— Разнасям покани от името на Марк Ливий. Какво ще кажеш да дойдеш на вечеря у тях, Луций Корнелий? — И като видя как по лицето на Сула се изписва добре познатото изражение на омраза към всички околни, Скавър веднага добави: — Наистина ще е добре да дойдеш! Все наши хора сме, никой няма да тръгне да се меси в живота ти!

Сула се престана да се мръщи и дори си позволи да се усмихне.

— Щом настояваш, Марк Емилий, ще дойда.

В началото на септември шестимата сенатори нямаше да привлекат особено внимание, защото колкото и много клиенти да имаше Друз, в Рим не беше прието човек да изпраща патрона си чак до къщи. Обикновено времето за срещи и разговори беше ранното утро, когато всеки уважаващ себе си римлянин трябваше да се яви в дома на покровителя си и да му предложи услугите си за през деня. Но след това осмо предварително заседание на плебейското събрание Друз се беше обградил с такава плътна тълпа от почитатели, че освен на петимата си приятели — благородници трябваше да обръща внимание на още поне двеста свои по-неизвестни съграждани. В тълпата не се виждаха нито богаташи, нито хора с име, напротив — повечето бяха представители на третата и четвъртата класи, виждаха се дори пълни бедняци. Обединяваше ги едно — искреното възхищение към почтения, твърд и решителен Марк Ливий Друз. Още от второто концио те като че ли се бяха зарекли всеки път да го изпращат до дома му и от тогава постоянно увеличаваха броя си; днес бяха твърде многобройни, защото на следващия ден предстоеше гласуването и повече нямаше да имат възможност да разговарят с любимеца си.

— Значи всичко е определено за утре? — попита Сула Друз, докато вървяха.

— Да, Луций Корнелий. Народът достатъчно ме опозна, за да ми има доверие. Като казвам „народа“, имам предвид и конници, и тези любезни хора, които сега ме следват като хрътки. Не виждам причина да отлагам повече гласуването. Дори по чисто психологически причини. Ако ми е писано някога да успея, то ще е утре и никой друг път.

— Не се и съмнявам, че ще успееш, Марк Ливий — окуражи го Марий, който беше много доволен от развитието на събитията. — Ето, аз например ще гласувам в твоя подкрепа.

Разстоянието до дома на Друз беше много кратко: трябваше само да се прекоси Форумът, да се изкачат Весталските стълби, да се свърне вдясно по Кливус Викторие и излизаха право срещу входа му.

— Влезте, влезте, приятели! — обърна се развеселен той към тълпата. — Влезте в атрия да си кажем довиждане. — След което тихо подшушна на Скавър: — Вие идете в таблиния и ме изчакайте. Няма да се бавя, но от уважение ще трябва да им кажа няколко прощални думи.

Докато Скавър и останалите четирима почетни гости бързаха да се скрият в кабинета, Друз поведе тълпата свои почитатели през перистила към голяма двукрила врата в отсрещния му край. Зад нея се намираше самият атрий, който иначе радваше окото с пъстрите си фрески, но сега заради падащия здрач тънеше в сумрак. Известно време Друз остана сред анонимните си привърженици, шегуваше се с тях и весело се смееше, без да пропусне да им напомни как трябва да гласуват на другия ден; лека-полека хорицата започнаха да се сбогуват с него, докато накрая той се оказа заобиколен от съвсем малка групичка. Целият атрий бе потънал в сянка, но понеже още не бе дошъл часът за палене на лампите, ъглите се бяха превърнали в огромни черни петна, където човешкият поглед не можеше да проникне.

Най-сетне и последните се сетиха, че е време да си вървят. Един от тях явно бе изгубил ориентация в тъмното, защото се блъсна с цяло тяло в Друз, който усети как синусът на тогата му се надига и изведнъж някаква непонятна болка го сряза от дясно на корема му. Идеше му да извика, но се въздържа, защото хората можеха и да са му почитатели, но си оставаха непознати. Те самите се бяха забързали към изхода, някои обсъждаха как толкова бързо се било смрачило и как би било добре, ако успеят да се приберат по къщите си, преди улиците на Рим да се превърнат в разбойнически свърталища.

Почти заслепен от болка, Друз бе застанал на вратата към градината и се опитваше да маха на гостите си с лявата си ръка, изгубила се под гънките на тогата му. Изчака и последният от посетителите да се изгуби зад отсрещната врата, водеща на улицата, и сам се насочи към кабинета си, където го чакаха приятелите му. Но в мига, в който се опита да помръдне, необяснимата болка над слабините така го парна изведнъж, че този път не можа да се сдържи и с все сила извика. Но напразно… Болката не искаше да отмине, вместо това по десния му крак потече топла и лепкава течност, от която ужас го обзе.

Когато Скавър и останалите изскочиха от кабинета, Друз едва се държеше на крака и с ръка опипваше десния си хълбок. Той вдигна ръка, погледна я на слабата светлина, идваща откъм градината и сякаш не искаше да повярва на очите си, че вижда кръв. Своята кръв. Друз се свлече на колене, сетне изведнъж се строполи като повалено дърво на пода и отчаяно започна да се бори за въздух.

Не Скавър, а Марий пръв разбра какво точно се е случило. С бързи движения разголи десния хълбок на приятеля си, за да се покаже изотдолу дръжката на нож, забит дълбоко в корема на Друз. Отговорът на загадката бе разкрит.

— Луций Корнелий, Квинт Муций, Марк Антоний — започна да нарежда Марий, — всеки да доведе по един лекар със себе си! А ти, Принцепс Сенатус, погрижи се да запалят всички лампи в къщата. Бързо, ако обичате!

Изведнъж Друз нададе нов вик, по-пронизителен от първия, който подобно на прилепите в мрака се защура между стените на атрия и заподскача от греда на греда като обезумял; в миг от всички страни се показаха роби и робини и цялото помещение се изпълни с народ. Кратип хукна да помага на Скавър, който бе започнал сам да пали една след друга лампите в атрия, докато Корнелия Сципионида, придружена от шестимата си внуци, стъпи в локвата кръв на пода и се надвеси над сина си.

— Убиец — обясни с една дума Марий.

— Ще изпратя да повикат брат му — делово заяви майката, без да обръща внимание на изцапаната си с кръв рокля.

Никой не обръщаше внимание на шестте деца, които тихомълком се промъкнаха зад гърба на Марий и с ококорени очи наблюдаваха ужасяващата гледка: локвата кръв по пода, изкривеното от болка лице на вуйчо им, мръсния предмет, който стърчеше от корема му. Вътрешният кръвоизлив притискаше все повече и повече нервните възли, водещи към крака на ранения, който ревеше с пълно гърло; при всяка негова конвулсия децата подскачаха и инстинктивно се дърпаха назад, докато най-накрая Цепион не си възвърна донякъде самообладанието и не притисна плътно до себе си мършавата фигурка на брат си Катон, за да откъсне погледа му от разширените очи на вуйчо му Марк.

Едва когато Корнелия Сципионида се върна в атрия, се сетиха за децата, които бяха отведени от обляната в сълзи бавачка; Корнелия безпомощно се отпусна до Марий и се загледа в ранения.

Скоро след това на вратата се появи Сула, буквално хванал мъничкия Аполодор Сикул под ръка, и хвърли лекаря като играчка до умиращия.

— Това влечуго не искаше да стане от масата — обясни той недотам възпитаното си държане спрямо лекаря.

— Трябва да го отнесете на леглото му, преди да го прегледам — заръча сицилиецът, задъхан от бързането.

Марий, Сула, Кратип и още двама роби подхванаха крещящия от болка Друз от земята и оставяйки широка кървава диря навсякъде, откъдето минеха, го понесоха към огромното легло, където толкова дълги години Сервилия Цепионида напразно се беше мъчила да зачене дете. Стаичката беше тясна и от многото лампи, окачени за случая навсякъде по стените, бе заприличала на огнище.

Дойдоха и другите лекари; Марий и Сула ги оставиха да се суетят около ранения и се върнаха в атрия при приятелите си. Дори оттук ясно чуваха виковете на Друз, който нито за миг не можеше да намери покой от измъчващата го болка. Когато се появи и Мамерк, Марий просто му показа пътя към спалнята, но дори не понечи да го придружи.

— Не можем да си отидем току-така — отбеляза Скавър, който сякаш бе остарял с няколко години.

— Не, не можем — съгласи се Марий, който се чувстваше не по-малко остарял от връстника си.

— Тогава да влезем в таблиния. Там по-малко ще пречим — предложи Сула, който още не можеше да си поеме дъх — не само че почти пред очите му бяха убили човек, но и трябваше да се бори с някакъв си лекар, който искаше да си дояде вечерята.

— Просто не мога да повярвам! — държеше се за главата Антоний Оратор.

— Сципион ще да е! — потръпна при самата мисъл Сцевола.

— По-скоро Варий, испанската курва — изскърца със зъби Сула.

Петимата се разположиха в кабинета, където безпомощно зачакаха да видят какъв ще е резултатът от цялата шетня. Всеки от тях приемаше едва ли не като лична обида това, че трябва да стои с вързани ръце, докато един от най-достойните римляни си отиваше в ужасна агония. Десетина-петнайсет минути по-късно трябваше да се убедят, че Корнелия Сципионида е истинска представителка на славния си род, щом като насред майчините си грижи бе намерила време да им прати храна и вино, оставяйки един от робите си изцяло на тяхно разпореждане.

Когато лекарите най-сетне се осмелиха да извадят оръжието от раната и да го разгледат, всички единодушно се съгласиха, че по-добро за целта едва ли би се намерило — малко обущарско ножче с широко, коварно закривено острие.

— Онзи го е извъртял открай докрай в раната — опита се да обясни Аполодор на Мамерк на фона на неистовите крясъци на Друз.

— Какво означава това? — Брат му беше плувнал в пот от убийствената жега, която маслените лампи бяха създали, и почти не можеше да вижда, камо ли да разсъждава.

— Означава, че вътрешностите са насечени, на парчета и така разбъркани, че изобщо не могат да бъдат повторно наместени. Кръвоносните съдове, нервните възли, пикочният мехур, дори, мисля, червата.

— Не можете ли поне да му дадете успокоително за болката?

— Вече му дадох сироп от мак, но ще му дам още. За нещастие не мисля, че ще му помогне особено.

— А кое ще му помогне повече? — започваше да проумява положението Мамерк.

— Нищо.

— Искаш да кажеш, че синът ми ще умре! — не искаше да вярва Корнелия.

— Да, домина — отвърна й лекарят, сякаш го бяха обидили. — Раната на Марк Ливий не е само външна, но и вътрешна. Не можем нищо да направим, за да спрем кръвоизливите. Уви, ще трябва да умре.

— В такава ужасна агония? Не можете ли поне да намалите болката? — не отстъпваше майката.

— Най-силното успокоително, което използваме ние, римските лекари, е сиропът от малоазиатски мак. Ако той не помогне, значи нищо не би могло.

Цяла нощ Друз не престана да крещи от болка в леглото си. Нямаше кътче в просторната му къща, където да не се чуват предсмъртните му викове, изпълнили до пръсване главите на шестте деца в детската стая. Бяха се скупчили едно до друго, за да се чувстват по-сигурни, а малкият Катон така и не отлепи глава от гърдите на по-големия си брат, докато сестрите и братовчед му горко плачеха. Все едно малко хора бяха умрели в тази къща, че трябваше цял живот да носят спомена за вуйчо си Марк, превиващ се от болка насред собствената си кръв.

Единствен малкият Цепион сякаш бе надминал себе си и без да обръща внимание на собствения си ужас, не преставаше да гали косите на брат си и да го утешава:

— Тук съм, успокой се! Никой нищо не може да ти направи!

Цялата улица пред къщата се изпълваше с народ — до такава степен, че в разстояние от триста крачки в двете посоки човек с мъка си проправяше път. Дори навън отчетливо се дочуваха виковете на Друз, на които в хор отговаряха стотици въздишки и стонове — доказателство каква рана се беше отворила в самите гърди на вечния град.

В самата къща, в атрия сякаш беше свикано заседание на сената. Цепион все пак го нямаше, също както и Филип — предвидливо решение от страна и на двамата. А Луций Корнелий Сула, който постоянно подаваше глава иззад вратата на таблиния, обърна изрично внимание на факта, че отсъства и Квинт Варий. По едно време из мрака, загърнал лоджията, се дочуха нечии стъпки. Сула се примъкна безшумно навън и се огледа в тъмното. Насреща му стоеше момиче на тринайсет-четиринайсет години, чернокосо и наглед хубавичко.

— Какво търсиш тук? — попита я той, като изведнъж застана точно пред светлината на най-близката лампа.

Сервилия ахна от уплаха — червеникавият ореол, който се бе образувал около главата на Сула, го бе накарал да заприлича на покойния Катон Салониан; в очите й за миг се изписа жестока омраза, но скоро се изпари.

— А кой си ти, че да ме питаш? — тросна се тя с присъщото си високомерие.

— Аз съм Луций Корнелий Сула. Ти коя си?

— Сервилия.

— Марш в леглото, млада госпожице. Тук не е място за теб.

— Дошла съм да потърся баща си — обясни тя.

— Кого? Квинт Сервилий Цепион?

— Да, да, баща си!

Сула се засмя при тази идея, без да го е грижа, че може да я нарани.

— Как мислиш, че ще дойде баща ти, глупаво момиче, когато половината град го смята за убиец на вуйчо ти?

Очите на Сервилия отново заблестяха, този път от нескрита радост.

— Марк Ливий наистина ли ще умре? Наистина ли?

— Да.

— Чудесно! — възкликна тя на сбогуване, отвори някаква врата и изчезна.

Той вдигна рамене и се върна в кабинета.

Скоро след зазоряване в таблиния се появи Кратип.

— Марк Емилий, Гай Марий, Марк Антоний, Луций Корнелий, Квинт Муций, господарят иска да ви види.

От известно време виковете се бяха удавили в спорадични стонове, които сякаш режеха гърлото на умиращия; всички добре разбираха какво означава това и се забързаха подир иконома, който разбутваше тълпата от сенатори, събрали се в атрия.

Друз лежеше в постелята; лицето му бе мъртвешки бледо и приличаше повече на маска, в която някое зловещо създание бе пробило две дупки, за да сложи красиви черни очи — очи, от които струеше жизненост и сила. От едната страна на Друз стоеше Корнелия, с гордо вдигната глава и сухи очи; от другата беше Мамерк Емилий Лепид Ливиан — в същото положение като майка си. Лекарите бяха излезли.

— Приятели, трябва да тръгвам — обърна се към сенаторите Друз.

— Разбираме — отговори му Скавър.

— Делото ми ще остане недовършено.

— Така е — кимна Марий.

— Но за да ми попречат, те трябваше да стигнат чак дотук — възкликна раненият и за миг лицето му отново се напрегна от болката.

— Кой го направи? — попита Сула.

— Бяха общо седем души. Един от тях. Не ги познавам. Обикновени хорица. Бих казал, от третата класа. Във всеки случай не пролетарии.

— Беше ли получавал преди това заплахи? — на свой ред попита Сцевола.

— Не — изстена отново Друз.

— Ние ще намерим убиеца — обеща му Антоний.

— Или човека, който му е платил — допълни Сула.

Повече не посмяха да продумат от страх, да не би да съкратят с още някоя секунда и без това отлитащия живот на ранения. С всяка минута дишането му се затрудняваше все повече и повече и най-накрая, когато от изнемога повече не усещаше дори болката в корема си, Друз се надигна с усилия от възглавницата и обиколи с мътния си поглед всички в стаята.

— Еквандоне? — запита той нищото пред себе си с плътен, ясен глас. — Еквандоне симилем меи цивем хабебит рес публика? Кой друг вместо мен ще помогне на републиката така, както се опитах да й помогна аз?

Това бяха последните му слова; в следващия миг в очите му заблестяха златни пламъчета, които закриха цялата му гледка. Друз бе вече мъртъв.

— Никой, Марк Ливий — отвърна на въпроса му Сула. — Никой.

5

Квинт Попедий Силон научи за смъртта на Друз от писмото, което му прати Корнелия Сципионида; писмото пристигна в Марувиум само два дни след събитието — още едно доказателство за невероятната сила на духа у майката на Друз, която винаги знаеше кое и как трябва да се свърши. Беше обещала на сина си да съобщи за случилото се на Силон, преди той да е чул новината по околни пътища — и сега изпълняваше обещанието си.

Новината разплака Силон, но не го изненада. Дори може да се каже, че подобна развръзка на събитията му откриваше нови пътища; времето на изчакване и бездействие бе отминало безвъзвратно. С убийството на Марк Ливий Друз се слагаше край на всички надежди за мирно уреждане на италийския въпрос.

На свой ред той писа на самнита Гай Папий Мутил, до маруцина Херий Азиний, до пелигна Публий Презентей, до пицентинеца Гай Видацилий, до френтана Гай Понтидий, до вестина Тит Лафрений, както и до неизвестния водач на хирпините — народ, който се беше прославил с честата смяна на преторите си. Но къде да се съберат? Цяла Италия добре знаеше за мисията на двамата римски претори, които обикаляха полуострова и надаваха ухо за всякаква информация по тъй наречения „италийски въпрос“. В същото време твърде рисковано беше водачите на всички италийски народи да потърсят убежище в римски или латински град. Мястото на срещата трябваше да се намира по възможност в централната част на полуострова и в същото време — далеч от използваните от римляните пътища. Колкото и трудна да изглеждаше задачата, Силон се сети за отговора почти мигновено; в съзнанието му ясно се очерта картината на една планинска твърдина, кацнала в полите на Централните Апенини, обкръжена с високи стени и с постоянен достъп до вода, което я правеше най-привлекателна. Крепостта се наричаше Корфиниум и се намираше на Валериевия път при устието на река Атерн. Държаха я пелигните, които почти си я оспорваха с маруцините.

Съветът в Корфиниум се проведе осем дни след смъртта на Друз. Присъстваха водачите на осем от италийските племена, придружени от множество последователи — марси, самнити, маруцини, вестини, пелигни, френтани, пиценци и хирпини. Всички до един бяха възбудени и решени на велики дела.

— Отговорът е един: война — заяви Мутил пред съвета почти веднага, щом се започна работа. — Трябва да воюваме, братя италийци, това е единственото, което ни остава! Рим продължава да ни отказва достойнството, което заслужаваме, продължава да си затваря очите пред всички благодеяния, които му сторихме. Но ние ще създадем своя независима държава, който не ще има повече нищо общо нито с Рим, нито с римския народ. Вместо това ще премахнем всички римски и латински колонии, основани в пределите на земите, и ще изковем сами бъдещата си съдба — със собствени сили и собствени средства!

Подобна войнствена декларация не можеше да бъде посрещната другояче, освен с бурни овации и тропане с крака. Мутил беше като пиян, докато Силон си повтаряше, че това е добро начало за славното им дело. Първият се опияняваше от омразата си към римляните, вторият се опитваше да се раздели с всякаква мисъл за помирение с Рим.

— Нека не плащаме повече данъци на римляните! Да не пращаме повече войници! Да не им даваме повече земите си! Да не подлагаме голите си гърбове на камшика им! Да не се оставяме да ни заробват за дългове! Да не се кланяме повече на нищо римско! — крещеше обезумял Мутил. — Отсега нататък ние ще бъдем самостоятелна сила! Ние ще заместим Рим! Защото, приятели, на Рим му е писано в най-скоро време да изчезне сред ужасни пламъци!

Понеже в цял Корфиниум не се бе намерила нито една зала или що-годе просторно помещение, което да побере всички присъстващи, събранието се провеждаше на градския пазар. Самнитът имаше за публика около две хиляди души луди глави, които ентусиазирано подеха втората част от речта му и мощните им възгласи се разнесоха из цялата долина, плашейки птиците и всявайки недоумение у местните жители.

„Цялата работа свършихме за две минути — мислеше си Силон, докато слушаше виковете на събратята си. — Най-важните решения вече ги взехме.“

И все пак оставаха много други, които тепърва трябваше да се обсъдят. Най-напред — как щеше да се казва новата държава.

— Италия! — предложи Мутил.

Италия вече си имаше столица — Корфиниум, но на него му трябваше ново име…

— Италика! — предложи пак Мутил.

Оставаше да се разберат кой ще ги управлява.

— Ще създадем съвет от петстотин души, избрани по равно от всички народи, които се присъединят към Италия — на свой ред взе думата Силон с пълното одобрение на Мутил. Ако Мутил беше душата на бъдеща Италия, то Силон беше нейният мозък. — Гражданските ни закони, също както и самата конституция на държавата ни ще бъдат изготвени и приведени в действие от този италийски съвет, който ще заседава постоянно тук, в новата столица на Италия. Но както всички добре разбирате, за да можем да придадем плът на нашата Италия, първо ще трябва да победим Рим на бойното поле. Ето защо, докато войната не бъде спечелена напълно — а че ще я спечелим, не ще и съмнение, — Италия ще се управлява от вътрешен, или по-добре военен съвет, състоящ се от дванайсет претори и двама консули. Названията са римски, признавам, но ще свършат работа, още повече че лесно се помнят. Военният съвет ще действа единствено със знанието и съгласието на италийския съвет. Негово главно задължение ще бъде да организира войната срещу Рим.

— Но кой римлянин ще ни повярва? — на свой ред се провикна Тит Лафрений, предводител на вестините. — С какво разполагаме? С две имена. Това е всичко, което можем да предложим в замяна на Рим. Името на една несъществуваща държава и новото название на един стар град!

— Рим ще ни повярва — възрази му без капка колебание Силон, — когато започнем да сечем собствени монети и поканим архитекти да проектират новия център на столицата ни! От едната страна на новите монети ще бъдат изобразени осем въоръжени мъже — в чест на осемте народа, представени на това паметно събрание, — готови да заколят жертвеното прасе Рим. От другата страна ще гледа ликът на новата богиня в италийския пантеон — самата Италия! За животно — символ ще изберем самнитския бик. За бог — покровител — Либер Патер, Бащата на свободата, който ще води пантера на каишка като символ за опитомяването на пантерата Рим! До една година нашата нова столица Италика ще има своя форум, не по-малък от този в Рим; ще има своя храм на богинята Италия, по-внушителен от дома на Церера в Рим, ще има и своя храм на Юпитер Италийски, пред който светилището на Юпитер Оптимус Максимус в Рим ще изглежда като кучешка колибка! В най-скоро време римляните ще се убедят, че повече нищо не им дължим!

Отново избухнаха аплодисменти; Силон млъкна на трибуната, усмихваше се предизвикателно на невидимите римляни и чакаше шумът да утихне.

— Рим ще разбере, че ние сме едно цяло! — провикна се той. — Това е клетвата, която полагам сега пред вас и пред всички граждани на свободна Италия! Нека знаят враговете ни, че няма да пожалим нито думи, нито сили, нито храна, нито пари, нито хора в името на победата! В цялата военна история няма да има друг случай, когато всички съюзници да са се сражавали срещу общия враг в такива стегнати редици като нашите. В цяла Италия смелите и горди мъже чакат с оръжие в нозете да бъдат призовани на бой! За броени дни можем да вдигнем на крак не по-малко от сто хиляди души войници, а ако потрябва, техният брой дори ще се увеличи! — Замълча и дръзко се изсмя по адрес на враговете си. — До две години, братя италийци, римляните ще са тези, които със сълзи на очи ще ни молят да им дадем италийско гражданство!

И понеже каузата беше колкото справедлива, толкова и обща за всички присъстващи, понеже цяла Италия бе чакала с десетилетия мига, в който да я защити, в този паметен ден на никого дори не му хрумна да спори за властта, да води подмолна борба със съратниците си за почести и пълномощия; след броени часове съветът на петстотинте вече се беше събрал, за да мисли над бъдещите граждански закони, докато вътрешният съвет обсъждаше как да се води войната срещу Рим.

Членовете на този вътрешен съвет бяха избрани по гръцки маниер с вдигане на ръце. Предвидливо сред преторите бяха избрани и представители на луканите и венузините, които засега отсъстваха, но за които никой не се съмняваше, че всеки момент ще се присъединят към останалите.

Двамата консули бяха самнитът Гай Папий Мутил и марсът Квинт Попедий Силон. Сред преторите личаха имената на Херий Азиний от племето на маруцините, на Публий Ветий Скатон — от марсите, на Публий Презентей — от пелигните, на Гай Видацилий — от пиценците, на Марий Егнаций — от самнитите, на Тит Лафрений — от вестилите, на Тит Херений — отново от пиценците, на Гай Понтидий — от френтаните, на Луций Афраний — от венузините и на Марк Лампоний — от луканите.

Веднага щом бе попълнен съставът му, военният съвет се събра в скромната зала за делови срещи, с която разполагаше в момента Корфиниум — Италика — и се захвана с належащата работа.

— Трябва да включим в редиците си етруските и умбрите — рече Мутил. — Ако те не се присъединят към нас, няма да можем да блокираме Рим от север. А ако не успеем да прекъснем връзките му със север, то той ще продължи да разчита на помощ и суровини от Галия.

— И етруските, и умбрите са странни люде — сподели марсът Скатон. — Наивниците никога не са гледали на себе си като на италийци, нищо че Рим се е отнасял с тях по същия начин, както с нас!

— И все пак те дръзнаха публично да протестират срещу раздаването на агер публикус напомни му Херий Азиний. — Нима това не е признак, че биха застанали на наша страна?

— По-скоро е признак, че няма да го сторят — поклати глава Силон. — От всички жители на полуострова жителите на Етрурия живеят в най-близки връзки с Рим, докато умбрите във всичко са се научили сляпо да ги следват. Питам ви сега, познавате ли лично поне един по-известен жител, на която и да е от двете области? Никого! Виновни са Апенините, които открай време са пречели на контактите им с източните краища на полуострова. На север етруските граничат с Италийска Галия, на юг — с Рим и Лациум. Всичко, което отглеждат или произвеждат, го продават на римляните — не на съседите оттатък планината.

— И какво толкова продават? Чам и свине! Чам, добре, ами няколко прасета в повече или по-малко — какво значение? — попита пиценецът Видацилий.

Силон се усмихна.

— Има прасета и прасета, Гай Видацилий! Някои прасета само си грухкат! Но другите знаят как да правят превъзходни ризници!

— Да, в Пиза и Популония! — рече Видацилий. — Разбирам какво имаш предвид.

— Ще трябва да оставим Етрурия и Умбрия за по-далечно бъдеще — заключи Марий Егнаций. — Предлагам все пак съветът на петстотинте да избере неколцина от най-способните си да убеждават членове и да ги прати на преговори с тамошната върхушка. В това време ние ще се заемем с преките си задължения. С войната. И с това, как възнамеряваме да я започнем.

— Квинт Попедий, нека ти пръв кажеш мнението си! — подкани приятеля си Мутил.

— Ще свикаме всички войници в легионите. Докато те се приготвят за бой, ние ще пратим нова делегация пред римския Сенат и народ, колкото да им хвърлим прах в очите. Както и предния път ще искаме да ни се даде пълно гражданство.

Марий Егнаций изсумтя презрително.

— Че за какво ни е притрябвало това римско гражданство! Нека си бършат задниците с него!

— О, ще си ги избършат, ти не се бой! — увери го развеселен Силон. — И все пак ще трябва първо да се запознаят с армията ни. А за целта ще ни трябва известно време, нали? Може и да сме готови, но ще ни е нужен поне цял месец за пълна мобилизация. От сигурни източници знам, че римляните не очакват да се въоръжим в близките пет-десет години. Защо да им разбиваме илюзиите? Ако сега пратим нова делегация при тях, те ще приемат това само като доказателство колко сме изостанали в подготовката си.

— Напълно съм съгласен с теб, Квинт Попедий — рече Мутил.

— Добре. Тогава предлагам да поискаме от петстотинте да назначат втора делегация от словоохотливи люде, които незабавно да се запътят към Рим. Начело ще е добре все пак да застане някой от военния съвет.

— Нека аз да кажа — обади се Видацилий, — че ако възнамеряваме да спечелим войната с Рим, трябва да бързаме. Римляните трябва да усетят отведнъж цялата ни мощ. Да ги нападнем от всички страни едновременно, да не им оставим време да се окопитят. Разполагаме с достатъчно добре обучени войници, разполагаме и с прекрасна екипировка… — Тук той направи физиономия на дълбоко съмнение. — Но нямаме пълководци.

— Да имаш да взимаш! — тросна му се Силон. — Ако искаш да кажеш, че сред нас няма човек, който да се сравнява с Гай Марий, то тогава си прав. И все пак Гай Марий вече е стар, а на кого римляните биха могли да разчитат? Може би на Квинт Лутаций Катул, задето продължава да се бие по гърдите, че е изклал кимврите в Галия, макар цял свят да знае, че и там е командвал Гай Марий. Или на Тит Дидий, но и той не може да се сравнява с Марий. И което е още по-важно — Дидиевата армия е разположена чак в Капуа — четири легиона, все ветерани. Останалите, предвождани от най-способните римски пълководци в момента — Сенций и Брутий Сура, — още се сражават в Македония, откъдето никой не би посмял да ги повика обратно… И без това си имат достатъчно работа.

— Напротив, когато в Рим разберат, че е заплашено самото му съществуване — не се съгласи с него Мутил, — на драго сърце ще се разделят с всичките си провинции, само и само да ни отблъснат. Тъкмо това е причината, заради която сме принудени да проведем светкавична война!

— Ти не ме доизслуша какво исках да ти кажа за римските пълководци — върна се на въпроса Силон. — В действителност нас ни най-малко не ни интересува с какви таланти разполага или не разполага в момента Рим. Защото и срещу нас римляните ще действат по същия начин, по който са действали срещу всички други. Главнокомандващи ще бъдат действащите консули. Нека не броим Секст Юлий Цезар и Луций Марций Филип — техният мандат почти изтича. Нямам представа кои ще бъдат консули догодина, нищо че изборите вече трябва да са протекли. Така или иначе тъкмо по този въпрос не споделям мнението ти, Гай Видацилий, нито твоето, Гай Папий. Всички ние, които присъстваме в тази стая, имаме не по-малък опит във военното дело от който и да било римлянин, избран тия дни за консул. Аз самият съм участвал в поне няколко похода, имах и нещастието да се сражавам при Араузио! Съплеменникът ми Скатон, ти самият, Гай Видацилий, и ти, Гай Папий, и всички останали, та нима има някой от вас, който да не си е отслужил задължителните шест похода! Ние сме запознати с тънкостите на командването не по-зле от който и да било римски офицер — легат или главнокомандващ.

— Освен това разполагаме с едно голямо предимство — подкрепи го Презентей. — Познаваме бъдещия театър на бойните действия много по-добре от римляните. Вече няколко години не сме спирали военната си подготовка по всички краища на полуострова. Римляните са свикнали да воюват отвъд моретата — самата Италия им е напълно непозната. Щом легионерите биват разпуснати от школите в Капуа, те си отиват право по домовете. Наистина жалко, че четирите легиона на Дидий още не са натоварени по корабите, но пък и това е цялата военна сила, с която разполага в момента Рим. Докато врагът успее да повика обратно войските си от задморските провинции, ще мине време.

— Когато Публий Крас се върна да чества триумфа си, той не взе ли със себе си и част от войската? — попита Херий Азиний.

— Така беше, но щом испанците се вдигнаха отново на въстание, легионите бяха отпратени по корабите в обратна посока — успокои го Мутил, който по принцип живееше близо до Капуа и беше добре осведомен за движението на римските войски. — Четирите легиона на Тит Дидий все още се намират в Капуа, защото римляните не знаят дали няма да им потрябват в Азия или Македония.

В този момент от пазарището дойде пратеник, носещ някакъв документ от страна на новоучредения италийски съвет. Мутил пое свитъка, прочете го няколко пъти открай докрай и накрая грозно се изсмя.

— Е, господа пълководци, личи, че не само нашият съвет, но и петстотинте на пазара са се хванали здраво за работа! В ръцете ми стои документ, с който членовете на италийския съвет официално ни уведомяват за решението си големите градове на Италия да се подредят по двойки с приблизително равно по брой население; между всяка двойка италийски градове ще бъде направена размяна на заложници — всяка страна ще даде на другата петдесет деца от всички слоеве на населението си!

— Бих нарекъл това брутална проява на недоверие — възмути се Силон.

— Предполагам, че и така може да се изтълкува. Но според мен е по-скоро доказателство колко решени са всички италийски народи да проведат борбата до победен край. Затова нека наречем размяната на заложници проява на добра воля и нека всеки италийски град докаже, че може да рискува живота на петдесет деца в името на общата кауза — подкрепи изцяло решението на петстотинте Мутил. — Нека моят град Бовианум размени заложници с Марувиум. Виждам, че отсега са се решили и други размени: между Аскулум Пицентум и Сулмон, между Теате и Сепинум.

Силон и Мутил излязоха навън, за да говорят лично пред големия съвет. Когато се върнаха при осмината претори, откриха, че те не са си губили времето, ами вече са започнали да обсъждат бъдещата стратегия.

— Най-напред трябва да ударим Рим — предложи Тит Лафрений.

— Да, но в никакъв случай с цялата си войска — предупреди го Мутил, докато сядаше на мястото си. — Трябва да действаме с презумпцията, че няма да получим никакво съдействие от страна на етруските и умбрите. Тогава излиза, че не можем да направим и крачка на север. Не бива да забравяме, че и Северен Пиценум е твърде силно обвързан с римските сенатори Помпей, които едва ли ще хукнат да ни помагат. Гай Видацилий, Тит Херений, не сте ли съгласни с мен?

— Няма как да не сме съгласни — въздъхна тежко Видацилий. — Северен Пиценум отдавна е част от Рим. Повече от половината земя в областта е лично владение на Помпей Страбон. Останалото е в ръцете на Помпей Руф. Ние можем да разчитаме само на тясната ивица между Сентинум и Камеринум — това е всичко.

— Много добре. Значи на първо време трябва да забравим за Северна Италия — заключи Мутил. — Разбира се, на изток от Рим положението е коренно различно, особено в планинските райони. В южните части на полуострова също се ползваме с добри позиции и лесно бихме могли да откъснем напълно Рим от Тарент и Брундизиум. Ако Марк Лампоний включи Лукания в съюза ни, а аз вярвам, че ще го стори, ще изолираме Рим и от Региум. — По лицето му обаче вместо радост се изписа кисела гримаса. — И все пак остават долините на Кампания — от Самниум чак до Апулия на Адриатическо море. Тъкмо тук трябва да нанесем най-силния си удар, при това по няколко причини. Най-вече защото Рим е свикнал да гледа на Кампания като на място, завинаги умиротворено, напълно поддало се под римското влияние. Но това далеч не е истина, господа! Римляните могат да държат Капуа, да държат и Путеоли, но аз съм убеден, че останалата част от Кампания би могла да мине в наши ръце! А ако успеем да я привлечем, ще завземем най-добрите пристанища в близост до Рим, ще откъснем града и от останалите, намиращи се по на юг, ще го лишим от най-плодородните му земи, ще обсадим самата Капуа. И когато се разбере, че инициативата е в наши ръце, а Рим е принуден да се защитава, Етрурия и Умбрия ще трябва да се присъединят към нас. За целта обаче се налага да овладеем всички пътища на юг и на изток от Рим, да се опитаме да излезем на Вия Фламиния и Вия Касия. Ако един ден етруските се присъединят към нас, Рим ще бъде обкръжен напълно. В краен случай ще разчитаме да го изтощим от глад.

— Ето, Гай Видацилий, виждаш ли? — обърна се победоносно Силон към пиценеца. — Кой още твърди, че сме нямали добри пълководци.

Видацилий вдигна ръце в знак, че се предава.

— Печелиш, Квинт Попедий! Гай Папий ще бъде предводителят, на когото ще се уповаваме.

— Мисля, че в тази стая ще откриеш не по-малко от десет пълководци, на които бихме могли да се уповаваме — поправи го Мутил.

В деня, когато бе създадена новата италийска държава и бе обявено съществуването на единна италийска нация, в същото време, в което най-знатните представители на различните италийски племена се бяха събрали в новата си столица Италика, за да обсъждат бъдещето, римският претор Квинт Сервилий, роднина на Сервилий Авгур, напусна на кон пристанищния град Фирмум Пиценум и се запъти по Вия Салария право към Рим. Още от юни месец той се бе запилял по пътищата на Северна Италия, беше прекосил плодородните хълмове на Етрурия чак до реката Арн, отвъд която започваше Циспаданска Галия, после се бе насочил на изток към Умбрия, оттам бе минал на юг в Пиценум и бе обиколил цялото адриатическо крайбрежие. Живееше с чувството, че достойно е изпълнил дълга си към Рим и че не е оставил непроверено нито едно кътче в цяла Северна Италия. Ако никъде не бе открил заговор против Рим, това се дължеше на простата причина, че подобен заговор просто не съществуваше. След толкова дълги месеци Квинт Сервилий можеше да се обзаложи с всеки срещнат, че е тъкмо така.

Навсякъде Сервилий беше посрещан като цар. Дарен с проконсулски империум, той бе имал честта през цялото време да язди зад гърбовете на дванайсетте си ликтори, облечени в моравочервени туники и сложили на седлата пред себе си фасциите, измежду които се подаваха двойните им брадви. Самият претор яздеше снежнобял кон, а върху пурпурната си туника бе облякъл сребърна броня. Квинт Сервилий надали си даваше сметка до каква степен заприличва на Тигран Арменски, но ето, че веднъж му хрумна съвсем непринудено да нареди на един от робите си да разпъне чадър над августейшата му глава, да не би да получи топлинен удар. Ако само го бе видял Луций Корнелий Сула, навярно би се смял при гледката, нещо повече — съвсем чистосърдечно би го хванал през кръста и захвърлил в праха, където му беше мястото.

Всеки ден личната прислуга на Квинт Сервилий се откъсваше пред тържественото шествие, което водеха ликторите, и бързаше за следващата спирка, където да уреди настаняването на височайшия си господар. Обикновено за целта се избираше вилата на местния магистрат или поземлен магнат, а колкото до това къде ще прекара нощта останалата част от свитата му, не беше Квинт Сервилий човекът, който, ще се занимава с подобни незначителни въпроси. Освен от ликторите и многобройната си прислуга, той се придружаваше още от двайсет души конна гвардия, въоръжена до зъби. Освен това от страх да не му стане много скучно по време на дългите преходи, Сервилий бе поканил за свой легат някой си Фонтей, богат, но неизвестен римлянин, който наскоро бе успял да си купи късче слава, дарявайки (заедно със своеобразна зестра) седемгодишната си дъщеря Фонтея на колегията на весталките.

От ден на ден на Квинт Сервилий му се струваше все повече и повече, че в Сената се е вдигнал шум за нищо и че цялото пътуване е било съвсем напразно. И все пак това далеч не беше причина да се оплаква, защото бе имал случай да опознае Италия, както никой друг от колегите му не я познаваше, при това да се наслади и на много от скритите й прелести. Където и да стъпеше кракът му, го посрещаха с отворени обятия, хранеха го и го пояха добре. Благодарение на незапомнената щедрост на домакините му, а не на последно място и на магическото въздействие на думите „проконсулски империум“, ковчежето, в което пазеше отредените му от Сената средства за пътни разходи, не се бе изпразнило и наполовина, така че се очертаваше да завърши преторския си мандат с пълна кесия, при това изключително за сметка на държавата.

Вия Салария представляваше Старият път на солта — онова чудо на чудесата, което бе позволило на Рим да се появи на бял свят и да се възползва от трафика на сол, който латините бяха установили от дълбока древност между солените блата край Остия и останалите краища на полуострова. В по-нови времена обаче Вия Салария бе изгубила много от предишното си значение — до такава степен, че държавата нехайстваше за неговото поддържане и такъв достоен човек като Квинт Сервилий трябваше да се друса по разбития път. Между Фирмум Пиценум и следващата спирка по пътя на претора — Аскулум Пицентум — имаше дълги отсечки, където настилката над калдъръма беше напълно отнесена от природните стихии, а най-накрая се оказа, че и самият проход, водещ до Аскулум, е засипан от каменно свлачище, което преграждаше пътя. На преторската свита й трябваха ден и половина, за да разчисти достатъчно място за преминаване, и на Квинт Сервилий му се наложи да прекара цялата нощ на открито в непоносимо тежки условия и липса на най-елементарни удобства.

Понеже беше тръгнал от самия морски бряг, пътят бе вървял единствено и само нагоре — крайбрежната ивица покрай Адриатика беше твърде тясна, а билото на Апенините — твърде близо. Въпреки това Аскулум Пицентум, който се намираше доста навътре в страната, надминаваше и по големина, и по богатства пристанищата в Южен Пиценум; затова и се беше обградил с високи каменни стени, които като че ли се съревноваваха с високите планински върхове наоколо. Близо до града течеше река Труенций, която по това време на годината представляваше просто едно поточе, свързващо известен брой вирове. Предвидливите жители на Аскулум обаче се бяха научили да черпят вода не от самата река, а от кладенец, изпомпващ всичко, което през годината проникваше под каменистото й дъно.

И този път слугите на Квинт Сервилий си бяха свършили добре работата, както господарят им щеше да се увери при влизането си в града; на самите градски порти го чакаха неколцина богати търговци, които говореха латински вместо гръцки и носеха тоги в знак, че се радват на римско гражданство.

Римлянинът слезе от снежнобялото си конче, понамести пурпурното наметало, което се бе свлякло зад лявото му рамо, и благоволи да приеме поздравленията на групичката посрещачи.

— Това не е нито римска, нито латинска колония, нали? — попита той, защото всъщност познанията му по география бяха твърде оскъдни, а това не беше добре за един претор, тръгнал да обикаля цяла Италия.

— Не, Квинт Сервилий, но в града живеят към стотина римски търговци и предприемачи — обясни му водачът на скромната делегация, някой си Публий Фабриций.

— Защо тогава ме посрещате вие, а не местните жители? — възмути се Квинт Сервилий. — В крайна сметка, щом като съм в Пиценум, би трябвало да ме посрещат и пиценци!

Фабриций се опита да замаже положението:

— Вече няколко месеца пиценците упорито ни отбягват нас, римляните, Квинт Сервилий. Изглежда, са насъбрали много омраза срещу нас. А точно днес е местният празник в чест на Пик.

— На Пик ли? — погледна го с недоумение Квинт Сервилий. — Нима тук се вдигат празненства в чест на кълвачите?

Разговорът се водеше в движение по улиците на града и тъкмо в този момент групата излезе на малко площадче, където дърветата бяха окичени с гирлянди от есенни цветя, а паветата — обсипани с розови цветчета и маргаритки.

— По тези места на Пик се гледа като на местно превъплъщение на Марс — побърза да обясни Фабриций. — Местните жители вярват, че така се е казвал един от царете на Стара Италия, които бил извел пиценците от земите на сабините, прехвърлил с тях Апенините и ги заселил в днешен Пиценум. Щом пристигнали по новите си домове, Пик се превърнал в кълвач и с клюна си отбелязал по дърветата границите на новите им землища.

— О, така ли? — подхвърли Сервилий, на когото цялата тази история не се беше сторила особено интересна.

Фабриций с радост отведе претора и приближения му Фонтей в жилището си — изящна сграда, издигната на най-високата точка в целия град. Местният големец се бе погрижил също така ликторите и охраната на Сервилий да бъдат настанени удобно в близост до дома му, а прислугата на госта щеше да прекара нощта заедно с неговата собствена. От подобно любезно отношение Квинт Сервилий нямаше как да не се размекне, още повече че стаята, която му бяха отредили, без никакво съмнение беше най-удобната в цялата къща.

Денят беше доста горещ, а слънцето нямаше намерение скоро да слиза от небосвода; двамата римляни първо си взеха баня, после се присъединиха към домакина си, който ги чакаше на лоджията. Пред очите им се разкри великолепна гледка — на преден план покривите на града, зад тях крепостните стени, а нататък могъщите планински върхове; на човек, отраснал в Рим, подобна прелест не можеше да не направи впечатление.

— Ако искаш, Квинт Сервилий — предложи Фабриций, когато гостите му се показаха, — можем да отидем следобед на театър. Ще играят „Вакханки“ от Плавт.

— Предложението звучи доста изкусително — отбеляза Квинт Сервилий, потънал във възглавниците на стола си. — Откакто напуснах Рим, не съм гледал нито едно представление. — Въздъхна с наслада. — Навсякъде цветя, а по улиците не се вижда жив човек… Дали всичко е единствено заради празника на кълвача?

Фабриций се намръщи, сякаш сам се чудеше.

— Едва ли. Предполагам, че и това е част от новата политика, която италийците възприемат спрямо нас. Тази сутрин петдесет деца от града — всички италийчета — бяха пратени в Сулмон, откъдето се очаквало да дойдат също толкова в замяна.

— Странно наистина! Ако човек не беше запознат по-отблизо с нещата, би си помисли, че се разменят заложници — изказа вещото си мнение по проблема Сервилий. — Да не би на пиценците да им е хрумнало да воюват с маруцините? Че иначе защо ще вършат подобни необясними неща?

— Досега никъде не съм чул да се говори за война — отговори домакинът.

— И все пак, пратили са петдесет деца от града в един маруцински град и очакват на свой ред да посрещнат също толкова. Дори да не става дума за война, това е признак на обтегнати отношения, не мислиш ли? — На Квинт Сервилий му стана забавно. — Няма ли да е чудесно, ако изведнъж се хванат за гушите помежду си? Така ще забравят за известно време за римското гражданство, хм? — Той отпи от виното си и изненадано погледна домакина си. — Скъпи ми Публий Фабриций, как си успял да изстудиш виното си?

— Много просто, само човек да се сети! — похвали се той, щастлив, че е успял да изненада римски претор, който при това носи славната патрицианска фамилия на Сервилиите. — На всеки два дни пращам хора до високите планински части да носят сняг. Така пия хладно вино през цялото лято и есен.

— Забележително — отбеляза със задоволство Квинт Сервилий и отново се отпусна на възглавниците. — С какво се занимаваш? — изведнъж попита той.

— Сключил съм договор с местните овощари — започна да разправя Фабриций. — Изкупувам всички ябълки, круши и дюли в областта. Най-качествените пращам директно на римския пазар, където ги продавам пресни. Останалите преработвам на мармалад в малката си работилница. Мармалада пак продавам в Рим. Сключил съм отделен договор и за нахута.

— Браво, браво!

— Да, трябва да кажа, че наистина добре се справям. Но успехът навсякъде води до хорската завист. Появи ли се отнякъде човек с римско гражданство, започне ли да печели и да живее по-добре от съседите си италийци, всички започват да го обвиняват в незаконен монополизъм, в сключване на тъмни сделки и в какво ли още не. Работата е там, че тук повечето ги мързи да си мръднат пръста, а малцината, които се опитват да правят пари, просто за нищо не ги бива! Ако останеше на тях, плодовете щяха да гният в градините и никой дори не би се навел да ги обере от земята… Аз да не съм дошъл на това затънтено и студено място, за да им крада от залъка, я! Дойдох, за да дам тласък на търговията! Когато преди години започвах, едва не ми целуваха краката от благодарност, а сега в целия град не се намира един италиец да ми каже добър ден на улицата. Приятелите ми римляни също се оплакват, Квинт Сервилий.

— Знам, знам, тази история съм я чувал поне петдесет пъти от Сатурния до Ариминум — отбеляза познавачът на „италийския въпрос“.

Когато слънцето измина седем осми от орбитата си по небето и горещината започна да отстъпва пред хладния планински въздух, Публий Фабриций и височайшите му гости се запътиха към театъра. Той представляваше временна дървена конструкция, опряна на градските стени, така че публиката да се крие на сянка, а сцената да се огрява от залязващото слънце. Навярно около пет хиляди пиценци вече бяха заели огромната част от трибуните, но на предните два реда не седеше още никой — това бяха местата, запазени изключително за римляни.

В последния момент Фабриций бе внесъл известни промени в първия ред, където нареди да издигнат дървен подиум и да го покрият с балдахин. На подиума имаше достатъчно място за куриатния стол на претора, както и за двамата му придружители — легата Фонтей и самия Фабриций. Това, че хората, седнали зад балдахина, нямаше да виждат абсолютно нищо на сцената, не тревожеше ни най-малко търговеца на мармалад. Гостът му беше римски претор, ползващ се с проконсулски империум, и струваше повече от всичките пет хиляди пиценци отзад по трибуните.

Квинт Сервилий и свитата му влязоха в театъра през дългия тунел, минаващ под тъй наречената кавеа — или с други думи трибуните, построени под формата на широка дъга, — за да излязат на средата на пътеката между редовете. Дванайсет реда по-надолу се намираше и самият подиум за претора, а пред него се ширеше празният полукръг, който по традиция отделяше публиката от играещите. Най-напред се показаха главите на ликторите, сложили на рамо фасциите с брадвите, след тях вървяха преторът и легатът му, придружени от грейналия от щастие Фабриций. Шествието завършваше с двайсетте наемници, които пазеха Сервилий. Жената на Фабриций, която бе счетена за недостойна да се запознае лично с гостите си, седеше с приятелки вдясно от подиума, при това на задния ред. Първият ред по традиция се пазеше за мъжете.

При появата на внушителната делегация сред хилядите пиценци се надигна спонтанен шепот; всеки се навеждаше напред с надеждата да види по-добре новодошлите, шепотът се превръщаше все повече в размяна на шеги и коментари, в подвиквания, докато най-накрая целият театър не гръмна в освирквания и тропане с крака по дъските. Колкото и да се чудеше на подобно посрещане, Квинт Сервилий от рода на Авгура прикри обзелото го смущение и премина покрай дванайсетте реда италийци с гордо вдигната глава, за да се разположи царствено върху стола си от слонова кост, сякаш беше представител на древната патрицианска фамилия, с която нямаше нищо общо. Фонтей и Фабриций припкаха подире му, а ликторите и наемниците заеха местата от двете страни на подиума и прибраха оръжията между краката си.

Представлението започна. Играеше се една от най-добрите и най-смешните пиеси на Плавт, придружена при това от изключително приятна музика. Трупата беше от пътуващи артисти, но си струваше. Някои от актьорите бяха римляни, други — латини, трети — италийци; гърци нямаше, защото репертоарът беше изключително от латински комедии. Аскулум Пицентум беше една от постоянните спирки при обиколките на трупата, която никога не изпускаше празника на Пик. Този път обаче настроенията бяха твърде различни; сред пицентинската публика явно се открояваха антиримските настроения, които бяха нещо ново за актьорите. За да преодолеят необяснимото, за тях самите напрежение, всички на сцената се опитваха да надминат себе си, да импровизират къде с жестове, къде с походка, да подчертаят смешното в диалозите и изобщо да сторят всичко по силите си, за да разсеят тягостните настроения у многобройната си публика.

За нещастие тази вечер раздели и самата трупа на два лагера — докато двамината римляни сервилничеха на великия мъж под балдахина, италийците и латините се опитваха да играят предимно за местните жители. Пиесата се състоеше от пролог, след който идваше веднага представянето на фабулата. Главните герои започваха да си разменят забавни реплики, а двама хубавци пееха дует под съпровод на флейта. Нататък следваше първият монолог, изпят от красив тенор, придружаван от звуците на лира. Певецът, по произход самнит, се славеше не само с музикалния си талант, но и със способността си на място да променя авторовия текст. Сега той пристъпи една-две крачки напред и се обърна директно към почетния подиум:

Добре дошъл в Пиценум, преторе от Рим!

Добре дошъл и на добър ти път!

С какво е заслужил скромният пилигрим

честта да се натрови с царския ти дъх?

Погледнете го всички как нос е навирил

и как отвисоко от стола си гледа.

Защо си е лъвския задник натирил

сред пицентинското стадо говеда?

Какво търси той в нашата мръсна барака?

Не му ли е време да си дига чукалата?

Навярно желае напред с двата крака

момците му снажни да го изнесат през вратата!

Римлянин нещастен, ела да ни духаш,

недей се надява гъза да опазиш,

ще смучеш, ще лижеш, дорде не се сдухаш…

И дотам стигна с измислената си песен. Един от телохранителите на Квинт Сервилий хвана копието, което държеше между коленете си, и без дори да се изправи, го метна по тенора. Острието прониза гърдите на самнита, убитият се свлече на земята, но дори смъртта не успя да заличи дълбокото презрение, изписало се по лицето му.

В театъра настъпи гробовно мълчание. Пиценците не можеха да повярват на очите си и не знаеха как да реагират. И докато хилядите зрители бяха застинали по местата си, латинският актьор Саунион, любимецът на тълпата, изскочи от мястото си зад сцената и трескаво заговори, докато четирима от колегите му изнасяха трупа, а двамата римляни в трупата бягаха да се скрият.

— Скъпи пиценци, аз не съм римлянин! — извика Саунион и като някоя подплашена маймуна се хвана за близката дървена греда, за да заподскача в неистов транс. — Умолявам ви, недейте ме бърка с тази паплач! — посочи той към подиума и маската затрепери в ръката му. — Аз съм просто един латин, скъпи пиценци, и на мен ми е тежко да гледам как римските фасции шетат нагоре-надолу из Италия, и на мен ми е трудно да понасям издевателствата на римските хиени!

В този миг самият Квинт Сервилий сметна за нужно да стане, да слезе от подиума си, да прекоси празното пространство пред публиката и да се качи на сцената, за да говори.

— Ако не искаш и теб да те отнесат с някое копие в гърдите, актьоре, разкарай се от сцената! През живота си не бях чувал подобни обиди по свой адрес! Радвай се, италийска сган, че още не съм заповядал на хората си да ви избият!

Това беше казано, като че ли по адрес на актьорите, но заради добрата акустика думите се чуха чак до последния ред. Чак сега той се обърна с лице към публиката и заговори заканително:

— Това, което се случи тук тази вечер, няма да забравя никога! Някои си позволиха да накърнят публично римския авторитет! Но нека жителите на тази италийска кочина знаят, че някой ден скъпо ще плащат за безразсъдството си!

Това, което последва, беше толкова светкавично, че едва по-късно участниците в настъпилото безумие можаха да проумеят какво точно става; като по сигнал всичките няколко хиляди пиценци в амфитеатъра скочиха от местата си и надавайки крясъци до небесата, се втурнаха към предните редове. За броени секунди всички римляни в публиката бяха заобиколени от озверялата тълпа, която се нахвърли с юмруци и ритници върху ликторите и бившите гладиатори, но също и върху мирните граждани, премазани под тежестта на толкова много тела. В суматохата никой от наемниците не успя да надигне копието си, ликторите дори нямаха кога да се сетят, че носят брадвите си. Но и никой не правеше разлика между въоръжени и невъоръжени, между мъже и жени, между облечени в ризници и облечени в тоги… За няколко минути цялото празно пространство между сцената и трибуните се превърна в масова касапница, сред която хвърчаха човешки глави и крайници, а кръв се плискаше на всички страни. Виковете на жертвите дори не можеха да се чуят сред безподобния хаос от кръвожадни гласове, които разтърсиха целия Аскулум. За всеобща радост на копнеещата за мъст тълпа четиридесетчленната римска делегация, а също и двестате присъстващи римски търговци, заедно с жените им, се превърнаха в безформени късове плът, които убийците си прехвърляха един на друг като топки за игра. Фонтей и Фабриций бяха сред първите убити.

Не се спаси дори Квинт Сервилий, роднината на Авгура. Преди дори да е помислил да бяга, неколцина от публиката вече го бяха заградили от всички страни и с огромно удоволствие се заеха да му късат ушите, да му въртят носа, да му бъркат в очите, да му чупят пръстите, да ги гризат със зъби, докато най-накрая не си направиха незабравимото удоволствие да го разкъсат на шест парчета.

Когато се убедиха, че няма какво повече да правят с обезобразените трупове на римляните, жителите на Аскулум се отдадоха на лудешки игри и танци из целия град. Лека-полека късовете човешко месо започнаха да се събират на огромен куп насред площада, но и това не се стори достатъчно на пиценците. В един миг те се сетиха, че в Аскулум има и римляни, които не обичат театър — всички един по един бяха изкарани от домовете си, сграбчени за краката и влачени по улиците до издъхване. До мръкване в цял Аскулум не остана нито един жив римски гражданин или дори роднина на римски гражданин. Градът затвори тежките си порти и започна да обсъжда откъде да се снабди с провизии за предстоящата дълга обсада. Никой не съжаляваше за моментната лудост; по-скоро клането бе разпалило докрай отдавна тлеещата омраза и сега пиценци се чувстваха като окрилени от непреодолимата си омраза към Рим, която нищо повече не можеше да угаси.

Новината за събитията в Аскулум Пицентум достигна до Рим четири дни по-късно. Двамата римски актьори в трупата се бяха скрили навреме от клането и треперещи от ужас при гледката на безумната касапница в театъра, бяха сварили да избягат от града малко преди пиценци да се бяха сетили да затворят портите. Отне им цели четири дни да стигнат до Рим, защото или трябваше да вървят пеша, или да молят някой селянин да ги качи на магарешката си каручка, или в най-добрия случай да наемат коне до следващата спирка, а в ездата ги нямаше никакви. През цялото време не смееха да отворят дума за преживяното в Аскулум от страх да не си навлекат беля. Но понеже бяха актьори, когато най-сетне стигнаха Рим и започнаха да разправят за събитията, разказите им бяха толкова описателни, че целият град се почувства едва ли не личен свидетел на драмата. Ужасът обхвана всички римски домове, Сенатът отреди ден за траур в памет на загиналия претор, а весталките извършиха жертвоприношение в чест на Фонтей — бащата на най-новата им сестра.

Ако в цялата тази кървава история имаше нещо хубаво, то бе, че се бе изиграла след провеждането на новите консулски избори в Рим. Така поне на Сената му се спестяваше нещастието да слуша безпомощно словоизлиянията на обезумелия Филип. Двамата нови консули бяха Луций Юлий Цезар и Публий Рутилий Луп — първият, достоен за името си патриций, който се чудеше от какво да живее, а вторият — самодоволен простак, който се чудеше за какво да си харчи парите. Отново бяха избрани осем, вместо шест претори, сред които се наблюдаваше познатото равно съотношение между патриции и плебеи, между компетентни люде и абсолютни невежи; по-малкият брат на новоизбрания консул — Цезар Страбон заемаше поста на куриатен едил. Сред квесторите пък личеше името на Квинт Серторий, който се бе върнал от войната в Испания с венец от трева на челото и му предстоеше без съревнование да получи всички управленски постове, които поискаше. Гай Марий, братовчед на майка му, вече се бе погрижил младият Серторий да покрие сенаторския ценз и още с влизането в длъжност на бъдещите цензори той щеше да намери своето място в Сената. Серторий почти нямаше представа как се водят съдебни дела, но за човек на своята възраст той си бе спечелил огромна слава, а също като роднината си Гай Марий притежаваше вродената дарба да се харесва на народа.

Тази година колегията на народните трибуни представляваше доста внушителна гледка, но най-внушителен сред всички беше Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис, който отдавна се бе зарекъл, че само да встъпи в длъжност, и всички поддръжници на идеята за всеобщо римско гражданство здраво ще си изпатят. Новините за клането в Аскулум Пицентум му дадоха още едно основание да се чувства сигурен победител в борбата с италофилите. Макар и още да действаше старата трибунска колегия, Варий непрекъснато сновеше сред познатите си конници и постоянното присъствие на Форума и търсеше подкрепа за законодателната си програма в плебейското събрание. Колкото до членовете на Сената, отчаяни от всекидневните укори, които сипеха Филип и Цепион, всички чакаха с еднаква надежда изтичането на годината и започването на следващия консулски мандат.

Наскоро, след като се бе разчуло за събитията в Аскулум Пицентум, в Рим пристигна мирна делегация от двайсет италийски благородници. Идваха право от новата столица Италика, но благоразумно замълчаха за новото й име, също както и не споменаха нищо за новоучредената държава Италия. Поискаха само аудиенция в Сената по въпроса за всеобщото римско гражданство за земите на юг не само от Арно и Рубикон, но от самата река Пад! Подобно неосъществимо искане имаше за цел единствено да задълбочи противоречията между италийци и римляни, както и по възможност да скара окончателно сенаторите помежду им. Управниците на Италия не мечтаеха повече за римско гражданство. Те искаха само едно — война.

Делегацията беше посрещната на първо време само от Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, който се затвори с двайсетте италийци в тъй наречения Сенакулум — малко здание в съседство с храма на Конкорд. Опитваше се да им внуши, че исканията им са абсурдни и дори обидни за Рим. Макар и верен поддръжник на Друз, след смъртта му Скавър се опитваше да забрави всякакви приказки за всеобщо римско гражданство. Предпочиташе да доживее мирно старините си.

— Можете да съобщите на онези, които са ви пратили, че докато Рим не получи пълно възмездие за станалото в Аскулум Пицентум — отсече той. — Сенатът няма да ви приеме.

— Случилото се в Аскулум е просто поредното доказателство колко силни са настроенията в цяла Италия — възрази му водачът на делегацията — марсът Публий Ветий Скатон. — Така или иначе, не е в нашите права да държим сметка на пиценци за каквото и да било. Те сами ще решават по-нататъшната си съдба.

— Не те ще я решават — поправи го Скавър, — а ние, римляните.

— И все пак, ние държим Сенатът да ни приеме — упорстваше Скатон.

— Сенатът няма да ви приеме.

Най-накрая двайсетте италийци благоволиха да си тръгнат. Никой не изглеждаше особено обезкуражен от решението на римляните — или поне така се стори на Скавър. Последен на вратата остана Скатон, който подаде на Принцепс Сенатус някакъв свитък.

— Ако обичаш, Марк Емилий, приеми това като писмено послание от страна на марсите.

Скавър реши да не се занимава с документа, преди да се върне на спокойствие у дома си, и чак там се сети да го поиска обратно от писаря си. Да се занимава още с разни италийци, му се струваше досадно, но все пак реши да види какво му пишат марсите. Колкото повече четеше, толкова повече нарастваше удивлението му.

Още на другата сутрин Скавър свика Сената на заседание; явиха се малко хора, защото никой знатен римлянин не обича да го викат на работа по никое време. Както се и очакваше, сред отсъстващите бяха Филип и Цепион. За разлика от тях първият консул Секст Цезар, както и двамата му наследници на поста се явиха, а също така новоизбраните претори и народни трибуни. По обясними причини не се виждаше само Варий. Консуларните сенатори присъстваха в голямата си част. За голямо облекчение на Секст Цезар заседанието щеше да протече при кворум.

— Вчера получих официален документ, подписан от трима марси — взе думата Принцепс Сенатус, — Квинт Попедий Силон, който в документа се нарича консул, Публий Ветий Скатон, който пък се е кръстил претор, и Луций Фравк — в качеството си на някакъв съветник. Нека ви го прочета целия.

„До римския Сенат и народ. Ние, избраните от народа на марсите за негови официални представители, декларираме от името на своя народ, че отсега нататък се отказваме от съюза си с Рим. Нека се знае, че повече няма да плащаме никакви данъци и такси на Рим, още по-малко ще обслужваме досегашните си задължения към него. Рим повече няма да получава помощта на нашите легиони. В близко бъдеще римският град Алба Фуценция трябва да премине в наши ръце, а римското му население да го напусне. Нека настоящият документ се изтълкува като обявяване на война.“

Членовете на Сената неспокойно се размърдаха. Гай Марий протегна ръка към свитъка и Скавър любезно му го предостави. Документът бавно обходи цялата зала, така че всеки с очите си да се убеди в неговата достоверност.

— По всичко личи, че от днес сме в положение на война — заключи с присъщия си лаконизъм Марий.

— Война с марсите? — Не искаше да вярва на ушите си Ахенобарб Понтифекс Максимус. — Вярно, тъкмо аз бях човекът, който преговаряше със Силон пред Колинската порта; вярно е и че тогава обсъждахме въпроса за войната. Но все пак е абсурдно марсите да мислят, че биха могли да ни победят на бойното поле! Та те просто нямат достатъчно войници, за да излязат срещу нас! Убеден съм, че двата легиона, които ми се представиха на Валериевия път, представляват цялата им армия.

— Да, случаят изглежда странен — съгласи се Скавър.

— Освен ако и останалите италийски народи не са обвързани по някакъв начин с марсите — предположи Секст Цезар.

Но в това никой от присъстващите не искаше да повярва, дори Гай Марий. И понеже нямаше какво повече да си кажат, сенаторите се разотидоха по домовете си, без да са приели каквото и да е решение. Единственото, което оставаше, бе Италия да се държи под строго наблюдение… Обаче беше изключено да изпратят нови двама скитащи претори. Сервий Сулпиций Галба, който беше пратен да разучава „италийския въпрос“ в южната половина на полуострова, вече бе пратил вест, че се завръща в Рим. Сенатът прие да отложи всякакви кардинални решения за по-късно, когато преторът ще се е прибрал и ще е изнесъл доклада си за положението на юг от Рим. Възможно ли бе да започне война с цяла Италия? Нищо чудно, но не още.

— Признавам, че докато Марк Ливий беше сред нас, живеех с усещането как всеки миг може да избухне конфликт със съседите ни — говореше Марий на Скавър, след като заседанието беше разпуснато. — Но сега, когато него вече го няма сред живите, подобна идея ми се струва напълно несериозна! Чудя се дори дали той нарочно не е преувеличавал, за да успее с програмата си. Но пък и дали марсите биха се хванали току-тъй сами? По всичко личи, че не разчитат на съюзници, но пък и Квинт Попедий никога не ми е приличал на глупак.

— Нямам какво да ти отговоря, Гай Марий — рече Скавър. — Всичко, което излезе току-що от устата ти, все едно аз съм го казал. Да му се не види, как пък не прочетох тая хартийка, преди Скатон да е напуснал Рим? Вътрешният ми глас подсказва, че боговете си играят с нас.

Разбира се, времето от годината не предразполагаше Сенатът да се занимава с други въпроси, освен с вътрешноримските. Колкото и сериозна да беше външнополитическата обстановка, никой не би се наел да взима решения по времето, когато една двойка сенатори вече слиза от сцената, а следващата още се колебае в настроенията на сенаторите.

И така през целия декември назначените отци се отдаваха на домашни разправии. Колкото и незначителни да бяха, инцидентите на Форума предизвикваха много по-голям интерес сред гражданите, отколкото някаква си декларация за война от страна на марсите. А сред тези тривиални въпроси, които вълнуваха обществеността, бе кой да заеме опразненото от Марк Ливий Друз място в колегията на понтифексите. Дори след толкова много години Ахенобарб Понтифекс Максимус още се чувстваше в правото си да претендира за жречеството на Друз, което според логиката на нещата трябваше да се падне на него. Затова той използва първия сгоден случай да предложи за поста по-големия си син Гней, отскоро сгоден за Корнелий Цина, дъщеря на патриция Луций Корнелий Цина. Понеже Друз беше плебей, редно беше мястото му да се заеме също така от плебей. Докато се стигне до самите избори, в кандидатските списъци се появиха имената на кажи-речи всички видни римляни от плебейски произход. Имаше и патриции, сред които Метел Пий, който също се чувстваше ощетен, задето по волята на избирателите мястото на покойния му баща бе заето от Гай Аврелий Кота. Най-накрая Скавър Принцепс Сенатус смая всички, като лично внесе сред имената на съревноваващите се това на патриция Мамерк Емилий Лепид Ливиан — роден брат на Друз, но отгледан в патрицианско семейство.

— Кандидатурата е незаконна по най-малко две причини! — възрази Ахенобарб. — Първо, защото е патриций. Второ, защото е от фамилията на Емилиите, а сред понтифексите вече има един такъв — самият ти Марк Емилий. И да искаш, и да не искаш, друг Емилий не може да ти прави компания.

— Глупости ми говориш! — тросна се на свой ред Скавър. — Аз да не го предлагам, защото се казва Емилий? Предлагам го, защото е роден брат на покойния Друз. По баща Мамерк Емилий е наследник на Ливий Друзите и аз държа той да бъде вписан сред кандидатите.

Най-накрая колегията на понтифексите се съгласи, че при настъпилите обстоятелства Мамерк може да участва като наследник на Ливиите, и името му бе включено в общия списък. Скоро се разбра колко са били привързани римляните към така преждевременно напусналия ги Друз; от участващите в изборите седемнайсет триби, и седемнайсетте гласуваха за Мамерк, който без конкуренция зае мястото на брат си.

По-сериозно започна да става положението с встъпването в длъжност на народния трибун Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис. Още на десетия ден от декември, когато бе официалната церемония по смяната на трибунските колегии, Квинт Варий веднага поиска да се приеме закон, според който всички, уличени в подкрепа на идеята за всеобщо римско гражданство, трябва да бъдат третирани като държавни изменници. И деветимата му колеги единодушно наложиха ветото си над подобно безобразие, но Варий последва примера на предшественика си Сатурнин и мигом изпълни Кладенеца на комициите с мускулести наемници, които в най-скоро време разубедиха всеки от народните трибуни поотделно. Юмруците успяха да сплашат всякаква опозиция и скоро след Нова година в Рим бе учреден нов специален съд, който по името на създателя си бе наречен Варианска комисия. Съдът бе упълномощен да разследва само онези, уличени в подкрепа на всеобщото гражданство. Но понеже за аргументи в подкрепа на обвиненията се използваха най-бегли и мъгляви термини, кажи-речи всеки римлянин можеше да бъде представен пред съдебните заседатели, представляващи изключително конническото съсловие.

— Целта на подобно начинание е не преследване на държавните изменници, а преследване на личните врагове на Варий, разбирай на Цепион и Филип — споделяше неведнъж на публично място Скавър Принцепс Сенатус. — Само почакайте и сами ще се убедите! Това е най-позорният закон, приет през цялата римска история!

Варий реши да потвърди думите на Скавър още с първата набелязана жертва — стриктния, придържащ се към всички норми Луций Аврелий Кота, римски претор пет години по-рано и всеизвестен с ултраконсервативните си възгледи. По баща той беше брат на Аврелия и никога не бе бил кой знае колко силен привърженик на Друз. И все пак, подобно на много други сенатори, и той бе възприел идеята за всеобщото гражданство като неизбежна необходимост. През онези няколко седмици, когато Друз бе предприел своя отчаян щурм в Сената, Луций Аврелий бе дал своя глас в негова подкрепа, воден навярно от непреодолимата си омраза към Филип и Цепион. В това се състоеше и голямата му грешка в очите на Варий.

Изборът на Варианската комисия беше много подходящ; най-възрастният от новото поколение в рода на Аврелий Котите беше недотам влиятелен, че да го спасят приятелите му, и в същото време — недотам неизвестен, че никой да не му обърне внимание. Ако Варий успееше да спечели своето първо дело срещу него, съдът му щеше да се превърне в инструмент за терор срещу всички останали сенатори. Още първият ден от делото показа недвусмислено на Луций Кота, че съдбата му е решена. Съдебните заседатели бяха все хора, таящи неизлечима злоба срещу Сената, а председателят на съда — изключително влиятелният плутократ Тит Помпоний, дори не си правеше труда да изслушва доводите на защитата.

— Баща ми допуска голяма грешка — говореше Тит Помпоний син от мястото си сред тълпата зяпачи, докато гледаше как върви процесът.

Събеседник му беше не друг, а вероятно най-надареният ученик на престарелия Сцевола Авгур — младият адвокат Марк Тулий Цицерон. Цицерон беше четири години по-малък от Помпоний, но заради изключителния си интелект можеше да претендира, че е поне четиридесет по-стар.

— Какво искаш да кажеш? — зачуди се на твърдението му Цицерон, който след смъртта на приятеля си Сула се бе сближил с Тит Помпоний. Смъртта на младия Корнелий беше първата лична драма в живота на Цицерон; дори толкова месеци по-късно той още не можеше да се наплаче за загубата на скъпия си другар.

— Искам да кажа, че баща ми не е прав толкова да държи на влизането си в Сената — обясни мрачно Тит Помпоний. — Идеята на всяка цена да стане сенатор така е обсебила съзнанието му, Марк Тулий, че ще го разяде целия! Всичко, което прави през последните няколко години, е подчинено на една и съща цел — да влезе в Курия Хостилия. Като последния глупак се хвана на въдицата на Квинт Варий и се нагърби да председателства съда му. Премахването на законите на Марк Ливий Друз унищожи всички шансове баща ми да стане един от новите триста сенатори и Квинт Варий ловко се възползва от това. Обещал е на баща ми, че ако му помага в делото, още щом бъдат избрани новите цензори, той ще му уреди да влезе в Сената.

— Но нали баща ти се занимава с търговия? — попита го Цицерон. — Ако го приемат в Сената, ще трябва да зареже всичко и да зависи единствено от земята си.

— Това ни най-малко не го притеснява! — увери го Помпоний Младши. — Нали има мен? Скоро ще навърша двайсет, тъй и тъй ме е обучил добре, ще ме остави да ръководя цялата семейна каса. Но като че ли и това му се струва малко! Един ден ще вземе да се отрече и от мен, и от цялото си минало на лихвар и търговец, защото ще го е срам да си спомня как е тръгнал от някаква си кантора.

— И какво общо има всичко това с днешния процес? — продължаваше да не разбира приятелят му.

— Ами всичко, не виждаш ли? — ставаше нетърпелив Тит. — Той иска на всяка цена да влезе в Сената! Но греши именно като го иска. Та той е конник, при това един от десетте най-влиятелни конници в цял Рим. Аз лично не виждам какво лошо може да открие човек в това да си един от десетте най-влиятелни конници в Рим. Той държи част от „обществения кон“, която част един ден ще прехвърли на мен, всички идват да се допитват до мнението му, думата му се слуша в народното събрание, а трибуните на Хазната дори не биха помислили да предприемат нещо без изричната му благословия. Какво не му стига, та е все недоволен? Не, та не, трябва да стане сенатор! От влиятелен човек да се превърне в един от онези безмълвни членове, които превиват гръб на задния ред и слушат глупостите на по-възрастните си колеги.

— С две думи, искаш да кажеш, че баща ти е кариерист — заключи Цицерон. — Е, аз поне не виждам какво лошо има в това. Та аз самият не съм ли кариерист?

— Но ти не разбираш, Марк Тулий, че баща ми няма какво повече да постига в кариерата си. Той отдавна е достигнал своя истински връх. На него не му трябва да се издига като политик, нито да забогатее, защото няма по-богат човек от него, нито да го нарекат благородник; та нашият род е стар и почтен — по женска линия произлизаме от Цецилии Пилиите, само дето самите ние не сме патриции, но какво от това? — Тъкмо защото беше представител на най-висшата конническа прослойка, младият Тит трудно щеше да се сети, че думите му могат да наранят приятеля му. — Ти да станеш кариерист, Марк Тулий, винаги ще те разбера. Когато влезеше в Сената, всички ще те наричат нов човек и за да бъдеш допуснат сред римския нобилитет, ще ти трябва да се изкачиш чак до консулството. Затова отсега трябва да си търсиш приятелства и връзки, да печелиш сърцата на патриции и плебеи. Докато ако при всичко, което вече притежава, баща ми стане просто един педарий в Сената, това ще е крачка назад.

— Да влезеш в Сената, не може да бъде крачка назад! — разсърди се Цицерон.

Напоследък младият Тит се бе научил здраво да хапе с думите си и при него Цицерон за сетен път се бе убедил, че само да спомене, че е родом от Арпинум, и веднага бива пращан на дъното на обществото подобно на най-видния засега арпинец — Гай Марий. Ако всички продължаваха да гледат на Гай Марий като на италийски селяк без думичка гръцки, то какво щеше да е Марк Тулий Цицерон, ако не образован селяк с изящен гръцки. Образован или не, кажи му селянин и това е. Макар и от време на време да си разменяха дъщери, Тулиите и Мариите никога не се бяха обичали особено; откакто бе пристигнал в Рим обаче, Марк Тулий Цицерон се бе научил да ненавижда от дъното на душата си Спасителя на Рим. Както и да мрази своето родно място.

— Тъй или иначе — продължаваше да философства за живота конникът Тит Помпоний, — когато на свой ред създам семейство, никога няма да се оплаквам от общественото си положение. Дори цензорите да ми се молят на колене да вляза в Сената, няма да го сторя. Кълна ти се, Марк Тулий, аз никога, ама никога през целия си живот няма да стъпя в Курия Хостилия!

Междувременно беше ясно, че положението на Луций Кота става все по-отчаяно и по-отчаяно. Затова не беше изненада, когато на следващия ден при откриването на новото заседание по делото се разбра, че обвиняемият Луций Аврелий Кота е решил да замине доброволно в изгнание, вместо да чака да чуе с ушите си присъдата на заседателите. Подобен ход поне позволяваше на човек да събере каквото може от имуществото си и да се изсели заедно с него в някоя от провинциите; иначе не само че пак щяха да го изгонят от Рим, но и щяха да конфискуват цялата му собственост и да го лишат дори от средства за елементарно съществуване.

Времето обаче не беше подходящо нито за ликвидиране на сметки в банки, нито за разпродажба на семейни бижута. Колкото и Сенатът да се занимаваше с глупости, колкото и Варианската комисия да събираше върху себе си обществения интерес, деловите среди ясно усещаха накъде духа вятърът и вземаха необходимите мерки. Парите се изтегляха от обращение, дяловете в сдруженията губеха от стойността си, по-малките от тях свикваха отчаяни заседания на управителите си. Златарите и търговците на диаманти пък все по-задълбочено обсъждаха въпроса, дали избухването на една война няма да принуди управниците да спазват стриктно и без това действащия закон за лукса, и в крайна сметка решаваха да прехвърлят капиталите си в търговия с оръжие.

Нищо не успя да убеди римския Сенат, че марсите са обявили война на Рим. Отникъде не се чуваха новини за въоръжени нападения, още по-малко се говореше за военна подготовка у останалите италийски народи. Единственото, което можеше да разтревожи безгрижния град, бе, че вместо да се прибере у дома, както бе обещал, преторът Сервий Сулпиций Галба изчезна вдън земя.

Варианската комисия набираше скорост. Вторият осъден и изпратен в изгнание беше Луций Калпурний Бестия, който, за разлика от Кота си остана и без имуществото. Същото се случи и с Луций Мемий, заминал да се спасява на остров Делос. В средата на януари пред съда бе извикан самият Антоний Оратор, но той изнесе такава блестяща реч и бе посрещнат с такива бурни акламации от страна на публиката, че съдебните заседатели решиха за по-сигурно да го обявят за невинен. Разгневен от подобна мекушавост, Квинт Варий реши да си отмъсти, като осъди самия Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус.

Скавър се яви в съда съвсем сам, без нито един адвокат. Както винаги беше облякъл пурпурноръбата си тога претекста, а по някакъв тайнствен начин бе успял сякаш да материализира цялата аукторитас и дигнитас, която бе придобил през дългата си политическа кариера, и тя витаеше като ореол около плешивата му глава. С каменно изражение изчака Квинт Варий (който бе счел делото за достатъчно важно да го води сам) да му издиктува всички прегрешения, които е извършил спрямо римския народ, подкрепяйки италийската кауза, докато най-накрая изсумтя презрително и за малко не се изплю в лицето на обвинителя си. Дори не благоволи да се обърне към съдебните заседатели, ами заговори направо на тълпата зад себе си:

— Чухте ли, Квирити? — прогърмя гласът му из Форума. — Някакво си кариеристче от Сукрон, дето не се знае дали изобщо има римска кръв в жилите си, смее да обвинява мен, Скавър, Принцепс Сенатус, в държавна измяна спрямо Рим! Да, но Скавър отрича до едно всичките му обвинения! Вие на кого бихте повярвали, на него или на Квинт Варий?

— На Скавър! — изрева в един глас множеството, към което се присъединиха и съдебните заседатели. Не само това, ами неколцина дори станаха от столовете си и на рамене понесоха обвиняемия из площада.

— Голям глупак! — сподели по-късно Марий пред Скавър. — Дали наистина си е въобразявал, че ще може да обвини точно теб в държавна измяна? Дали би се намерил и конник, който да му повярва?

— Откакто тези нещастници, конниците, успяха да пратят на заточение Публий Рутилий Руф, им се струва, че вече няма кой да им се опре. Ха… — намести тогата си той, защото ездата, която му бяха организирали, бе поразвалила външния му вид.

— Когато Варий реши, че е достатъчно силен, за да се нахвърли и върху бившите консули, трябваше да започне с мен, не с теб — продължи Марий. — Мисля, че оправдаването на Марк Антоний трябваше да му послужи като предупреждение. Но той се сметна за твърде силен! Е, добре, предполагам, че в продължение на поне няколко седмици Варий ще си почине. И ще продължи с не чак толкова известни фигури. Бестия никой не би го защитил, всички го знаят какъв е разбойник. Докато Луций Кота не се радваше на много приятели. Вярно, че само роднините му биха му помогнали достатъчно, но той отдавна е изгубил симпатиите на чичовците си — всички погледи в семейството са насочени към синовете на Марк Кота и Рутилия. — Марий се замисли и веждите му заиграха в лукава усмивка. — Разбира се, най-голямото нещастие за Варий е, че не е римлянин. Ти си и аз съм, но той не е. Само че не ще да го разбере.

Този път обаче Скавър не се засмя, както би сторил в подобна ситуация.

— Не го разбират и Филип и Цепион — изсумтя той презрително.

Силон и Мутил бяха оставили достатъчно време на съюзниците си да се мобилизират, но цял месец мина, а никой от италийските народи не смееше да настъпи срещу Рим. За това съществуваха поне две причини. Едната Мутил би я разбрал; другата обаче имаше опасност да го доведе до ръба на отчаянието. Пазарлъците с етруските и умбрите се провеждаха от бавно по-бавно, а никой нито във военния, нито в големия съвет не искаше да започва една война, за която не се знае как би завършила; това беше причината, която Мутил бе склонен да приеме за оправдателна. Но освен страха съществуваше и друго — нежеланието да се разбере, че точно ти пръв си размахал оръжието. След толкова векове на съюз с Рим италийците продължаваха да гледат на бившите си господари с известно страхопочитание; тъкмо това отчайваше Мутил.

— Нека изчакаме Рим да направи първата крачка — предложи Силон пред военния съвет.

— Нека изчакаме Рим да направи първата крачка — предложи Луций Фравк пред петстотинте.

Когато научи, че марсите официално са обявили война на римския Сенат и народ, Мутил здравата се разлюти; беше убеден, че след подобна глупост римляните веднага ще се мобилизират, но Силон дори не сметна за нужно да се прави на гузен.

— Това беше най-доброто решение — продължаваше да твърди той. — Във войната, както и във всички други форми на човешко съжителство, съществуват закони. Нека римляните не кажат, че сме ги нападнали в гръб.

Колкото Мутил и да се опитваше да внуши у събратята си трезв поглед върху нещата, италийските водачи упорстваха в желанието си да видят Рим агресор.

— Но ако тръгнем сега, ще ги сварим напълно неподготвени! — отчаяно убеждаваше той военния съвет, докато съплеменникът му Гай Требаций се опитваше да убеди в същото петстотинте. — Предполагам, ясно ви е като бял ден, че колкото повече време оставим на Рим да се настрои за война, толкова по-малко шансове ни остават на нас да я спечелим! Това, че никой в Рим не желае да ни обърне внимание, може само да ни радва! Трябва да настъпим! Трябва да настъпим още утре! Ако сега се забавим, със сигурност ще загубим!

Но останалите мъдро клатеха глави. Изключение правеше единствено Марий Егнаций — просто защото и той беше самнит. Дори Силон, който добре разбираше логиката на приятеля си, отказваше да го подкрепи.

— Няма да е по правилата — повтаряше той и при цялото си желание да поемат инициативата, самнитите оставаха с вързани ръце.

Дори клането в Аскулум Пицентум не предизвика очаквания интерес; Гай Видацилий дори не сметна за нужно да изпрати военен гарнизон в града, който да го пази от римски наказателни действия. Според думите му подобни действия изобщо не се очертавали и надали някога щяло да се стигне до тях.

— Трябва да настъпваме! — не преставаше да повтаря в съвета Мутил. — Хората от селата твърдят, че зимата няма да е студена. Не виждам никаква причина да чакаме до пролетта. Трябва да настъпим още сега!

Но никой не искаше да настъпва и положението си оставаше все същото.

В крайна сметка първите прояви на движения се забелязаха у самнитите. Нито от римска, нито от италийска страна бяха погледнали на трагедията в Аскулум Пицентум като на проява на бунт; на населението просто му бе причерняло от обидите на римското малцинство и му го бе върнало тъпкано. Докато в случая с Кампания нещата стояха другояче — самнитското население тук в продължение на векове бе възпирало омразата си срещу римляните и латините, с които бе принудено да съжителства, и сега му се удаваше сгоден случай да й даде воля.

Първите вести за настроенията сред самнитите достигнаха до Рим един февруарски ден, когато в града се завърна без придружители и в доста окаяно състояние преторът Сервий Сулпиций Галба.

Новият първи консул Луций Юлий Цезар мигновено свика Сената на заседание, за да бъде изслушан докладът на претора.

— В продължение на шест седмици стоях задържан в град Нола — обясни дългото си отсъствие той пред притихналите сенатори. — Тъкмо бях пратил писмото си до вас, за да ви известя, че съм тръгнал за насам, и отседнах в Нола. Първоначално нямах намерение да минавам оттам, но понеже тъй и тъй пътят ми минаваше през града, реших да се позаинтересувам за настроенията и на тамошните самнити. Настаних се у една стара дама, която навремето беше първа приятелка с майка ми — разбира се, римлянка. Тя ми съобщи, че от известно време в Нола се случвали странни неща — изведнъж на римляните и латините станало напълно невъзможно да се ползват от услугите на съгражданите си, търговците по пазарите ги пъдели, не искали да им продават дори храна! За да я снабдяват, робите й трябвало да пътуват с каруца чак до Ацера. Когато излязох да обиколя града, придружен от ликторите и охраната си, навсякъде бях посрещан с хули и освирквания, но така и никой не посмя да ми излезе в лицето.

Галба направи неспокоен жест, сякаш искаше отдалеч да предупреди слушателите си, че разказът му няма да е много приятен.

— През нощта след пристигането ми в Нола самнитите затвориха градските порти и овладяха със сила целия град. Всички римляни и латини бяха поставени под стража в собствените им домове, а наред с тях и аз, ликторите ми, охраната и секретарите ми. Бях заключен в къщата на домакинята си, като предният и задният вход бяха завардени от въоръжени самнити. Там и прекарах допреди само три дни, когато приятелката на майка ми най-после успя да залъже нещо пазачите на задната врата и аз се измъкнах незабелязано. Облечен като търговец самнит, успях да изляза вън от крепостните стени, преди да са се сетили да ме търсят.

Скавър се приведе напред на стола си.

— През времето на задържането ти имаше ли случай да говориш с представител на местната власт, Сервий Сулпиций?

— С никого — отговори Галба. — Само от време на време разменях по някоя приказка с пазачите на вратата, нищо повече.

— И какво ти казаха те?

— Че цял Самниум се е вдигнал на въстание, Марк Емилий. Аз самият нямаше как да проверя истинността на подобно твърдение, а когато най-после се видях на свобода, цял ден се криех като заек от всеки човек с вид на самнит. Едва когато стигнах Капуа, започнах да питам хората около себе си, но никой за никакво въстание не беше чувал, поне за тази част на острова. Според мен в цяла Капуа нямаше човек, който да знае за събитията в Нола! През деня самнитите държаха градските порти отворени и не даваха вид, че нещо се е случило. Затова, когато разказах на управителите в Капуа за инцидента в Нола, те бяха смаяни. И дълбоко разтревожени при това… Дуумвирите на Капуа изрично ме помолиха да питам от тяхно име Сената какво да предприемат занапред.

— По време на пленничеството ти хранеха ли те? Как се държаха с домакинята ти? Позволяваха ли й да ходи на пазар до Ацера? — отново попита Скавър.

— Храната беше малко. Домакинята ми имаше право да пазарува в самата Нола, но можеше да купува само определени храни, при това на астрономически цени. На латините и на римляните не се позволяваше да напускат пределите на града — обясни Галба.

Този път Сенатът беше пълен; ако Варианската комисия бе имала своето благотворно влияние върху обществото, то бе, че заради общия страх сенаторите здраво бяха стегнали редиците си и все по-често се отбиваха в Сената, където да забравят за съдебните разправии.

— Може ли да взема думата? — обади се Гай Марий.

— Само ако никой по-висшестоящ не я поиска преди теб — изгледа го хладно вторият консул Публий Рутилий Луп; понеже беше февруари, той държеше фасциите, а съвсем не бе привърженик на Марий.

Но така и никой друг не пожела да говори.

— Ако наистина в град Нола римските граждани и латините са поставени под надзор и подложени на лишения, то и ние трябва да гледаме на града като на разбунтувал се срещу римската власт. Помислете малко: юни миналата година Сенатът упълномощи двама свои претори да извършат разследвания върху това, което нашият уважаван колега Квинт Лутаций нарече „италийски въпрос“. Преди почти три месеца единият от тези двама претори — Квинт Сервилий — бе жестоко убит в Аскулум Пицентум, също както и всички останали римски граждани, намиращи се по това време в града. Преди почти два месеца другият претор — Сервий Сулпиций — е бил заловен и затворен в Нола, заедно с всички римски граждани в селището.

Двама претори, единият на север, другият на юг, са станали жертва на ужасни инциденти. Цяла Италия, дори и най-затънтените й села, разбира значението, неприкосновеността на римския претор. И все пак, — назначени отци, свидетели сме как в единия случай е било извършено грозно убийство, а в другия е било наложено принудително задържане. Това, че не знаем как би завършило задържането на Сервий Сулпиций, се дължи единствено на щастливата случайност, позволила му да избяга. На мен обаче ми се струва, че и Сервий Сулпиций е щял да сподели рано или късно тъжната участ на Квинт Сервилий. Рим щеше да изгуби двама свои претори, и двамата дарени с проконсулски империум! При това и в двата случая поведението на техните убийци ясно подсказва, че не се страхуват от възмездие. Задавате ли си въпроса какво означава това? Означава само едно, колеги сенатори! Ако Аскулум Пицентум и Нола са достигнали дотам в дързостта си, че да посягат върху живота на римските претори, то е, защото са убедени, че възмездие няма да има! С други думи, в Аскулум и Нола разчитат между Рим и съответните области на Италия да избухне война, която да ни попречи да потърсим сметка на убийците.

Всички в залата застанаха като на тръни; не откъсваха очи от Марий. Той се спря за секунда-две и потърси с поглед неколцина от колегите си: Луций Корнелий Сула например, в чиито очи се четяха забравени искри; или Квинт Лутаций Катул, който гледаше оратора с уважение.

— И аз не по-малко от вас се смятам за виновен, назначени отци. Виновен за това, че откакто Марк Ливий Друз ни напусна и престана да ни предупреждава, аз като че ли отхвърлих всякаква мисъл за наближаващата буря. Рекох си, сигурно е бъркал, сигурно просто така му се е струвало. Когато след похода на марса Силон срещу Рим нищо съществено не се случи, изпаднах в още по-голяма заблуда. Казах си, че цялата работа е била наивен опит да получат с хитрост римското гражданство. Когато след това марсите отправиха до Принцепс Сенатус официален документ, с който обявяваха война на Рим, аз и на това не обърнах особено внимание. Не му обърнах внимание, защото заплахата идваше от един-единствен от италийските ни съседи, нищо че в онази делегация участваха представители на още седем. И което е може би най-показателно, до ден-днешен не мога да повярвам, че който и да е от италийските ни съюзници би имал желанието и смелостта да излезе срещу нас.

Марий закрачи по каменните плочки и застана пред затворените врати на Курията, за да може да гледа двете страни на Сената едновременно.

— И все пак това, което научихме днес от устата на Сервий Сулпиций, променя всичко. Разказът му хвърля съвсем нова светлина върху случилото се в Аскулум Пицентум. Както подсказва името му, Аскулум е пиценски град. Нола пък е самнитски. И двете селища не се ползват със статута на римска или латинска колония. Ето защо твърдя, че имаме пълни основания да се смятаме в състояние на война едновременно с марсите, пиценците и самнитите, които навярно са сключили съюз. Нищо чудно да се окаже, че в съюза влизат всички осем народи, които участваха в делегацията до Сената. Навярно с официалното обявяване на война марсите са искали да ни предупредят. Докато останалите седем членове на съюза дори не са сметнали за нужно да се съобразяват. Марк Ливий Друз не преставаше да повтаря, че италийските съюзници са пред прага на война. Макар и със закъснение, трябва да заявя, че и аз подкрепям мнението му. С тази разлика, че според мен прагът вече е прекрачен.

— Да разбираме ли, че според теб Рим се намира в състояние на война със съседите си? — попита Ахенобарб Понтифекс Максимус.

— Точно така, Гней Домиций.

— Продължавай, Гай Марий — подкани го Скавър. — Бих искал да те изслушам докрай, преди сам да взема думата.

— Остава ми съвсем малко да се доизкажа, Марк Емилий. Това, което всички трябва да разберем, е, че е нужна светкавична мобилизация. В същото време трябва да разберем докъде се разпростира съюзът срещу нас. Трябва да вдигнем на оръжие всички сили, с които разполагаме, за да защитим пътищата към Кампания. Необходимо е да се уверим в настроенията на латините, да проверим до каква степен колониите ни, намиращи се на вража територия, ще могат сами да се защитават в случай на обсада. Както добре знаете, аз самият владея обширни земи в Етрурия, също както Квинт Цецилий Метел Пий и мнозина друга от фамилията на Цецилиите. Не по-малки са владенията на Квинт Сервилий Цепион в Умбрия. А Гней Помпей Страбон и Квинт Помпей Руф държат в ръцете си Северен Пиценум. По тази причина, мисля, че ще е напълно по силите ни да задържим Етрурия, Умбрия и Северен Пиценум на своя страна — но само ако незабавно пратим делегация, която да влезе в контакт с тамошните големци. Що се отнася до Северен Пиценум обаче, мисля, че въпросните големци седят днес сред нас в Сената.

Марий кимна към Скавър Принцепс Сенатус.

— Излишно е да споменавам, че аз самият съм изцяло на разположение на римската държава.

Скавър стана от стола си.

— Подкрепям напълно всяка дума, изречена от Гай Марий на това заседание. Не можем да си позволим да изгубим минута време, назначени отци. Затова предлагам, да се абстрахираме от месеца, в който се намираме, и да предадем фасциите на първия консул. Мисля, че въпросът е достатъчно сериозен, за да се занимава с неговото разрешаване именно първият консул.

Възмутен, Рутилий Луп се надигна, но популярността му сред Сената беше доста малка и макар да настоя да се проведе гласуване, мнозинството се изказа против него. При цялата си злоба бе принуден да предаде властта на по-старшия си колега Луций Юлий Цезар. От приятелите на Луп само Цепион присъстваше; Филип и Квинт Варий се бяха спотаили някъде.

Доволен от подобно развитие на събитията, Луций Юлий Цезар скоро оправда доверието, което Принцепс Сенатус му бе оказал. В рамките на едно-единствено заседание на сената бяха взети всички по-важни решения. Така например, прието бе, че и двамата консули ще застанат начело на римските армии, докато управлението на града ще бъде предадено на градския претор Луций Корнелий Цина. На преден план излезе въпросът за управлението на задморските провинции, които и първи щяха да понесат тежестта на една евентуална война. Решено бе Сенций и занапред да остане в Македония, също както и колегите му управители в двете Испании. В същото време, за да се попречи на и без това агресивния цар Митридат да се възползва от вътрешните неразбории на Рим, за Киликия бе пратен Публий Сервилий Вация, който имаше за задача да поддържа спокойствието в тази част на Мала Азия. Най-важната промяна обаче беше назначаването на нов провинциален управител — консуларният сенатор Гай Целий Калд поемаше грижата за Трансалпийска и Италийска Галия едновременно.

— Ясно е — обосноваваше исканията си консулът Юлий Цезар, — че ако цяла Италия се вдигне на бунт срещу Рим, ние няма да можем да разчитаме на никакви войници от земите на полуострова. Затова пък в Италийска Галия се намират голям брой латински колонии, както и няколко римски колонии. Гай Целий ще се настани някъде в Италийска Галия и ще се заеме с набирането на войска.

— Бих искал да предложа нещо — закашля се от мястото си Марий. — Ако може квесторът Квинт Серторий да придружи Гай Целий. Вярно, че задълженията му тази година са от фискално естество, а и той още не е намерил мястото си в Сената. И все пак вярвам, всички сте се убедили, че Квинт Серторий е роден войник. Нека изпълнява чиновническите си задължения в услуга на армията.

— Предложението ти е прието — съгласи се Цезар.

Разбира се, самите финансови проблеми бяха ужасяващи. Хазната не можеше да се оплаче, че е празна, авоарите й можеха да подплатят не една военна кампания, но…

— Ако войната се разпростре на по-голяма територия, отколкото предполагаме, или ако се проточи по-дълго, ще ни трябват и повече пари — напомни Луций Цезар. — Мисля, че ще е добре, ако се замислим над въпроса, преди да е станало късно. Предлагам да обложим с преки данъци римските граждани и ползващите се с латински права.

Това естествено предизвика бурните протести на мнозина сенатори. Антоний Оратор обаче набързо скалъпи поредната си убедителна реч и със съдействието на Принцепс Сенатус успя да убеди недоволните, че друго решение няма. В цялата история на Рим никога не се бе събирал постоянен трибутум, до подобна мярка се прибягваше единствено във времена на нужда; откакто обаче великият Емилий Павел бе разгромил цар Персей и завладял Македония, римският народ бе прехвърлил всичките си данъчни задължения върху неримското население на провинциите си.

— Ако ни се наложи обаче да поддържаме повече от шест легиона войници, доходите ни от провинциите няма да стигнат — обяви главният трибун на хазната. — Занапред огромната тежест по въоръжаването, обличането и изхранването на войската ще легне върху плещите на Рим и на римската хазна.

— Сбогом, италийски съюзници! — извика свирепо Катул Цезар.

— Но като се има предвид, че е възможно да разчитаме на десет до петнайсет легиона — подхвърли Луций Цезар, на когото точно тази част от задълженията не се нравеше никак, — какъв трябва да бъде размерът на данъка?

Главният трибун на хазната се обърна към придружаващите го чиновници и след кратко съвещание обяви:

— Един процент от цялото имущество на човек.

— И както обикновено на пролетариите ще им се размине… — провикна се Цепион.

— По всичко изглежда, Квинт Сервилий — обърна се към него Марий с подходящата за случая ирония, — че тъкмо пролетариите ще попълват въпросните петнайсет легиона.

— И така, докато още не сме свършили с финансовата тема — продължи Луций Юлий Цезар, без да обръща внимание на разменените реплики, — предлагам да назначим неколцина от най-висшите сенатори да поемат грижата за снабдяването на армията с оръжие и всичко останало. По принцип проблемът е от компетенцията на префектус фабрум, но тъй като в момента няма ни най-малка представа какъв ще бъде общественият статут на легионерите, а и изобщо колко легиона ще са ни необходими, смятам за най-редно целият Сенат да отговаря за снабдяването на войската, поне на първо време. В момента под ръка имаме четири легиона ветерани в Капуа, както и още два, намиращи се в момента на обучение в Рим. И шестте бяха готвени за изпращане по провинциите, но за това вече и дума не може да става. Провинциите ще трябва да разчитат единствено на настоящите си гарнизони.

— Луций Юлий — обърна се към консула Цепион, — смятам, че всичко това е смехотворно! Понеже в някакви си два италийски града са станали някакви си два инцидента, ние изведнъж сме се хванали да обсъждаме въвеждането на поголовен данък, готвим се да свикаме петнайсет легиона армия, назначаваме сенатори да закупуват десетки хиляди комплекта военна екипировка, пращаме управители в провинции, които никога не са се смятали за такива… Е, докъде смяташ да стигнем? Още малко и ще обявиш всеобща мобилизация на мъжете под трийсет и пет години!

— Което и ще сторя наистина — отвърна му безцеремонно Цезар. — Все пак не виждам защо толкова си се разтревожил, Квинт Сервилий, ти отдавна си прехвърлил възрастта за военна служба. — Той се замисли и добави: — Поне на години.

— На мен пък ми се струва — взе думата Катул Цезар, — че Квинт Сервилий би могъл — казвам „би могъл“ — да има известно право. Напълно е достатъчно според мен засега да се задоволим с шестте легиона, които имаме, а за останалото да се погрижим, когато му дойде времето, сиреч когато заплахите за масово въстание се превърнат в действителност. Ако ли пък те се окажат само празни думи, тогава просто ще забравим за всякакви изключителни мерки.

— Когато Рим се окаже, че се нуждае от войници, Квинт Лутаций — възрази му веднага Скавър, — те ще трябва не просто да излязат на полето, но и да могат да се бият! За това е нужна предварителна подготовка. — И за да подкрепи думите си, се обърна към човек вдясно от себе си. — Гай Марий, колко време е нужно на един новобранец да стане добър войник?

— За да бъде пуснат в сражение, трябват сто дни. Но това не значи, че е станал добър войник, Марк Емилий. Едва като оцелее след първото сражение, би могъл да се смята за такъв — каза Марий.

— А не би ли могло подготовката да отнеме по-малко от сто дни?

— Може, но само ако новобранците са хора на място, а центурионите им — над средното равнище.

— Тогава ще е добре отсега да се поразтърсим за центуриони над средното равнище — заключи Скавър.

— Предлагам все пак да се върнем на въпроса, който обсъждахме — настоя Луций Цезар. — Доколкото си спомням, говорех за това, как по принцип снабдяването на войската спада към задълженията на префектус фабрум. Предложих по изключение въпросният префект да бъде избран измежду висшите сенатори. За целта ще е добре да направим списък от няколко подходящи кандидати, а после чрез избори да посочим най-достойния според нас. Избраникът ще може сам да определи кои други сенатори да му помагат. Предлагам в списъка на кандидатите да се включат единствено колеги, които по една или друга причина не могат да ходят на война. Дали ще чуя имена?

И така задачата получи синът на някогашния висш легат в армията на Гай Касий, който заедно с началника си бе загинал в германската засада пред Бурдигала — Луций Калпурний Пизон Цезонин. Жертва на онази необяснима болест, която се нахвърляше върху децата през летните горещини, Пизон куцаше лошо с левия си крак и по тази причина никога не бе ходил войник. Женен за дъщерята на живеещия в изгнание Публий Рутилий Руф, той бе интелигентен човек, който доста беше изпитал покрай преждевременната смърт на баща си — особено в парично отношение. Щом се разбра, че му предстои да купува бойно снаряжение в огромни количества и че сам ще назначава помощниците си, очите му заблестяха от радост. Ако не успееше да се възползва от случая хем да изпълни дълга си пред родината, хем да напълни собствената си кесия, значи наистина заслужаваше да умре в неизвестност… Но Пизон тихичко си се подхилкваше и знаеше, че няма такава опасност.

— Сега остава да решим кой да поеме командването — мина на следващата тема Луций Цезар; започваше да се уморява да говори, но твърдо възнамеряваше до края на заседанието да е свършил с всички по-важни въпроси.

— Как ще е най-добре да организираме войската си? — попита той сенаторите.

По принцип въпросът трябваше да е насочен лично към Гай Марий, но Луций Цезар нито беше сред почитателите на великия пълководец, нито смяташе, че на тази възраст и след този мозъчен удар той щеше да се покаже на някогашната си висота. Освен това Марий бе взел пръв думата и повече нямаше какво да каже. Затова погледът на консула се местеше от лице на лице и се чудеше кой от всички присъстващи може да му е от помощ. И понеже най-важното беше да му отговори друг, а не Марий, веднага повтори въпроса си:

— Луций Корнелий Сула, бих искал да чуя твоето мнение — бе подчертал последното му име, за да не стане объркване с градския претор — Луций Корнелий Цина.

Подобен въпрос, зададен лично към него, бе най-малкото неочакван, но Сула имаше готов отговор.

— Ако сред враговете ни влизат всички осем народи, участвали в делегацията до Сената, то твърде вероятно е да бъдем нападнати от две страни едновременно — от изток, по Вия Салария и Вия Валерия с двете му разклонения, и от юг, където самнитите упражняват повече или по-малко влияние върху цялата територия между Адриатическо море и залива Кратер на Тосканско. Нека първо погледнем на юг, ако апулите, луканите и венузините се присъединят към самнитите, хирпините и френтаните, то войната се очертава не само като неизбежна, но и като изключително тежка за нас. Нека наречем този театър на действия южен. Другия можем да кръстим северен, имайки предвид земите на север и изток от Рим, или централен, което е все същото. В този централен или северен театър ще си имаме работа с марсите, пелигните, маруцините, вестините и пиценците. Навярно забелязвате, че не включвам нито етруските, нито умбрите, нито жителите на Северен Пиценум.

Той си пое въздух и продължи бързо; целият план на действията му се беше разкрил като на карта.

— На юг врагът ще се опита на всяка цена да ни лиши от Брундизиум, Тарент и Региум. На изток и на север целта ще е да се прекъснат комуникациите ни с Италийска Галия, сиреч да се овладеят Вия Фламиния и по възможност Вия Касия. Ако враговете ни успеят, то единствената ни връзка с Галия ще остане Вия Аврелия до Дертона, заедно с продължението Вия Емилия Скаври до Плаценция.

Луций Цезар го прекъсна.

— Ако обичаш, излез да говориш отпред, Луций Корнелий.

Сула излезе от мястото си на първия ред и като че ли намигна в движение на Марий; това, че бе навлязъл така дръзко в неговата територия, хем го натъжаваше, хем го радваше. Радваше го дотолкова, доколкото бащината злоба шепнеше, че синът на Марий е жив и здрав; доколкото още не можеше да се заличи споменът как никой в Сената, дори Гай Марий не го покани навремето да докладва за подвизите си на изток; но най-вече, доколкото ако сега успееше да каже всичко, което знае, му се отваряше път към несънувани висини… „Жалко за теб, Гай Марий — мислеше си Сула. — Не искам да те наранявам, но рано или късно трябваше да го сторя.“

— Мисля — продължи той, след като зае място по средата на залата, — че както Луций Юлий предложи, ще е от жизнена необходимост да връчим върховното командване на двамата консули едновременно. Единият ще тръгне на юг, за да защитава Капуа, без чийто контрол бихме били обречени. Изгубим ли Капуа, изгубваме възможността и занапред да обучаваме войниците си, лишаваме се от услугите на цял един град, свикнал да изпраща римските легиони на война. Разбира се, освен самия консул, който ще води бойните действия, ще е добре да изпратим в Капуа друг сенатор с консулски ранг, който да се занимава с обучението на новобранците. Консулът, който поеме южния фронт, ще трябва да поеме върху себе си целия удар на самнитите и техните съюзници. Несъмнено самнитите ще искат да овладеят всички територии западно от земите си. От Ацера и Нола те ще се опитат да разпространят властта си до южния бряг на залива Кратер и всички там намиращи се пристанища — Стабия, Салернум, Сурент, Помпей, Херкулан. Достатъчно им е само едно от тях, за да получат излаз на Тосканско море — от много по-голямо стратегическо значение, отколкото собствените им пристанища на Адриатическо. И което е още по-важно — така ще ни откъснат от римските владения в южния край на полуострова.

Сула не беше голям оратор, знанията му по риторика бяха оскъдни, а почти цялата си кариера на сенатор всъщност бе прекарал далеч от Рим. Но пък и никой не го слушаше заради стила на изказа. Целта бе Сенатът да се запознае с една лесно изпълнима и проста за разбиране стратегия.

— Северният или централният театър на действие ни поставят пред повече неизвестни. Трябва отсега да приемем, че Северен Пиценум, Апулия, както и Апенините са попаднали в ръцете на врага. Ако държим на Етрурия и Умбрия, то трябва от самото начало да покажем на италийците с кого си имат работа. Ако обаче превесът мине на тяхна страна, то и двете области ще се присъединят към нашите противници, а ние ще бъдем напълно откъснати от Галия. Ето защо другият консул трябва да поеме командването на този фронт.

— И все пак, предполага се, че ще имаме един общ главнокомандващ — обади се Скавър.

— Напротив, Принцепс Сенатус, точно това не бива да допускаме. Двата театъра на действие, които току-що описах, се разделят от нашите собствени земи — наблегна Сула. — Разстоянието от северния до южния край на Лациум е голямо, още повече че Северна Кампания едва ли ще отхвърли нашата власт и ще трябва да пазим и нея. Виж, за Южна съм почти сигурен, че ще въстане срещу Рим. Стига италийците да спечелят някое сражение срещу нас и всички самнити и хирпини, населяващи областта, ще се вдигнат на оръжие. В Нола дори може да се каже, че са го сторили. От изток Лациум е защитен от Апенините, а също и Помптинските блата. Ако връчим върховното командване на един-единствен човек, той ще трябва постоянно да обикаля от единия фронт до другия, да губи излишно време по пътищата и в крайна сметка никога няма да оцени отблизо обстановката. Трябва да разберете, че ни предстои война на два напълно отделни фронта! А може да се окажат и три. На юг ще водим една кампания, защото Апенините стават проходими едва в точката, където се събират Кампания, Самниум и Апулия, сиреч всички бойни действия ще се въртят на ограничен периметър. Но на север няма да е чудно, ако се окажем отново подложени на удари от две страни едновременно — от север и от североизток. Можем да благодарим на Апенините, че най-високите им върхове са точно в тази част на Италия. Именно Апенините разделят земите на марсите, пелигните и маруцините, ако смятаме и тях, от тези на пиценците и вестините. Затова и не виждам как бихме могли да принудим врага да действа на един-единствен фронт. Вероятно ще трябва да пратим войски през Умбрия и Северен Пиценум, които да прехвърлят Апенините от север и по Адриатическото крайбрежие да се спуснат над въстаналите райони на Южен Пиценум. Междувременно с други сили ще трябва да нахлуем в земите на марсите и пелигните на изток от Рим.

Сула замълча: идеше му да се убие за подобна проява на слабост, но не можеше да я надвие. През цялото време, докато говореше, го занимаваше една-единствена мисъл — как гледаше на нещата Гай Марий? Ако той имаше различно мнение по въпроса, сега беше времето да му възрази. Което и направи.

— Ако обичаш, продължавай нататък, Луций Корнелий — подкани го старият му приятел по военно дело. — Дотук, и да искам, не виждам къде мога да те поправя.

В светлите очи на Сула заблестяха искрици, на устните му се появи лека усмивка, която скоро изчезна. Той вдигна рамене:

— Всъщност не виждам какво толкова да продължавам. Все пак планът, който нахвърлих сега пред вас, би влязъл в сила единствено при положение, че имаме срещу себе си споменатите осем народа. Може да се окажат и по-малко, може да се окажат и повече. Не мисля, че е мое задължение да посочвам с какво да се заемем. Но понеже тъй и тъй съм взел думата, смятам, че ще е най-добре, ако пълководците, които поемат северния и централния театър на действия, имат достатъчно клиенти в тези райони. Така например би било редно в Пиценум да действа Гней Помпей Страбон, той сам владее множество изходни пунктове, а и би разчитал на хиляди клиенти. Същото би могло да се каже и за Квинт Помпей Руф, макар и неговото влияние далеч да не е толкова голямо. Гай Марий пък би имал най-голям успех в Етрурия, където живее огромна част от клиентелата му. Както и Цецилий Метелите. В Умбрия всичко зависи от Квинт Сервилий Цепион. Ако всички тези мъже обединят усилията си на север и на изток, то Рим само би спечелил.

Сведе глава по посока на консула Луций Юлий Цезар и се върна на мястото си сред одобрителните възгласи на колегите си (или поне на него така му се стори). Бяха поискали неговото мнение преди това на когото и да било друг от Сената, при това по такъв жизненоважен въпрос, че авторитетът му не можеше да не е нараснал. Случилото се току-що му се струваше направо невероятно. Да не би най-сетне да поемаше по дългия път към върха?

— Мисля, че всички трябва да благодарим на Луций Корнелий Сула за този кратък, но в същото време изчерпателен анализ на обстановката — рече Луций Цезар и се усмихна на Сула по начин, който подсказваше, че и за в бъдеще би разчитал на услугите му. — Колкото до мен самия, аз съм напълно съгласен с казаното от него. Какво ще каже обаче Сенатът? Има ли сред присъстващите такива, които да мислят различно?

По всичко изглеждаше, че другомислещи няма.

Скавър Принцепс Сенатус шумно се покашля.

— Ти си този, който ще даде крайните разпореждания, Луций Юлий. Нека се знае все пак, че с риск да настроя назначените отци срещу себе си, предпочитам лично аз да си стоя в Рим.

— И аз мисля, че при отсъствието на двамата консули от града ще е добре човек като теб да ги замества — съгласи се Цезар. — Принцепс Сенатус ще бъде от неоценима услуга за градския претор Луций Корнелий Цина. — След което погледна встрани към колегата си Луп. — Публий Рутилий Луп, имаш ли нещо против да се нагърбиш, със северния и централния театър на действие? Като пръв консул намирам за свое лично задължение да се заема със защитата на Капуа.

Луп грейна от радост и тежко преглътна.

— Ще бъде чест за мен да се „нагърбя“ с тази задача, Луций Юлий.

— Тогава, ако Сенатът няма възражения, аз ще поема командването в Кампания. За свой пръв легат избирам Луций Корнелий Сула. За началник — гарнизон в Капуа и отговорник по военната подготовка на новобранците назначавам Квинт Лутаций Катул. Нека също така в щаба ми влязат като легати Публий Лициний Крас, Тит Дидий и Сервий Сулпиций Галба. Сега е ред на колегата ми Публий Рутилий да избере свой екип.

— Гней Помпей Страбон, Секст Юлий Цезар, Квинт Сервилий Цепион и Луций Порций Катон Салониан — рече без ни най-малко колебание Луп.

Внезапно настъпи пълно мълчание, което се запази и неестествено дълго. „Все някой трябва да го наруши!“ — каза си Сула и без да знае как сам отвори уста.

— Ами Гай Марий? — попита той двамата консули, доста нелюбезно при това.

Луций Цезар примигна от неудобство.

— Да си призная, не споменах Гай Марий, защото, имайки предвид собствените ти думи, Луций Корнелий, сметнах за естествено той да бъде един от предпочетените сътрудници на Публий Рутилий!

— Е, аз пък заявявам, че не го искам при себе си! — тросна се Луп. — И няма да позволя да ми бъде прикачен по чужда воля! Нека си стои в Рим, където е мястото на хора на неговата възраст. Гай Марий е вече твърде стар и твърде болен, за да ходи на война.

При което от мястото си стана Секст Юлий Цезар.

— Може ли да говоря, Луций Юлий? — обърна се той към първия консул.

— Имаш думата, Секст Юлий.

— Аз самият не съм стар — започна колебливо Секст Цезар, — но както всички в този Сенат добре знаят, съм тежко болен. Страдам от астма. В по-младите си години преминах през доста добра военна подготовка, сражавал съм се редом с Гай Марий в Африка, бил съм се и срещу германите в Галия. Участвах и в битката при Араузио, където по всяка вероятност тъкмо болестта ми ми спаси живота. И все пак сега е зимно време и не бих бил от никаква полза в един поход през Апенините. Вече съм навъртял години и от месец на месец гърдите ми отслабват все повече и повече. Това, разбира се, не е причина да бягам от задълженията си. Аз съм горд, че съм римлянин, че принадлежа на една от най-знатните фамилии в града. Но нека ви напомня, че досега и дума не се е отворила за конницата. А от конница ние ще имаме голяма нужда. Ето защо бих помолил Сената да ме освободи от задълженията ми на командващ в планините и вместо това да ми позволи да наема кораби и да прекарам студените зимни месеци в набирането на конница от Нумидия, Трансалпийска Галия и Тракия. Мога и да набирам доброволци сред римските граждани, живеещи в чужбина. Това е работата, за която се чувствам най-добре подготвен. Когато се върна напролет, ще бъде чест за мен да поема командването на който и да било легион. — Той се покашля и гърдите му отново жално изсвириха. — Предлагам мястото ми в щаба на Публий Рутилий да бъде заето от Гай Марий.

— Това е то! Шурей и зет! — скочи на крака недоволният Луп. — Няма да я бъде, Секст Юлий, така да знаеш! От години те слушам и ми се струва, че от всички болести на света ти най-подходящата си хванал! Когато ти трябва да си болен, идва веднага, когато ти трябва да си здрав, и помен от нея няма! Но виж, и аз мога като теб! — Започна да поема хрипливо въздух, уж че се задавя от кашлица.

— На теб може да ти е омръзнало да ме слушаш, Публий Луп, но явно през всичките тези години нито веднъж не си ме чул — опитваше се да не се ядосва Секст Цезар. — Аз не вдигам шум, когато вдишвам, а когато издишвам.

— Хич не ме интересува кога шумиш и кога пърдиш! — ставаше все по-арогантен Луп. — Просто знай, че няма да избягаш от задълженията си към мен, а Гай Марий ще си стои вкъщи!

— Един момент, ако обичаш — намеси се Скавър Принцепс Сенатус и стана заплашително от стола си. — И аз имам да кажа нещо по въпроса — изгледа той Луп по същия начин, както няколко седмици по-рано бе изгледал Варий пред съда за държавна измяна. — Редно е да знаеш, Публий Луп, че не си ми любимец! В действителност сега му е мястото да споделя дълбокото си съжаление, задето и ти носиш същото име като моя скъп приятел Публий Рутилий Руф. Може и да сте някакви далечни роднини, но аз лично не виждам как бихте могли да имате нещо общо помежду си! Руф беше едно от украшенията на този Сенат, което и сега много ни липсва. Докато ти си една от най-болезнените рани, които хорската суета е нанесла на нашата свята институция и която рана трудно ще зарасне!

— Но ти си позволяваш публично да ме обиждаш! — зяпна в удивление Луп. — Това е недопустимо! Аз съм консул все пак.

— Аз съм Принцепс Сенатус, Вълча главо, и мисля, че отдавна съм доказал, при това най-категорично, че мога да си позволя да се изказвам както сметна за добре. Нека Публий Вълчата глава знае, че когато го обиждам публично, правя го с най-сериозни основания и с оглед належащите интереси на цял Рим! Затова най-добре червеят, който е заел мястото на втори консул, да си затваря устата и да си пази главата! Разбирате за коя глава става дума… За кого се мислиш? За нещо повече от останалите само защото си си купил с пари избирането?

Почервенял от гняв, Луп понечи да му отговори, но той своевременно го спря:

— Не казвай нищо, Лупе! Стой си на мястото и мълчи!

След което се обърна към Гай Марий. По гордата стойка на Третия основател на Рим никой не можеше да познае как приема умишленото изпускане на името си.

— Сред нас седи един велик мъж — започна Скавър. — Само боговете са ми свидетели колко пъти през живота си съм сипел клетви връз името му! Само боговете са ми свидетели колко пъти съм пожелавал изобщо да не се беше раждал! Само боговете са ми свидетели колко дълги години съм се опитвал да бъда неговия най-жесток противник! Но песъчинките на времето се сипят все по-бързо и по-бързо, линията на живота ми от ден на ден изтънява все повече и повече, а аз откривам, че към все по-малко свои приятели пазя някогашната си привързаност. Това далеч не се дължи на тревогата пред наближаващата смърт. Не, просто с възрастта съм се научил по-добре да разпознавам кой заслужава и кой не симпатията ми. Хора, които преди години съм обичал с цялото си сърце, днес не означават нищо за мен. Затова пък хора, които навремето съм ненавиждал от дъното на душата си, сега почитам над всички други.

Скавър знаеше, че Марий не откъсва очи от него, затова умишлено държеше погледа си в съвсем друга посока; не за друго, а защото предчувстваше, че ако го кръстосаше с този на човека, за когото говореше, нямаше да се сдържи и щеше да избухне в типичния си смях. Но понеже речта му беше напълно искрена и всяка дума, която излизаше от устата му, се откъсваше право от сърцето му, не можеше да си позволи подобни несериозни прояви. Понякога чувството за хумор се оказваше с лоши последици!

— Двамата с Гай Марий сме преминали ръка за ръка през всички тези години — продължаваше той и не откъсваше поглед от пребледнелия Луп. — Двамата сме стояли един до друг в Сената и сме се гледали на кръв още по времето, когато ти, Вълча главо, си се врял в краката на родителите си. Карали сме се и сме се псували, хващали сме се за гушите и сме си плюли в лицето. Но и в годините на най-лютото ни съперничество ние заедно се борехме против враговете на републиката. Двамата еднакво сме се наслаждавали на гледката, която представляват безжизнените трупове на римските врагове. Защото винаги сме се сражавали рамо до рамо с тях. Присмивали сме им се заедно, плакали сме от мъка, когато са ни надвивали… Ето защо повтарям и нека всички вие ме чуете. Той е велик мъж. И което е по-важно — велик римлянин.

Скавър излезе пред редовете на сенаторите и се запъти към вратата, за да може да гледа и към двете страни на залата.

— Не само Гай Марий харесвам аз. Харесвам и Луций Юлий, и Луций Корнелий Сула. Защото дълбоко в себе си чувствам, че ни чака дълга и изключително кръвопролитна война. До вчера се съмнявах изобщо, че е възможна. Днес обаче съм убеден в обратното. Откъде тази внезапна промяна? Само боговете знаят. Когато според установения ред на събитията през живота ни ние сме се научили да приемаме нещата единствено по начина, по който сме ги приемали винаги преди това, на нас ни е трудно изведнъж да променим отношението си към света наоколо, да освободим съзнанието си от всякакви предразсъдъци и пристрастия. Но внезапно капаците пред очите ни падат и ние проглеждаме около себе си. Точно това ми се случи днес на мен, случи се и на Гай Марий. Навярно се е случило и с мнозина от останалите седящи в тази зала. Пред погледите ни внезапно се откриха хиляди малки подробности, за които дори вчера не сме и подозирали, че съществуват.

Аз самият избрах да остана в Рим, защото с годините съм се уверил, че съм най-полезен за съгражданите си, когато застана начело на общата държавна политика. Но това не важи за Гай Марий. Независимо дали като мен вие сте били много по-често негови противници, отколкото съюзници, независимо дали като Секст Юлий се чувствате задължени към него от родствени или приятелски връзки, вие всички трябва също като мен да признаете, че у Гай Марий цял Рим притежава изключителен военен талант, при това талант, преминал проверката на времето и утвърдил се с множеството походи, които той е водил в името на Рим. Не ме интересува, ако ще да е на деветдесет години или да е преживял не един, а три удара! Дори и на деветдесет години аз ще твърдя същото, което твърдя днес — намери ли се сред нас човек, който така като него да е способен да превръща думите в дела, то би било престъпление да не се възползваме от услугите му! Време е да сложите край на сляпото си упорство, назначени отци! Гай Марий е мой връстник, шейсет и седем годишен, а ударът, който го сполетя, бе преди цели десет години. С целия си авторитет на Принцепс Сенатус заявявам, че Гай Марий трябва да заеме поста на главен легат в армията на Публий Рутилий Луп, където ще има за какво да изразходва таланта си.

Никой не му отговори. Сякаш всички бяха престанали да дишат, не се чуваше дори Секст Цезар. Скавър седна на мястото си между Марий и Катул Цезар. Луций Цезар се вгледа във всеки от тримата поотделно, после погледът му зашари нататък по реда сенатори, за да се спре на Луций Корнелий Сула. Консулът усети как пулсът му се ускорява. Какъв беше отговорът, който Сула искаше да му внуши? В очите му се четеше толкова много, че беше трудно да се познае…

— Публий Рутилий Луп, оставям ти възможност доброволно, да приемеш Гай Марий за свой главен легат. Ако откажеш, ще подложа въпроса на гласуване от Сената.

— Добре, добре! — възкликна обезсърчен Луп. — Но нека не бъде мой единствен легат! Ще си поделя поста с Квинт Сервилий Цепион.

При тези му думи Марий отпусна глава назад и избухна в смях.

— Браво! — извика. — Да впрегнеш коня в една колесница с магарето!

Разбира се, Марий бе чакан с нетърпение вкъщи, където Юлия, както подобава на една сенаторска съпруга, силно се вълнуваше от случилото се в Курията. Той се изненадваше от способността на съпругата си да отгатва кога в Сената се разискват наистина важни въпроси. Сутринта, когато се бе запътил за заседанието, той самият не знаеше със сигурност за какво ще става дума. А ето, че Юлия не само предполагаше, ами дори би могла да му разкаже дума по дума какво са си говорили.

— Война, нали? — попита тя още на вратата.

— Да.

— Много ли е страшно положението? Само с марсите или с всички останали?

— Струва ми се, че поне с половината от италийските съюзници. Останалите кой ги знае кога ще се присъединят и те. Как не бях помислил за това по-рано! Добре го каза Скавър — предразсъдъците и пристрастията замъгляват разума ни. Единствен Друз знаеше, че ще се стигне дотук! Ех, да беше жив той, Юлия! Ако не го бяха убили, италийците сега щяха да получат гражданството си и никой нямаше да мисли за война.

— Марк Ливий умря по волята на хора, които за нищо на света, дори при заплахата от война, не биха позволили на италийците да станат римски граждани.

— Да, така е. Както винаги имаш повече право от много други. — Но беше време да се смени темата. — Мислиш ли, че готвачът ще получи удар, ако му наредим да приготви вечеря за цяла центурия утре вечер?

— По-скоро мисля, че ще е щастлив. Винаги се е оплаквал, че не се забавляваме достатъчно.

— Прекрасно! Защото наистина съм поканил една центурия гости.

— И по какъв повод, Гай Марий?

Той поклати мрачно глава.

— Навярно защото предчувствам, че за много от нас това ще е последната тържествена вечеря в живота. Богове, богове… Обичам те, Юлия.

— И аз те обичам — отвърна му тя. — Кои ще дойдат?

— На първо място Квинт Муций Сцевола, щом се очаква да женим сина си за дъщеря му. А освен него Марк Емилий Скавър, Луций Корнелий Сула, Секст Юлий Цезар, Гай Юлий Цезар и Луций Юлий Цезар.

Едва сега Юлия като че ли от нещо се стресна.

— С жени или без?

— С жените естествено.

— Ужас!

— Какво те прихваща?

— Жената на Скавър, Далматика! И Луций Корнелий!

— О-о, та това беше преди толкова години — махна с ръка Марий. — Ще подредим господата по кушетките — всеки според положението му, — а ти ще разположиш дамите, както сметнеш за добре. Къде е проблемът?

— Е, да речем, че не съществува — с недоверие поклати глава съпругата му. — Най-добре ще е да сложим Далматика и Аврелия срещу Луций и Секст Юлий; Елия и Лициния ще бъдат обърнати към централното ложе, а двете с Клавдия ще си говорим с Гай Юлий и Луций Корнелий. — Тя се засмя при мисълта, която й мина през главата. — Все пак не вярвам Луций Корнелий да е спал с Клавдия!

Той я изгледа изпитателно.

— Може би намекваш, че все пак са спали с Аврелия?

— Нищо подобно не съм казала! О, Гай Марий, понякога ставаш доста досаден.

— По-скоро ти си досадната — тросна й се Марий. — Забравяш, че синът ти е на деветнайсет и също би трябвало да седи някъде около масата.

В крайна сметка Марий Младши бе сложен в края на дясната кушетка. Самият той не бе дотам глупав, че да протестира — в цялата компания само двама от мъжете не бяха бивши или настоящи консули — вуйчо му Гай Юлий и чичо му Луций Корнелий, като и двамата бяха стигнали до положението на градски претори. От останалите присъстващи баща му имаше общо две консулства повече от тези на гостите му взети заедно. От една страна, това радваше младежа, от друга, го изправяше пред неизбежния въпрос — как би могъл да надмине баща си. Единственият начин да успее бе да се добере до консулския пост още в младежка възраст — също както навремето го бяха сторили Сципион Африкански и Сципион Емилиян.

Марий Младши знаеше, че му се готви сватба с дъщерята на Сцевола. Още не я беше виждал с очите си — момичето нямаше годините, за да присъства на вечерите в семейството, но му бяха казвали, че е доста хубава. И как иначе, щом майка й Лициния все още минаваше за красива жена. Сега беше омъжена за Метел Целер, син на Метел Балеарик. Навремето я бяха уличили в изневяра и Сцевола я бе изгонил от дома си, за да се ожени за друга една Лициния, не чак толкова красива. Малката Муция беше сестра на двама Цецилий Метели. Но на тържеството присъстваше втората й майка, която здравата се забавляваше.

Но ето какво написа по същия повод Луций Корнелий Сула в писмото си до Публий Рутилий Руф в Смирна:

„Вечерята беше кошмарна. Ако нещата не стигнаха до пълна катастрофа, това се дължи единствено на предвидливостта на Юлия, която бе разположила мъжете строго според протокола, а жените — така, че да се избегнат всякакви нежелани контакти. Вследствие на което и на Аврелия, и на Скавровата съпруга Далматика видях само гърбовете.

Знам, че и Скавър е решил да ти пише и че писмата ни ще достигнат до теб с един и същи куриер, затова няма да повтарям новината за предстоящата война с италийците. Ще ти спестя и резюмето на речта, която Скавър държа пред Сената във възхвала на Гай Марий. Убеден съм, че Принцепс Сенатус няма да изпусне случая да ти прати пълен препис на протокола! Това, което не мога да премълча, е постъпката на Луп, която за мен беше долен позор. Когато разбрах, че консулът възнамерява да остави Марий в Рим, просто не се сдържах и пръв надигнах глас в полза на стария си учител. Това, което ме отчайва обаче, е, как едно магаре като Луп ще командва цяла армия, действаща при това на два фронта, а геният Гай Марий ще му върши черната работа. Съвсем непонятна ми се струва снизходителността, с която той се отнася към колегата си легат Цепион. Чудя се дали старата лисица от Арпинум не е замислила някой хитър номер по адрес на тоя празноглавец. А ако ще е наистина номер, подозирам, че ще е коварен.

Ще се върна на вечерята у Гай Марий, защото двамата със Скавър сме се разбрали писмата ни да са повече страници и да поделим събитията по равно, за да не се повтаряме. Колкото и да е несправедливо, на мен ми се паднаха клюките. Несправедливо не за друго, а защото от Скавър по-голям клюкар в цял Рим няма. Е, като изключим теб самия, Публий Рутилий. Сцевола също присъстваше, защото от известно време Марий урежда да ожени сина си за дъщеря му — онази от първата Лициния. В момента Муция (която всички наричат Муция Терция, за да я отличават от двете дъщери на стария Сцевола Авгур) е на около тринайсет. Става ми жалко за момичето. Младият Марий трудно може да се нареди сред младежите, които харесвам: арогантен, самоуверен, изключително амбициозен младок. Не ми се мисли за хората, с които ще си има работа за в бъдеще — надали ще им остави хубави спомени. Изобщо, като го сравнявам с покойния си син, не мога да му открия едно-единствено положително качество.

Трябва да знаеш, Публий Рутилий, че за човек като мен, който винаги е бил лишен от семейство, синът ми представляваше безценно съкровище. Още от първия път, когато го видях да се смее в детската стая, го обикнах с цялото си сърце. За мен той се превърна в най-близкия, най-незаменимия другар в живота. Каквото и да сторех, в неговите очи сякаш бях магьосник. По време на пътешествието ми из Изтока извърших доста лудости само и единствено заради него. Вярно, не беше човекът, който ще ми даде мъдър съвет и ще ме научи как точно да постъпя в тази или онази ситуация. Затова пък винаги ме разбираше, когато му говорех, във всичко беше твърдо на моя страна. А ето, че умря. Толкова бързо, толкова неочаквано! Казвам си, че ако ми беше оставено повече време, ако можех по-отрано да се подготвя за… И все пак, когато синът ти умира, какво значение има дали си подготвен за това или не?

Откакто момчето ми ме напусна, стари приятелю, светът изгуби цветовете си за мен. Нищо вече не ме вълнува както преди. Измина почти цяла година и в известен смисъл мога да кажа, че съм се научил да живея без него. Но за някои неща заместител няма. Имам чувството, че съм изгубил част от самия себе си, че някъде в мен е зейнала празнота, която нищо не може да запълни. Така например установявам, че ми е напълно невъзможно да говоря за сина си пред чужди хора; гледам да не го споменавам никога и по никакъв повод, сякаш никога не е съществувал. Защото болката е твърде силна. Дори сега, когато пиша за него, не мога да сдържа сълзите си.

Но и за сина си нямах намерение да ти пиша. Ставаше въпрос за онази проклета вечеря. Това, което ми напомни за него (изразът е доста относителен, щом като нито за миг мисълта за момчето не ме напуска), бе нейното присъствие там. На малката Цецилия Метела Далматика, съпругата на Скавър. Правя сметка, че би трябвало да е на около двайсет и осем. Омъжи се за Скавър на седемнайсет — в началото на годината, когато победихме кимврите, това си го спомням добре. Родила е момиче и момче; момичето е на десет, момчето — на пет. И двете са от Скавър, в това никой не може да се съмнява. Имал съм случай да ги видя и какво да ти кажа — толкова са простовати и обикновени, че ми напомнят за селската къща на Катон Цензор, където нито една стена не е измазана. Скавър отсега си отваря устата как щял да омъжи дъщеря си за сина на големия приятел на Сцевола Авгур — Маний Ацилий Глабрион. В рода са имали консули още преди доста време и никой не може да ги нарече нови хора, но все пак примамката се крие другаде. Ацилиите са богати хора, толкова богати, че според мен само Сервилий Цепионите ги надминават. Но аз самият пукната пара не давам за някакъв си Маний Ацилий Глабрион, пък ако ще и дядо му е да бил поддръжник на Гай Гракх. Толкоз по-добре, получил си го е за това! Та така. Мисля, клюката си струваше да бъде разказана, нали? Ако това не ти е достатъчно, не знам кое би могло…

Не може да й се отрече на Далматика, че е хубава жена. Как ме беше омагьосала преди време — първия път, когато се кандидатирах за претор! Спомняш ли си? Трудно ми е да повярвам, че оттогава са изминали цели десет години. Вече съм навършил петдесет, Публий Рутилий, а консулството ми се струва също толкова далеч, както и когато се скитах по улиците на Субура. Чудя се какво ли й е направил Скавър заради онази идиотска привързаност към мен навремето. Но каквото и да е било то, тя добре го прикрива. Когато се срещнахме около масата у Мариеви, единственото, което чух от устата й, бе хладното «здравей», придружено с още по-ледена усмивка. През цялото време нито веднъж не погледна към мен. За което и не бих могъл да я обвинявам. Предполагам, че е изпитвала истински ужас да не би Скавър да сметне поведението й за недопустимо и да реагира съобразно. Е, не виждам в какво би могъл да я обвини, след като щом свършихме с поздравите, тя седна на стола си с гръб към мен и през цялата вечеря дори не посмя да се обърна назад. Което трудно би могло да се каже за скъпата ти племенница Аврелия. Направи ни разногледи с постоянните си шавания наляво-надясно. Е, разбирам щастието й — съвсем скоро Гай Юлий отново заминава — ще придружава брат си Секст в мисията му за набиране на наемна конница; ще ходят първо в Африка, а след това — чак в Трансалпийска Галия.

Не искам да злорадствам — нищо, че хората ме смятат за злобен човек, при това с право. И двамата с теб добре познаваме тази дама и нищо от онова, което мога да ти съобщя за нея, няма да те изненада. Между нея и мъжа й съществува много любов, но не е любовта, която ще ги направи щастливи. Гай Юлий просто не може да понася живота на жена си, а тя добре го разбира. Снощи тя беше като грейнала от щастие, че мъжът й отново заминава — за няколко месеца поне, — и колкото й да не й прилича, доста се смя. А, от друга страна, понеже лежах точно до Гай Юлий, мога да кажа, че държането й не остана незабелязано от него! Защото, Публий Рутилий, Аврелия притежава такава притегателна сила, че стига да поиска, неизбежно приковава вниманието на всички мъже около себе си. Троянската Елена би останала незабелязана в нейно присъствие. Ако щеш ми вярвай, но тя успя да превърне нашия Принцепс Сенатус в щастлив юноша, ходещ на уроци по риторика! Да не говорим за Сцевола или дори Гай Марий. Пак ти казвам, разногледи ни направи. А като имаш предвид, че нито една от другите жени не може да се нарече грозна, напротив — повечето са истински красавици. Но дори Юлия и Далматика не можеха да се сравняват с Аврелия — факт, който не остана скрит за Гай Юлий. Предчувствам, че щом са се върнали у дома, са имали нов повод за домашна свада.

Вечерята наистина премина при доста необичайна атмосфера. Но сега се сещам, че ти дори не знаеш по какъв повод е била дадена. Аз самият не знам със сигурност, но имам усещането, че Гай Марий е бил споходен от предчувствие. Казал си е навярно, че никога повече не бихме могли да се срещнем при подобни празнични обстоятелства — всички ние, които бяхме поканени у дома му. Говореше с нескрита тъга за теб, за това, че компанията не била пълна без теб. Говореше тъжно за самия себе си. И за Скавър. И дори — което ми направи най-голямо впечатление — за малкия Марий! Колкото до мен самия, толкова много ме оплаква, че в крайна сметка цялата тъга се прехвърли от неговата душа на моята. Вярно, че от смъртта на Юлила двамата с него постоянно сме се отдалечавали един от друг, и все пак не мога да си обясня обхваналата го меланхолия. Пред нас се разкрива една по моему изключително тежка и продължителна война, което ми подсказва, че ни предстои отново да работим заедно, рамо до рамо — както някога. Кое тогава го притеснява толкова много? Единственият отговор, до който мога да стигна, е, че се страхува за себе си. Страхува се, че няма да преживее войната. Страхува се също, че ако останем без неговата солидна подкрепа, ние също ще срещнем много страдания.

Но за да остана верен на уговорката ни със Скавър, няма да отварям дума за предстоящата война. Затова пък мога да ти разправя една историйка, за която Скавър нищо не знае. Оня ден бях посетен от Луций Калпурний Пизон Цезонин, който получи от Сената задачата да организира въоръжаването и снабдяването на армията ни. Между другото, не беше ли женен за дъщеря ти? Колкото повече се замислям над въпроса, толкова по-уверен ставам, че е точно така. Но това няма връзка. Беше дошъл да сподели с мен едно свое любопитно разкритие. Колко жалко, че Апенините така ни откъсват от Италийска Галия, особено от онази й част, която е обърната към Адриатика. Крайно време е да превърнем областта в провинция като всички други и да започнем да пращаме редови управители — също както и в Трансалпийска Галия. За целите на войната тази година пратихме извънреден управител на двете области едновременно, при това със седалище отсам Алпите — бившият консул Гай Целий Калд. Квинт Серторий ще му бъде квестор, което звучи доста обнадеждаващо. Убеден съм, че у всички Марии тече кръвта на боеца, а Серторий е по майчина линия един от тях. По бащина пък е сабин.

Но да не се отдалечавам от темата. Скоро след назначаването си Пизон Цезонин замина на север, за да поръча оръжие и екипировка за легионите. Започнал от традиционните производители — Пиза и Популония. Но докато бил там, до ушите му достигнали слуховете за някакви мистериозни леярски градове в източната част на Италийска Галия. Начело на цялото огромно предприятие, което представлявали, стояло анонимно дружество със седалище в Плаценция. Той веднага се запътил към Плаценция. И… дотам! Вярно, намерил представители на дружеството, но това били най-мълчаливите и неразговорливи типове, на които можело да се попадне. След като изгубил известно време с тях, Пизон заминал на изток за Патавиум и Аквилея, където с очите си се уверил как цялата област е намерила своя нов поминък. Открил също така, че неизвестните леярски градчета били сключили договор с италийските съюзници преди почти десет години и безупречно го изпълнявали! Цезонин не вижда нищо нередно в поведението на самите занаятчии. Предложили им изключително изгодни условия, плащат им най-редовно — защо да не работят? Макар самите работилници да са собственост на дребни занаятчии, оказало се, че самите градове са притежание на някой едър земевладелец, който умишлено не се бил заел със самото производство. Местните жители обяснявали тази странност с факта, че според тях земевладелецът бил римски сенатор! И което прави цялата история още по-тъмна, по всичко изглежда, че самите производители през цялото време са живели с чувството, че работят за Рим и че човекът, с когото са сключили договора, е римският префектус фабрум! Когато Пизон Цезонин се заинтересувал по-подробно как изглеждал този тайнствен човек, те му описали дума по дума марса Квинт Попедий Силон!

Питам се аз: откъде е знаел Силон на коя врата да почука, след като дори ние в Рим не сме и чували за тези леярници? И ми хрумна доста странен, но със сигурност интересен отговор — за жалост, ще ми е трудно да го докажа с факти. Затова и не го споменах пред Пизон. Както си спомняш, Квинт Сервилий Цепион живя дълги години у Марк Ливий Друз и го напусна едва след като се разбра, че жена му е била в любовна връзка с Марк Катон Салониан. Добре си спомням, че пак по времето, когато се кандидатирах за пръв път на преторските избори, Цепион замина за някакво далечно пътешествие. В своите по-ранни писма ти самият ме бе уведомил, че Златото на Толоза не се намира повече в Смирна, че Цепион лично бил дошъл в града, за да си го прибере за огромно съжаление на тамошните банкери — и то по време на същото онова дълго и далечно пътешествие. От друга страна, Силон често посещаваше дома на приятеля си Друз. Публична тайна беше, че отношенията му с Марк Ливий бяха много по-близки и приятелски, отколкото между Друз и Цепион. Та чудя се аз — дали през някое от тези си гостувания той не е чул за плановете на Цепион да вложи парите си във въпросните леярски градчета в Източна Галия? И като го е чул, да е решил да изпревари Рим. Отишъл е в новосъздадените градове, обвързал ги е с договор да работят за неговия народ и още преди да се е разчуло за новия производителен център, вече го е лишил от всякакъв интерес да се рекламира.

Ето защо, предполагам, че римският сенатор — земевладелец не е никой друг, а Цепион и че дружеството, установило се в Плаценция, е негово. Но там е работата, Публий Рутилий, че не виждам как ще мога да го докажа. Както и да е. Пизон Цезонин упражнил известен натиск върху оръжейниците и ги убедил да не продават повече продукцията си на италийците. Вместо това ще работят занапред за нас.

Рим усилено се готви за война. Но в цялата работа има нещо неестествено, особено като се има предвид с кого ще воюваме. Никой не се чувства уверен при мисълта, че ще се воюва на италийска земя. Подозирам, че и сред враговете ни цари същото настроение. Иначе защо не ни нападнаха още преди три месеца, когато според осведомителите ми вече са били напълно готови? О, забравих да ти кажа, че в момента съм се заел почти изключително със създаването на шпионска мрежа на територията на целия полуостров. Ако не друго, то поне трябва да сме по-добре осведомени за ходовете на противника, отколкото те за нашите.

Между другото, написаното оттук нататък е с друга дата. Скавровият куриер не можа да замине, та имам още време.

Засега можем да разчитаме на Етрурия и Умбрия. Е, и там се чуват гласове против Рим, но настроенията далеч не са толкова враждебни, колкото другаде. Всичко се дължи най-вече на многото латифундии в региона. Гай Марий не спира да снове из владенията си — едновременно да набира войници и да усмирява местните жители. И което си е право, Цепион се старае не по-малко в Умбрия.

Назначените отци останаха удивени, когато им съобщих за донесенията на шпионите си — а именно, че италийците разполагат с не по-малко от двайсет легиона въоръжена и обучена войска, която само чака да влезе в бой. Доста трябваше да ги убеждавам, докато ми повярват. Питам те сега: накъде сме тръгнали ние с нашите шест? За щастие разполагаме с достатъчно оръжие, за да въоръжим в най-скоро време още поне десет легиона, и то все благодарение на онези мъже, които след всяко сражение обикалят бойното поле и събират оръжието от нашите и вражите покойници едновременно. Цялата плячка се съхранява в Капуа, която е буквално наблъскана с оръжие. Но как ще съумеем да попълним състава на легионите и да ги обучим за война, никой не може да каже, защото и никой не знае колко време ни остава.

Да не пропусна да ти съобщя, че към края на февруари Сенатът реши да превърне Аскулум Пицентум в пример за назидание — по същия начин, по който навремето постъпихме с Нуманция. Това открива задачата за поддържане на трети театър на бойни действия, отделен от централния. Командването на този трети фронт бе връчено на Помпей Страбон. Една-единствена цел — Аскулум Пицентум. Обяви, че ще е готов за поход не по-късно от май. Според сега действащия календар това означава съвсем ранна пролет. Най-после върховният понтифекс благоволи да добави двайсет дни в края на февруари, заради което и датата на тази втора част на писмото ми е от март. Вече останах сам да ти пиша — Скавър се предаде, заявявайки, че нямал време! Сякаш аз имам! Но в никакъв случай не ме разбирай погрешно, Публий Рутилий — писмото ми в никакъв случай не е тежест за мен. Много пъти ти си си губил от ценното си време да ме осведомяваш какво става в Рим по време на дългите ми отсъствия. Сега е време аз да ти върна жеста.

Луп е от онзи тип римски военачалници, които се срамуват да се заемат с някаква работа, неотговаряща на достойнството им. Затова, когато се разбра, че двамата с Луций Цезар ще трябва да си поделят по равно четирите легиона ветерани, наследени от Тит Дидий, и да вземат по един от двата легиона новобранци, той дори не благоволи да напусне Карсеоли (където е установил главната си квартира предвид предстоящите си действия на източния фронт). Сметна за прекалено прозаично и недостойно да отиде сам до Капуа и да подбере полагащите му се войници. Вместо това прати Помпей Страбон. Никак не му е присърце този Помпей Страбон, но пък и аз да се поставя на негово място…

Но Помпей Страбон се оказа мъж на място и добре му го върна! Отиде до Капуа, взе двата легиона ветерани и третия от новобранци и се върна обратно до Рим. Луп му бе заповядал да вземе със себе си новобранците и да продължи с него към Пиценум, а ветераните да остави на него в Карсеоли. Но това, което Помпей стори, бе толкова немислимо, че Скавър после цяла седмица не престана да се залива от смях при спомена за него. Прехвърли командването на новобранците на Гай Перперна и прати тях на Луп в Карсеоли, докато сам подбра двата легиона на Тит Дидий и спокойно продължи на север по Вия Фламиния. Не само това, ами когато Катул Цезар пристигнал в Капуа, за да поеме командването на гарнизона и военните школи, за свое голямо неудовлетворение трябвало да открие, не Помпей Страбон е очистил складовете от екипировка и оръжие за поне четири легиона! Та затова Скавър и досега се смее като побъркан. Лично аз не виждам какво толкова смешно има в това, един римски сенатор да направи на идиоти всички останали. Предполагам, че у Страбон е проговорила келтската кръв, ама когато за това му удоволствие други трябва да му берат колая…

Защото още щом разбра, че е измамен, Луп се обърна към Луций Цезар с настояване да му даде един от своите легиони с ветерани! Естествено Луций Юлий му отказа, като в посланието му пролича известна загриженост що за командващ е колегата му, щом като не можел да се оправи с подчинените си, ами знаел само да настоява пред по-старшия. За нещастие топката остана у Марий и Цепион, които сега като луди обикалят Етрурия и Умбрия в търсене на доброволци и в тяхното обучение. Самият Луп си остана в Карсеоли, зарекъл се да мрази целия свят.

Целий и Серторий в Италийска Галия явно са си поставили за задача да натоварят целия римски флот с войници и оръжие, а ако ме питаш, из всички владения на Рим няма оръжейна или стоманолеярна, където да не са запретнали ръкави, както сардинците ги запретват при вида на самотни търговци. Още малко и съм склонен да мисля, че в крайна сметка нищо не сме загубили от това, че Цепионовите градчета са работели за италийците. Тъй и тъй нямаше да се сетим сами да им намерим достатъчно работа. Сега всички работят за нас, а това е, което най-много може да ни радва.

Независимо по какъв начин, но до началото на май трябва да сме сформирали поне шестнайсет легиона. Което означава, че за малко повече от месец трябва да имаш десет легиона, до момента напълно несъществуващи. Но не се бой, ще успеем! Има едно нещо, в което никой не може да съперничи на Рим — това, да се справи с невъзможното, когато сме в най-отчаяна нужда от него. Доброволци идват от всеки град, от всяко съсловие.

Латините също са твърдо на наша страна. Заради бързината не сме се и опитвали да разделяме римските от латинските доброволци и така, без дори да се усетим, попаднахме под известна провинциална хегемония. От това недотам ясно изречение трябваше да разбереш, че в предстоящата война за пръв път няма да има легиони със статут на спомагателни. Всички ще бъдат смятани на равни основания за римски.

Двамата с Луций Юлий Цезар заминаваме за Кампания в началото на април, сиреч след около осем дни. Квинт Лутаций Катул вече се е установил като началник — гарнизон в Капуа — задача, с която може да се справи добре. Изключително правилно решение от страна на родния му брат, защото така на Катул Цезар му се отнема напълно възможността сам да води армия. Легионът от новобранци ще бъде разделен на две части по пет кохорти. И двамата с Луций Цезар сме на мнение, че е наложително да вкараме гарнизони в Нола и Езерния. Ще бъде тъкмо по силите на новопостъпилите, за подобна задача на човек не му трябва да върши подвизи. Разбира се, Езерния се намира дълбоко навътре във вражата територия, затова пък знаем със сигурност, че ще ни остане лоялна. Сципион Азиаген и Луций Ацилий — и двамата в качеството си на младши легати (но и двамата с доста скромни възможности) — още утре тръгват за Езерния начело на своите пет кохорти. За Нола ще замине преторът Луций Постумий. За член на фамилията Постумий той е рядко въодушевяващ човек. На мен поне ми харесва. Дали защото не е от рода на Албините, как мислиш?

И това, Публий Рутилий, е последното, за което си струва да ти пиша. Всеки момент на вратата ми ще почука Скавровият куриер. Когато ми се отвори възможност, пак ще ти пиша, но се страхувам, че занапред ще трябва да чакаш новини най-вече от жените. Юлия вече е обещала да ти пише често.“

Сула остави писеца и тежко въздъхна. Писмото беше изключително дълго, но се бе превърнало и във форма на своеобразен катарзис. Струваше си усилията, нищо че бе отнело доста от времето му за сън. През цялото време добре си даваше сметка на кого пише, знаеше що за човек е Рутилий Руф и все пак бе намерил волята да му напише неща, които никога не би посмял да му каже на живо. Разбира се, причина за това бе и твърде далечното местонахождение на Рутилий Руф — и да искаше, той не можеше да представлява заплаха за Сула.

Това, което не бе споменато в писмото, бе как Сула се бе издигнал за едно-единствено заседание на Сената благодарение на неочакваното съдействие на Луций Юлий Цезар. Той не се чувстваше още съвсем сигурен в успеха си, затова не желаеше да предизвиква Фортуна, като споменава за деянията й като за нещо вече свършено, още по-зле — като за нещо, идващо от само от себе си. Добре съзнаваше, че всичко е чиста случайност; Луций Цезар не обичаше особено Гай Марий и бе потърсил от друг съвет. Много по-правилно би било, ако беше погледнал към Тит Дидий или Публий Лициний Крас, и двамата със славата на триумфатори. Но погледът му бе попаднал на Сула и вътрешният му глас бе подсказал да попита тъкмо него. Разбира се, Луций Цезар едва ли си е давал сметка как ще се възползва Сула от удалата му се възможност. Но след това той самият използва успеха на бившия претор, представяйки го едва ли не като свой съветник. Ако се бе обърнал за помощ към Марий или Крас, щеше да изгуби много от авторитета си — все едно ученикът бяга за съвет при учителя си. Докато да поиска мнението на сравнително неизвестния Сула се оказа неочаквано попадение — излизаше, че тъкмо той, Луций Юлий Цезар, бе „открил“ таланта на своя по-младши колега. Можеше също така да се каже, че между двамата са се установили известни отношения на клиент и патрон.

Засега Сула беше по-скоро доволен от положението си. Трябваше само да се отнася любезно и почтително към Луций Цезар и щеше да получи негласното му съгласие да го измести от командването. Той бързо напипа слабото място на консула — неговия всепоглъщащ песимизъм, който му пречеше да повярва дори в собствените си сили и способности. Когато в началото на април двамата тръгнаха за Кампания, Сула остави на началника си да взима всички по-важни решения, докато сам посвети цялата си енергия и ентусиазъм на набирането на доброволци и превръщането им в способни легионери. Много от центурионите в двата легиона ветерани вече бяха имали случай да служат под командването му; много повече такива хора Сула откри сред оттеглилите се центуриони, които сега специално се бяха върнали в армията, за да спасяват родината. И едните, и другите се оказаха верни на своя някогашен началник и авторитетът му в армията неимоверно нарасна. Единственото, което му трябваше, бе или Луций Цезар да допусне някоя и друга по-сериозна грешка, или развитието на военните действия да го принуди да даде свобода на действие на първия си легат. В едно поне Сула бе напълно убеден — когато на него му се предоставеше възможност за изява, грешки нямаше да допусне.

Помпей Страбон, който беше във всички случаи по-добре подготвен от останалите командващи в армията, бързо се зае със сформирането на два допълнителни легиона от живеещите в огромните му имения в Северен Пиценум. Възползвайки се от опита на центурионите — ветерани, които по право трябваше да служат на Публий Рутилий Луп, успя само за петдесет дни да превърне двата легиона новобранци в боеспособна сила. Още през втората седмица на април той напусна град Цингулум начело на цялата си армия от четири легиона. Съотношението между ветераните и новаците беше почти идеално — така щяха да си помагат едни на други. Макар и да не бе постигнал особено забележителна военна кариера, Помпей Страбон имаше достатъчно богат опит, за да командва сам, а в скоро време придоби славата на изключително строг началник.

Един тъжен инцидент, случил му се още на трийсетгодишна възраст — тогава, когато служеше като квестор на остров Сардиния, — бе допринесъл изключително много за нескритото му презрение към целия Сенат, където нямаше никакви приятели. Тогава Помпей Страбон бе имал неблагоразумието да пише от поста си в Сардиния до Сената с искането да му бъде позволено да даде под съд за злоупотреби с властта своя пряк началник Тит Аний Албуций. Изрично държеше на това сам да бъде обвинител пред съда. Под въздействието на Скавровата реч Сенатът не само не удовлетвори това желание на квестора, но дори чрез тогавашния претор Гай Мемий му изпрати едновременно сухия текст на официалния отказ и пълен препис на Скавровата реч, където Помпей Страбон бе наречен отровна гъба, леке, говедо, простак, надут пуяк, глупак и недоразвит. Квесторът смяташе, че има право лично да даде началника си под съд за безобразията, на които сам бе станал свидетел. Но Скавър и останалите погледнаха на случая от съвсем различен ъгъл и в техните очи именно Помпей Страбон бе сторил недопустимото — бе дръзнал да държи сметка на своя пряк началник! Това обаче не се бе сторило достатъчно на Сената. Понеже така или иначе Тит Албуций заслужаваше да бъде извикан пред съда, на Луций Марций Филип му бе хрумнала злобната шега да предложи за обвинител по делото някой друг кривоглед сенатор, който да напомня на Тит Албуций за недоволния му квестор. Изборът бе паднал върху Цезар Страбон — брата на сегашния консул Луций Юлий Цезар.

Колкото и да твърдеше, че е чистокръвен римлянин, у Помпей Страбон трудно щеше да заглъхне властната келтска жилка. Неговите претенции за римско потекло се основаваха най-вече на факта, че принадлежеше към триба Клустумина, сравнително стара селска триба, чиито членове живееха в източния край на долината на Тибър. За повечето римляни обаче обяснението, че Помпеите са се заселили в Пиценум още преди завладяването на областта от Рим, не означаваше нищо. Не им правеше впечатление и фактът, че трибата, създадена за гражданите от пиценски произход, се нарича Велина, и че именно към нея принадлежат повечето Помпееви клиенти, както и останалите жители на Северен Пиценум и Източна Умбрия. Според онези, чиято дума се слушаше в Сената и на Форума, Помпеите били много могъща пиценска фамилия, която господствала над областта много преди идването на римляните и с пари си била купила вписването не в триба Велина, а в триба Клустумина — за по-престижно. Пиценум беше една от областите на Италия, където галите се бяха заселили най-масово след неуспешния опит на келтския цар Брен да завладее централната част на полуострова — около триста години по-рано. И понеже Помпеите наистина приличаха физически на келти, в Рим беше общоприето на тях да се гледа като на потомци на гали.

Но дали това беше истина или не, един хубав ден, седемдесет години по-рано от разказваните събития, се случило представител на фамилията да поеме на юг по Фламиниевия път за Рим, където двайсет години по-късно благодарение на щедро раздаваните на избирателите подкупи да си осигури консулски мандат. В началото този първи Помпей, който между другото се падал по-близък родственик на Квинт Помпей Руф, отколкото на Помпей Страбон, влязъл в жесток конфликт с Метел Македоник, но с времето двамата успели да загладят различията си и един ден дори заедно били избрани за цензори. А това отваряше път на всички останали Помпей към римското управление.

Първият представител на линията, към която принадлежеше Помпей Страбон, пристигнал на свой ред в Рим, беше баща му. По някакъв начин той си бе осигурил място в Сената и се бе оженил за сестрата на известния сатирик Гай Луцилий. Луцилиите произхождаха от Кампания, но вече няколко години се ползваха с римско гражданство. Навремето бяха много богати и дори се хвалеха с консули в рода си. Но понеже по онова време фамилията беше обедняла, перспективата да се обвърже с богаташ като бащата на Помпей Страбон, беше твърде изкусителна; още повече че самата Луцилия беше невероятно грозна. За нещастие Помпей Старши почина, преди да достигне висш магистратски пост, но не и преди жена му да е родила малкия кривоглед Гней Помпей, кръстен Страбон. Имаха и второ момче, Секст, доста по-малък от брат си и доста по-посредствен в развитието си. Затова от самото начало всички надежди в семейството бяха насочени към Помпей Страбон.

Страбон не обичаше особено учението, така че трудно бихме го нарекли образован човек, колкото и да бяха добри учителите, които посещаваше. Когато например го запознаваха с великите гръцки идеи, той просто бе махнал с ръка, определяйки ги като празни приказки, невъзможни за практическо приложение в живота. Повече му харесваше да слуша за славни пълководци, а също и за големите бъркачи на международни каши, каквито в римската история имаше не един и двама. Като контуберналис — сиреч кадет — Помпей бе служил под командването на различни началници, но не бе създал трайни приятелства с връстниците си — младежи като Луций Цезар, Секст Цезар, далечния му братовчед Помпей Руф, Катон Лициниан, Луций Корнелий Цина. Заради ужасно кривогледите си очи той беше постоянен обект на шегите и подигравките им. И все пак не беше само до очите, а и до провинциалното му простодушие, което го държеше далеч от римската аристокрация. Първите му години в армията бяха едно безкрайно мъчение, дори и службата му на военен трибун не беше кой знае колко по-приятна. Никой не обичаше Помпей Страбон!

Нищо от това Помпей Страбон не бе скрил от сина си, навярно единствения негов верен привърженик. И момчето (вече петнайсетгодишно) и сестра му Помпея бяха плод на още един брак с фамилията на Луцилиите. Следвайки примера на баща си, Помпей Страбон си бе избрал друга грозница като майка си, този път дъщеря на по-големия брат на сатирика — Гай Луцилий Хир. За щастие кръвта на Помпеите можа да надвие над грозотата на Луцилиите и нито Страбон, нито синът му можеха да бъдат наречени грозни — е, ако не бяха кривогледите очи на бащата. Подобно на поколения свои предшественици двамата последни Помпей бяха със светла кожа, руси коси, сини очи и чипи носове. Ако в рода на Руфите косата беше рижа, то Страбон можеше да се похвали с истински златисти къдрици.

Когато той потегляше начело на четирите си легиона към Южен Пиценум, синът му бе оставен на майка си в Рим, където да продължи обучението си. Но и момчето не обичаше много интелектуалните занимания. Наследил доста от чепатия характер на баща си, без да предупреди, то бе събрало багажа си и се бе отправило към родния Пиценум. Там то се предаде само на грижите на неколцината центуриони, оставени от баща му да продължат с обучението на местните доброволци, и много преди да е облякло тога като мъжете, започна да се подлага на строга военна дисциплина и упражнения. За разлика от баща си обаче малкият Помпей беше всеобщ любимец. Сам се наричаше просто Гней Помпей, без никакъв когномен. Всъщност в техния род никой не притежаваше трето име, с изключение на самия Страбон, но синът му не можеше да наследи подобно име, след като не беше кривоглед. Младият Помпей имаше огромни сини, съвършени очи. Майка му често си бе повтаряла, че това са очи на поет.

И докато синът му маршируваше при центурионите, Помпей Страбон маршируваше на юг по пътищата на Пиценум. Един ден, докато прекосяваше река Тина при град Фалернум, той попадна в засадата на пиценските шест легиона, командвани от Гай Видацилий. Римляните бяха принудени да водят отбранителни действия, нагазили наполовина в реката, която почти не им позволяваше да маневрират. Положението им се влоши още повече, когато на помощ на пиценците дойде Тит Лафрений с два легиона вестини; а щом на хоризонта се появиха двата легиона марси, предвождани от Публий Ветий Скатон, катастрофата беше сигурна. Всеки от италийските народи искаше да участва в първия бой над римляните.

Но в крайна сметка сражението остана без победител. Предвид огромното числено преимущество на противника Помпей Страбон предпочете да отстъпи, почти без загуби, успя да се отдръпне на обратната страна на реката и да затвори скъпоценната си армия зад крепостните стени на Фирмум Пиценум. Предстоеше му да изтърпи продължителна обсада. Логично бе победата да бъде за италийците, които имаха добрата възможност да избият враговете си до крак; но за тяхно нещастие не бяха усвоили най-важния урок от римския наръчник по военна стратегия — как да се действа бързо. Тъкмо в този елемент — а той в случая беше от жизнена важност — Помпей Страбон се оказа няколко нива над противниците си, нищо че победата официално щеше да се запише в сметката на италийците.

Видацилий остави Тит Лафрений да пази римляните в крепостта и сам се присъедини към Скатон в търсене на нови приключения. В същото време Помпей Страбон успя да прати вест до управителя на Италийска Галия Целий Калд с молба за подкрепления. Иначе положението му далеч не беше за оплакване. Римляните имаха открит достъп до морето, а и нещо повече — малка флотилийка, за чието съществуване бяха забравили дори в Рим. Фирмум Пиценум беше латинска колония и нямаше намерение да се бунтува срещу легионите.

Италийците само чакаха да чуят за настъпването на Помпеевата армия, за да бъде честта им удовлетворена. Рим бе влязъл в ролята на агресора. Мутил и Силон разполагаха занапред с пълната подкрепа на преторите във военния съвет. И докато Силон оставаше в Италика, а Видацилий, Лафрений и Скатон поемаха задачата да се разправят с четирите легиона на Помпей Страбон в Пиценум, Гай Папий Мутил поведе своите шест легиона към Езерния. Италия повече нямаше да търпи натрапничеството на някаква си латинска колония! Езерния трябваше да падне.

Още с установяването на римския гарнизон в града се разбра, че двамата легати на Луций Цезар са неспособни да се справят със задълженията си; нещо повече, при новината за приближаването на самнитите и Сципион Азиаген, и Луций Ацилий се преоблякоха като роби и избягаха. Подобна проява на дезертьорство обаче трудно щеше да изплаши жителите на Езерния. Градът се пазеше от мощни крепостни стени, а провизии имаше предостатъчно. Трябваше само да се затворят градските порти и петте кохорти да заемат местата си по стените и никой нямаше да се сети, че двамата началници вече ги няма. Мутил веднага си даде сметка, че се очертава продължителна обсада, затова остави Езерния в обръча на два от легионите си, а сам потегли с останалите четири към река Волтурн, разделяща Кампания на две.

Когато се разбра, че самнитите настъпват, Луций Цезар се премести от Капуа в Нола, където го чакаше Луций Постумий със своите пет кохорти. Благодарение на услугите на легата в града бяха забравили всякакви помисли за бунт.

— Докато не стане ясно какви са плановете на Мутил, според мен ще е най-добре да увеличим гарнизона в Нола с всичко, с което разполагаме — обясни той действията си на Сула малко преди да напусне Капуа. — Ти ще останеш тук и ще продължиш с подготовката на доброволците. По сила врагът ни превъзхожда неколкократно. Щом решиш, че някой легион е готов за бой, веднага го прати под командването на Марцел във Венафрум.

— Вече е сторено — зарадва го Сула. — Кампания открай време е била любимо място за ветераните, които след напускането на армията най-често се заселват из областта. Сега обаче никой не може да ги задържи по домовете им и легионите се попълват със светкавична скорост. Трябват ни само един шлем, една ризница, един щит и един меч и вече разполагаме с напълно боеспособен легионер. Необходимо е само да ги екипирам и да определя най-добрите от тях, за да обучават младите. Останалите заминават веднага за градовете, където си оставил гарнизони. Вчера например Публий Крас и двамата му големи синове заминаха за Лукания начело на цял легион ветерани.

— Би трябвало да ме държиш в течение на подобни факти! — изгледа го подозрително Луций Цезар.

— Не, Луций Юлий, не виждам защо да те занимавам — отвърна му Сула със забележителното си хладнокръвие. — Дошъл съм тук, за да изпълнявам плановете ти. Ти само ми нареждаш кой къде трябва да отиде, всичко останало е моя работа. Нито ти имаше нужда да ме разпитваш, нито аз се чувствам длъжен да ти докладвам за всичко свършено.

— Щом толкова знаеш, кого пратих в Беневентум? — попита Луций Цезар, за да прикрие неловкото си положение; започваше да усеща, че слабостите му все повече проличават; да бъдеш римски пълководец, се оказваше по-тежка задача, отколкото бе предполагал в началото.

Същото не можеше да се каже за Сула, който обожаваше да командва войската. Важно бе само да не даде израз на задоволството, което го обхващаше. Рано или късно Луций Цезар щеше да се убеди, че нещата не са по силите му и щеше да остави командването на висшия си легат. Но още не бе дошло времето открито да противоречи на началника си. Преместването на армията в Нола беше напълно безполезно, легионите нямаше да се задържат дълго там. Затова не беше никаква изненада, когато при вестта за обсадата на Езерния Луций Цезар първо реши да се прибере в Капуа, а едва след това — да се притече на помощ на обкръжения град. С всеки ден ставаше все по-ясно, че цяла Централна Кампания — особено земите по течението на Волтурн и районите с преобладаващо самнитско население — се е вдигнала на открито въстание срещу римската власт. Самнитските легиони сякаш бяха едновременно навсякъде, а се носеше слухът как самият Мутил бил потеглил на поход срещу Беневентум.

Северна Кампания поне запазваше спокойствие — там населението беше повече римско и латинско и нямаше да се отметне от Рим; затова Луций Цезар реши да тръгне с двата легиона ветерани през Теанум Сидицинум и Интерамна с мисълта, че ще се доближи до Езерния през приятелска територия и няма да му се наложи да влиза в нежелани сражения. Това, което не знаеше обаче, бе, че марсът Публий Ветий Скатон е отдръпнал войската си от обсадата на Фирмум Пиценум и по десния бряг на Фуцинското езеро на свой ред се е запътил към Езерния. Двата му легиона заслизаха надолу по течението на Лирис, заобиколиха град Сора и някъде между Атина и Казинум се засякоха с тези на Луций Цезар.

И двете страни бяха еднакво изненадани от подобна среща. И двете се впуснаха в сражение напълно неорганизирани, а действията им бяха допълнително затруднени от тясното речно дефиле, превърнало се в полесражение. В крайна сметка Луций Цезар беше бит. Римляните отстъпиха към Теанум Сидицинум, оставяйки подире си труповете на две хиляди ветерани, които никой не мижеше да замести. Скатон от своя страна можеше безпрепятствено да продължи пътя си към Езерния. Това беше първата значителна победа на италийското оръжие.

Градовете в Южна Кампания, които и след толкова дълго римско владичество не се бяха примирили със съдбата си, открито се обявиха в подкрепа на държавата Италия. В тяхното число влизаха Нола и Венафрум. При вестта за задаващата се самнитска армия началник — гарнизонът във Венафрум Марк Клавдий Марцел евакуира града и хукна да се спасява; вместо да се прибере на сигурно в Капуа обаче, Марцел предпочете да отведе легиона си в Езерния. Завариха града напълно обсаден от врага: от едната му страна дебнеха марсите на Скатон, от другата — самнитите. Но италийците още не се бяха научили да не заспиват на пост и римляните съумяха да се възползват от слабата им бдителност. За една нощ целият легион успя без бой да се вмъкне в обкръжения град. Езерния се сдоби със смел и способен главнокомандващ, а кохортите от пет станаха на петнайсет.

Като застаряващо куче, нахапано от младите си съперници, Луций Юлий Цезар се затвори в Теанум Сидицинум. Неуспехът му ставаше още по-очевиден с всяко новополучено писмо от подчинените му. Венафрум — паднал в ръцете на врага; Езерния — напълно обкръжена; Нола — отново въстанала и взела в плен целия двехиляден римски гарнизон, включително претора Луций Постумий; Публий Крас и синовете му — натикани от луканите зад стените на Грументум, съюзили се наскоро с останалите италийци и умело предвождани от Марк Лампоний. Като капак на всичко Сула му докладваше, че апулите и венузините също се готвели да влязат в състава на Италия.

Но всичко това не представляваше нищо в сравнение със злощастията, които преследваха Публий Рутилий Луп на изток от Рим. Всичко бе започнало през онзи удължен с двайсет дни месец февруари, когато Гай Перперна не бе довел очакваните два легиона ветерани, а само един, при това само доброволци. Оттам нататък положението не престана да се влошава. Докато Марий хвърляше всички сили за набирането и скоростното обучение на доброволците от Етрурия, докато Цепион правеше същото в Умбрия, самият Луп се зае да води мастилена война с римския Сенат. Във войската му назрявали бунтовнически настроения, подкрепяни от собствените му легати — пишеше Луп и от стила му личеше как се задъхва от ярост. Как щял да постъпи Сенатът при създалата се обстановка? Рим желае или не защитата на Алба Фуценция от врага? Как можело да се очаква от него, Публий Рутилий Луп, да спаси града, когато не разполагал с нито един кален боец в армията си? Никой ли в Сената нямало да си мръдне пръста да извика обратно Помпей Страбон с отвлечените легионери? И докога вторият консул щял да чака някой достоен гражданин да даде легата му под съд за държавна измяна? Но най-вече кога щели да го отърват от това досадно насекомо Гай Марий?

Луп и Марий се бяха настанили на лагер встрани от Валериевия път, под самите стени на Карсеоли. Благодарение на Марий, който бе дошъл пръв и за кратко време бе съумял да наеме доброволци за укрепителните работи, лагерът се бе превърнал в същинска малка крепост. Естествено Луп се бе оплакал, че хората му не трябвало да дълбаят изкопи, а да се учат на строева подготовка, но Марий лаконично му бе отвърнал, че така се правят най-лесно мускули. Цепион от своя страна изобщо не се появи в Карсеоли, където стоеше началникът му, обяснявайки поведението си с тягостната атмосфера в палатката на щаба. В което беше напълно прав. Марий добре разбираше, че консулът само чака да се попълни донякъде съставът на армията му, за да тръгне към земите на марсите, и нито за миг не преставаше да го предупреждава. Войниците били напълно неподготвени, трябвали им поне сто дни за обучение, по-рано би било лудост да се пускат в сражение, още повече че екипировката не била особено добро качество. Изобщо нямало да бъде зле, ако Луп се примири с нещата, такива каквито са, да отпише веднъж завинаги легионите на Помпей Страбон и да започне да си гледа работата.

Но ако Луций Цезар страдаше най-вече от нерешителността си, то колегата му беше пълен профан във военното дело. Опитът му беше съвсем краткотраен и подчинените му скоро го причислиха към онези кабинетни генерали, които са родени с убеждението, че римският легион е непобедим и затова е необходимо само да погледнат врага в очите и сражението е вече спечелено. Самият Луп не пестеше обидите си по адрес на италийците, които му вдъхвали най-дълбоко презрение. Доколкото имал мозък в главата си и можел сам да командва, щом Марий успеел да събере нужните четири легиона, той щял незабавно да тръгне на поход срещу марсите. Но Луп си правеше тези сметки, без да взима предвид мнението на самия Марий. Висшият легат от своя страна упорстваше като магаре на мост и не щеше дори да чуе войниците да влизат в бой, преди да ги обучат. Когато един ден Луп му заповяда да поведе легионите към Алба Фуценция, той безцеремонно отказа да се подчини. А неговият отказ бе достатъчен, за да го последват всички младши легати.

Последваха нови писма до Рим, в които легатите бяха обвинени не в неподчинение, а в открит бунт. В основата на бунта стоял не друг, а Гай Марий. Изобщо за всички неразбории в армията му бил виновен Гай Марий.

По тези причини дойде краят на май, а Луп продължаваше да стои на едно място. Най-накрая свика военен съвет и заповяда на Гай Перперна да вземе капуанския легион, да избере най-добре подготвения след него и право по Валериевия път, прекосяващ Апенините, да навлезе в земите на марсите. Целта на експедицията беше Алба Фуценция, която или трябвало да бъде отървана от марсийския обръч, или поне да получи нужните подкрепления за продължителна обсада. Марий отново си позволи да възрази на консула, но този път мнението му остана без последици; Перперна пое на запад начело на два легиона.

Пътят преминаваше през тесни планински проходи, минаващи на височина от около хиляда и триста метра над морското равнище и на много места зимните снегове дори не бяха почнали да се топят. Войниците тракаха със зъби от студ и постоянно недоволстваха, затова Перперна се отказа от първоначалното си намерение да качи съгледвачи на всички по-високи точки край пътя, откъдето да следят за движението на противника. Изглежда, струваше му се по-важно на легионерите да им е топло, отколкото животът им да се намира в сигурност. Публий Презентей търпеливо изчака римските редици да навлязат дълбоко в дефилето и застанал начело на четирите си легиона зажаднели за римска кръв пелигни даде сигнал за атака. Победата беше бърза и лесна. Четири хиляди римски войници останаха да гният от двете страни на Валериевия път, докато пелигните хищно си поделяха оръжията и доспехите; към плячката се прибавяше и оръжието на останалите шест хиляди войници, захвърлили мечове и щитове насред бойното поле, за да не им пречат при безславното бягство. Самият Перперна нагледно доказа, че римският офицер бяга по-бързо от войниците си.

В Карсеоли Луп го лиши от всякакъв чин и го прати да носи позора си в Рим.

— Това беше много глупаво от твоя страна, Лупе — не пропусна случая да го сгълчи Марий, който отдавна се бе отказал да използва почтителното „Публий Рутилий“; колкото и да се налагаше, не можеше да нарича омразния си началник със същото име, с което се обръщаше към най-близкия си приятел. — Не можеш да виниш Перперна. Той никога не е имал възможност да се научи. Грешката е само твоя. Сто пъти ти повтарях — хората не са готови за открит бой. Трябваше да им сложиш за началник човек, който знае да се оправя с новобранци — сиреч мен.

— Ти си гледай работата! — беше единственото, което можеше да му отговори Луп. — И не забравяй, че най-важното в работата ти е да се съгласяваш с по-висшестоящия!

— Не бих се съгласил с теб, Лупе, дори ако ми поднесеш голия си задник — навъси се Марий и гъстите му вежди го превърнаха в истинско страшилище за околните. — Ти си просто един некомпетентен идиот!

— Ще те върна обратно в Рим! — заплаши го той.

— Ти и баба си не можеш да пратиш да пресече улицата, пък мен ли… — изсмя му се старият воин в лицето. — Прати на смърт четири хиляди души, които един ден можеха да станат добри войници. И превърна още шест хиляди в безпомощни дезертьори, които друго, освен бой с камшик не заслужават. Никакъв Гай Перперна не ти е виновен, всичко е единствено заради теб! — Той поклати глава и шумно се плесна по парализираната си лява буза. — Започвам да се чувствам като преди двайсет години! Като те гледам, се сещам за всички останали тъпаци сенатори, които друго, освен да пращат съгражданите си на смърт, не знаят!

Луп изпъчи гърди и доколкото му позволяваше скромният ръст, се опита да си придаде внушителен вид.

— Нека ти напомня, че аз съм не само римски консул, но и главнокомандващ цяла Централна и Северна Италия. Точно след осем дни, а днес сме юнските календи, с тебе тръгваме на поход срещу Нерса и нападаме земите на марсите от север. Ще се движим в две колони от по два легиона и ще пресечем река Велин на две различни места. Оттук до Реате има точно два моста, които са толкова тесни, че не могат да поберат и осем души в редица. Ето защо ще се движим в две колони. Иначе ще има да се влачим до другия месец. Аз ще мина по близкия мост, ти — по онзи, дето е при Клитерна. Ще се съберем отново на бреговете на Химела след Нерса и ще пресечем Валериевия път веднага преди Антинум. Разбрано ли е, Марий?

— Разбрано. Тъпо, колкото си искаш, но така да бъде. Това, за което едва ли си даваш сметка, Лупе, е огромната вероятност да срещнем вражи войски и западно от марсийските земи.

— Западно от земите на марсите вражи войски няма — отсече Луп. — Пелигните, които са нападнали легионите на Перперна, са се отдръпнали отново на изток.

Марий вдигна рамене.

— Ти си този, който командва. Само да не кажеш след това, че не съм те предупредил.

Осем дни по-късно легионите потеглиха. Луп тръгна пръв начело на своите два, Марий — след него. Малко след напускането на лагера при Карсеоли двете половини на армията се разделиха — Луп пое по по-краткия път, а Марий продължи на север в търсене на следващия мост, който да го преведе над бързите и ледени води на Велин, наизлезли от коритото си заради топенето на снеговете. Щом колоната на Луповите легиони се изгуби по пътя, той нареди на войниците си да се скрият в близката гора и да вдигнат лагер, но без да палят огньове.

— Заповедта бе да продължим нагоре по реката и да пресечем някъде към Реате — обясняваше Марий на първия си помощник Авъл Плоций. — От другата страна на Велин обаче се издигат мощни планински вериги. Ако аз съм на мястото на италийците и ако също като тях съм се убедил в тъпоглавието на римските началници, просто щях да подбера най-далекогледите си войници и да ги поставя по върховете да наблюдават движенията на противника. Италийците добре знаят, че няколко месеца Луп не е мръднал от лагера си. Би било съвсем естествено най-сетне да направи нещо. Защо тогава да не го причакат някъде по пътя? Трябва им само да знаят в каква посока се движи и на армията му ще се случи същото, което се случи на двата легиона в прохода. Ето защо ние ще останем в тази хубава горичка и ще изчакаме да се стъмни. Цяла нощ ще вървим нагоре по реката, когато, надявам се, ще си намерим друга хубава горичка. Нямам намерение да се показвам на врага, преди да сме достигнали този проклет мост.

Естествено Плоций беше доста по-млад от началника си, но все пак имаше спомен от битката с кимврите при Верцела, когато бе служил в качеството си на младши трибун. По онова време беше прикачен към армията на Катул Цезар, но както всички участници в паметното сражение добре знаеше кой е истинският победител. Докато слушаше сега Марий, непрекъснато си повтаряше какъв късмет е имал да бъде прехвърлен под негово командване вместо в колоната на Луп. Преди да напуснат Карсеоли дори си бе позволил да се пошегува с Луповия легат Марк Валерий Месала, който също предпочиташе да върви с Марий.

На дванайсетия ден от юни Гай Марий най-сетне достигна търсения мост. Колоната се бе движила изключително бавно, защото нощите бяха все безлунни и войниците, които нарочно вървяха през полята вместо по виещата се край реката пътека, почти нищо не виждаха в краката си. Внимаваше с всяка заповед, а от допълнителна предвидливост, преди да нареди преминаването на моста, специално бе пратил съгледвачи, които да прочистят планините отсреща от чуждите шпиони. Настроението на войниците беше бодро и те с готовност изпълняваха всяка заповед на началника си. Съставът на двата легиона беше абсолютно същият като на онези, които Перперна погуби по пътя за Алба Фуценция и които се бяха оплаквали от студа и снеговете. И едните, и другите идваха от едни и същи градове и села, бяха отраснали при едни и същи условия, бяха свикнали да мислят по еднакъв начин. И все пак войниците на Марий се чувстваха уверени и ако се изключи това, че още не познаваха звъна на оръжията, бяха опитни. Ето защо, когато дойде време да минат по тесния мост, всеки знаеше съвсем точно задълженията си и прилежно ги изпълняваше. Авъл Плоций не можеше да си обясни поведението им по друг начин, освен със самото присъствие на Гай Марий; нищо че той ги бе натоварил като магарета. За разлика от Луп, който бе настоял да вземе обоз със себе си, Мариевите легиони бяха готови за бърз преход и целия си багаж носеха върху гърбовете си.

Плоций се отдалечи на известно разстояние надолу по реката в търсене на място, откъдето да наблюдава преминаването на моста от тези здрави и хубави момчета, които караха дървените греди да се тресат под краката им, а дебелите подпори да се люлеят като плашила на вятъра. Реката се стрелкаше в краката му, но понеже Плоций се бе настанил на една скала, издадена далеч навътре във водата, от дясната му страна се бе образувало нещо като заливче, където сред въртопите плуваха хора. В първия миг той дори не разбра за какво точно става дума, но когато се обърна да види странните плувци, застина от ужас. Пред очите му се въртяха труповете на войници. Поне две или три дузини! А ако се съдеше по перата по шлемовете им, ставаше дума за римляни.

Легатът веднага се затича да настигне Марий и да му съобщи какво е видял.

— Войниците на Луп — рече мрачно Марий. — Влязъл е в сражение от другата страна на реката. Ела да ми помогнеш.

Плоций го последва и двамата се спуснаха при водата, за да изнесат някой от труповете на пясъка. Марий обърна мъртвеца и се вгледа в побелялото му като тебешир лице, сковано в гримаса на непреодолим ужас.

— Вчера е било — отсъди и положи трупа на земята. — Би трябвало да спрем и да се погрижим за телата на тези нещастници, но няма време за губене, Авъл Плоций. Нека войниците се построят в боен ред от другата страна на моста. Щом бъдат готови, ще се обърна със слово към тях. Но побързай! Според мен италийците още не са научили, че сме тук. Имаме шанс да си го върнем.

Около месец по-рано Публий Ветий Скатон бе напуснал начело на двата си легиона земите край Езерния. Беше тръгнал за Алба Фуценция, латинския град, който Квинт Попедий Силон се опитваше да превземе със своите войници. Градът обаче беше здраво защитен и нямаше намерение да се дава току-така. Самият Силон не искаше да напуска земите на марсите, преди да се е разправил с непокорните латини, но съгледвачите му все по-често му донасяха за римските легиони, които се обучавали край Карсеоли и Вария. Най-накрая не се сдържа и прати Скатон да види какви ги вършат римляните.

Близо до Антинум Скатон се срещна с Презентей и неговите пелигни, които не пропуснаха да му се похвалят с клането над Перперновите легиони в планинските проходи. Самият Презентей се беше запътил към родните места, за да отнесе плячката и да въоръжи с нея новите попълнения в армията си. Скатон пък се насочи на запад и постъпи точно както Марий предполагаше, че ще стори един способен италийски пълководец — изпрати неколцина войници с остро зрение да се изкачат по върховете над Велин и им нареди да съобщават за всяко движение на римляните. Междувременно се зае с построяването на укрепен лагер на източния бряг на реката — по средата между двата моста — и тъкмо се чудеше дали не е трябвало да се приближи повече до Карсеоли, когато се разбра, че по южния мост преминават римски легионери.

На Скатон не му се вярваше на очите, когато Луп се зае с прехвърлянето на моста, допускайки и последната възможна грешка. Така например консулът нареди на войниците си да развалят строя много преди да са стигнали моста, което превърна преминаването в същинска неразбория и дълго време, след като бяха излезли на левия бряг на реката, римляните продължаваха да се бутат и оправят. Самият Луп посвети цялата си енергия на въпроса за превеждането на обоза; дотам се беше залисал, че когато Скатон и двата легиона марси се спуснаха върху армията му, той нямаше време дори да си сложи бронята. Осем хиляди римски войници срещнаха смъртта на бойното поле. Сред тях бяха самият Публий Рутилий Луп и първият му помощник Марк Валерий Масала. Около две хиляди се спасиха в последния момент, след като, вместо да се бият, местеха панически волските коли, запречили моста, и захвърляйки шлемове, мечове и дори ризници, се бяха впуснали в панически бяг към Карсеоли. Всичко това се случи на единайсетия ден от юни.

Сражението — ако изобщо може да се нарече така — се проведе същия следобед. Вместо да прибере войските си в лагера, Скатон реши да прекара нощта на бойното поле, за да могат хората му призори да се заемат с разсъбличането и изгарянето на хилядите трупове, а и да преведат неизползвания римски обоз от своята страна на реката. Надяваше се в тежките волски коли да открие жито и други провизии. Скатон бе изпаднал в прекрасно настроение. Излизаше, че да се бият римляните, е по-лесно, отколкото да нашляпаш децата си вкъщи. Та те нямаха дори понятие как да се предпазват от нападения на вража територия! Именно това му се струваше необяснимо. Как бяха успели римляните да завладеят половината свят и да държат останалата в напрежение, когато не можеха да покажат носа си на петдесет километра от Рим?

Писано било скоро да си отговори на въпроса. Марий вече го дебнеше и дойде ред на самия Скатон и легионите му да бъдат изненадани.

Най-напред Марий бе попаднал на лагера на марсите — изоставен на произвола на съдбата. Нареди на войниците си да изнесат всичко — храна, бойно снаряжение, както и много пари, като нито за миг не позволи грабежът да се превърне в хаос и безредие. Вместо това прехвърли тежестта по събирането и изнасянето на плячката да се извърши от спомагателните части, които и без това нямаха работа на бойното поле. Доволен от видяното, Марий даде заповед за преследване на врага. По обяд двата му легиона излязоха на полесражението от предния ден, където завариха марсите да свалят доспехите на убитите римляни.

— О, чудесно! — извика той на Авъл Плоций. — Хората ми имат рядък шанс да опитат кръвта на много врагове едновременно! Предстои им най-голямото удоволствие на войника — поголовното клане! Без да го знаят, ето ги вече същински ветерани!

И което си беше истина, битката скоро се превърна в клане. Без да губи нито минута, Скатон стремглаво започна да отстъпва към планините, оставяйки на римляните труповете на две хиляди свои сънародници и цялата плячка, която сам бе взел предния ден. Но колкото и позорно да бяха избягали марсите, Марий не можеше да отрече, че победата е по-скоро тяхна — за разлика от Перперна и Луп Скатон бе успял да спаси голямата част от войската си, при това с оръжието й. Губещи бяха само римляните; толкова месеци усилена подготовка и накрая безславен край за осем хиляди римски младежи само защото ги е предвождал някакъв идиот.

Близо до моста римляните се натъкнаха на труповете на Луп и Месала.

— Жалко за Марк Валерий; щеше да излезе добър войник от него — сподели Марий пред Плоций. — Но виж, за Луп чак се радвам, задето Фортуна така му обърна гръб! Ако беше оцелял, като нищо щеше да прати още толкова войници на оня свят.

На което Плоций нищо не отговори.

Марий изпрати телата на консула и легата обратно в Рим под охраната на единствената си конна дружина. Началникът на конницата отнесе и писмото му с обяснения какво точно се е случило. „Крайно време е — мислеше с горчивина Гай Марий, — Рим да бъде сплашен. Иначе хората там ще продължават да живеят все едно война не се води или все едно италийците не могат да ни размажат с едно завъртане на петата.“

В замяна на двата трупа Скавър Принцепс Сенатус му прати две писма — едно от името на Сената, едно от свое собствено.

„Дълбоко съжалявам за съдържанието на официалния бюлетин, Гай Марий. Можеш да ми вярваш, че нямам нищо общо с решенията в него. Работата е там, старче, че вече ми липсва енергията, с която сам да надвия над ината на цяло стадо магарета. Преди повече от двайсет години успях да го сторя по въпроса за Югурта. Но двайсетте години безвъзвратно са отминали и никой повече не си спомня за тях. Вярно, че и стадото магарета се е ограничило от триста само на сто глави, но пак ми идват много. Всички сенатори под трийсет и пет години отбиват дълга пред родината в армията, също както и неколцина от възрастните им колеги; не знам дали си чувал за един престарял сенатор на име Гай Марий.

Когато скромното ти погребално шествие пристигна в Рим, все едно градът стана жертва на земетресение. Всичко живо и не само от женски пол започна да вие на умряло, да си скубе косите и да си дере гърдите. Изведнъж се оказа, че войната е нещо напълно реално. Мисля, че по-добър начин да се убедят съгражданите ни в тежкото положение нямаше. Духът на гордите римляни падна, и то за няколко секунди, сякаш гръм беше поразил целия град. Убеден съм, че минути преди тялото на убития консул да бъде изнесено на Форума, в цял Рим не се е намирал един-единствен човек, дори сред сенаторите и конниците, който да не гледа на войната с италийците като на детска забава. Но ето Луп, посинял и вкочанен, убит от италийска ръка на някакви си километри от Рим, при това в открито сражение. Никога няма да забравя ужаса, обхванал целия Сенат, когато се изсипахме по стълбите пред Курията, за да видим с очите си Луп и Месала… Между другото ти ли заръча на ескорта да открие лицата на мъртъвците точно преди да излязат на Форума? Обзалагам се, че си ти.

Така или иначе, Рим потъна в дълбок траур. Където и да се обърнеш, всичко е облечено в черно. Онези, които посещават заседанията на Сената, са оставили тогите, крият се под войнишки наметала и върху тогите си носят не сенаторската, а конническата ивица. Куриатните магистрати са изоставали всякакви символи на властта, дори когато са в Курията или в съда, седят на обикновено дърво. Говори се със закон да бъдат забранени пурпурът, черният пипер и златните доспехи. Ако допреди дни Рим живееше в пълно безразличие, сега е точно обратното. Където и да отида, хората говорят едно и също — няма ли да изгубим тази война?

Както ще видиш сам, официалното писмо от Сената се дели на две части. Първата лично аз се опитах да премахна, но следвайки принципа за «националната опасност», бях публично охулен от назначените отци. Какво измъдриха дебелите им глави? Отсега нататък всеки загинал в сражение римлянин, независимо дали е пълководец или прост войник, трябва да бъде изгарян на бойното поле, естествено с нужната тържественост. Никой не бива да бъде връщан в Рим от страх да не се разпространи паника сред населението.

Втората част е доста по-неприятна. Понеже добре те познавам и съм сигурен, че си отворил първо моето писмо, нека ти кажа без заобикалки, че Сенатът отказа да ти предаде върховното командване. В същото време и никой не намери смелост да предложи отстраняването ти. Резултатът е, че двамата с Цепион ще поделяте заедно командването. За по-тъпо и безсмислено решение, мисля, и да бяха искали, нямаше да се сетят. Дори да бяха връчили цялото командване на Цепион, пак щеше да е по-добре според мен. Все пак не се съмнявам, че ще успееш да се оправиш и с него, както с всички други досега.

Да не ти разправям как се бях ядосал! Проблемът е там, че останалите в Сената в голямата си част представляват засъхнали фъшкии, залепнали по задниците на умиращи овце. Истинската вълна отдавна е заминала да се сражава по полетата на Италия или, както е в случая с мен, дори да си стои в Рим, има достатъчно работа. За съжаление само малцина от нас не се причисляват към овчите фъшкии. В момента съм като с вързани ръце. В цял Рим се разполага единствен Филип, представяш ли си? Не ни стига онази кошмарна година, когато трябваше да го търпим за консул, не ни стига и убийството на Марк Ливий, ами трябва да го слушаш всеки ден как точи опашатите си лъжи пред глупаците от конническото съсловие. Писах до Луций Юлий с молба да се върне в Рим и да проведе избори за консул суфектус, но той ми отговори, че положението в Кампания било толкова напрегнато, че не можел и за един ден да се измъкне. Правя, каквото мога, Гай Марий, но да си призная, с всеки ден видимо остарявам.

Разбира се, щом научи, че му е дадено половината командване, Цепион ще стане съвсем непоносим. Затова така съм пресметнал пътя на куриерите, че ти да получиш новините преди него. Така ще имаш време да измислиш как да му натриеш носа, преди да е станало твърде късно. Единственият съвет, за който се сещам, е да не му цепиш басма.“

В крайна сметка лично Фортуна пое грижата за Квинт Сервилий Цепион. И се справи със задачата по най-блестящия, трагикомичен начин, който можеше да се измисли. Цепион прие новината за поделеното командване с голяма самоувереност. По времето, когато Марий се сражаваше със Скатон на брега на Велин, на него му се беше удал случай да разгони някакъв легион от марси, нахлули да грабят в околностите на Вария. След като направи нужните изчисления във времето, Цепион извести Сената, че именно той бил спечелил първата победа над италийците, понеже датата била десети юни, а Марий влязъл в бой едва на дванайсети. А между двете победи римляните били претърпели и едно съкрушително поражение, за което Цепион бил склонен да вини повече Марий, отколкото Луп.

За голямо съжаление на колегата си главнокомандващ Марий не обърна никакво внимание на празното му самохвалство и сякаш изобщо не се интересуваше какви ги върши той във Вария. Цепион го повика обратно в Карсеоли, но той и този път не го удостои с отговор. Беше се настанил в лагера на Скатон край реката, след продължителни усилия го беше превърнал в здрава крепост и в крайна сметка бе прибрал вътре всички войници, с които разполагаше. Ден след ден легионерите му провеждаха своите учения, а Цепион гореше от нетърпение кога най-после ще нахлуят в земите на марсите. Марий беше наследил жалките остатъци от Луповата армия — всичко на всичко пет кохорти — и като ги събра с шестте хиляди оцелели от поражението на Валериевия път — за тях имаше достатъчно оръжие — успя да сформира три пълноценни легиона. Но преди да направи и една крачка напред — уведоми той Цепион, — трябвало да бъде сигурен в способностите на войниците си. Вече той щял да определя кой е готов за бой и кой не, а не някакъв си главозамаял се кретен, който не може да различи лявото крило от авангарда.

Самият Цепион разполагаше с легион и половина, които реши да раздели на две равни половини. С подобни скромни сили никога не би се решил сам да нападне. И така, докато Марий провеждаше своите безкрайни учения някъде на североизток, Цепион седеше във Вария и го ругаеше на поразия. Юни свърши, квинктилис започна, а Марий продължаваше да обучава войниците си, без да чува ругатните, които се носеха по негов адрес във Вария. Също като Луп преди него Цепион прекарваше повечето от времето си в писане на жалби до Сената, където Скавър, Ахенобарб Понтифекс Максимус и Сцевола стояха постоянно нащрек да не би случайно Филип да убеди назначените отци, че командването трябва да се отнеме от Гай Марий.

Към средата на квинктилис обаче в лагера на Цепион дойде неочакван посетител. Не друг, а водачът на марсите, Квинт Попедий Силон.

Беше довел със себе си двама наплашени до смърт роби, едно тежко натоварено магаре и две кърмачета, за които отдалеч се виждаше, че са близначета. Предупреден от офицерите си, Цепион бавно се доближи до форума в средата на лагера, за да посрещне неканения гост. Силон бе дошъл в пълно бойно снаряжение, а двете дечица, поверени на млада робиня, бяха повити в пелени от пурпур и злато.

Щом зърна Цепион, Силон се усмихна радостно.

— Квинт Сервилий, каква радост, че те виждам! — възкликна той и пристъпи към римлянина с протегната ръка.

Цепион обаче добре усещаше погледите на всички върху себе си, затова гордо навири нос и сякаш дори не забеляза подадената му ръка.

— Какво желаеш? — попита той с присъщото си високомерие.

Силон прибра невъзмутимо ръката си, сякаш в пренебрежението на Цепион нямаше нищо обидно, и с няколко изречения изясни положението си:

— Дошъл съм да търся убежище и закрила в Рим. И в името на приятелските ми чувства към покойния Марк Ливий Друз предпочетох да се предам на теб вместо на Гай Марий.

Отговорът попадна на място и Цепион усети как сърцето му мъничко се размеква. Освен това го гризеше и голямо любопитство.

— Защо ти е изобщо убежище? — зачуди се той, докато погледът му се местеше от Силон на бебетата с пурпурните пелени, от роба на претовареното магаре.

— Както добре знаеш, Квинт Сервилий, именно марсите единствени обявиха официално война на Рим. Това, което не знаеш обаче, е, че единствено благодарение на нашите усилия италийските народи отложиха с няколко месеца бойните действия срещу Рим, нищо че войната беше обявена. На съветите в Корфинум — или както сега се нарича, Италика — аз постоянно пледирах да не се избързва със скритата надежда, че до открит конфликт така и няма да се стигне. Защото от самото начало съм гледал на избухналата война като на нещо безсмислено, пагубно и зловещо. Италия не може да победи Рим! Сред колегите ми в управлението се намериха хора, които открито ме обвиниха в защита интересите на Рим, което упорито отричах. Но преди известно време моят сънародник, преторът Публий Ветий Скатон се завърна в Корфиниум след сраженията си с консула Луп и легионите на Гай Марий. Докато докладваше за случилото се, в съвета избухнаха разгорещени спорове. Най-накрая лично Скатон ме обвини в сътрудничество с Гай Марий и всички се хванаха на думите му. Изведнъж се оказах напълно изолиран от останалите италийски предводители. Това, че не ме убиха на място в Корфиниум, се дължи единствено на факта, че съдебната власт се намира в ръцете на петстотин души едновременно, на които им беше нужно време да произнесат присъдата си. Докато петстотинте обсъждаха вината ми, аз успях да напусна града и да се върна в родния Марувиум. Когато пристигнах в земите на марсите, още не бях станал жертва на преследване, но беше ясно, че докато на власт е Скатон, за мен сигурно място в родината няма. Затова взех близнаците си Италик и Марсик и реших да потърся убежище в Рим.

— И кое те кара да мислиш, че Рим ще се съгласи да ти даде убежище? — Попита Цепион, който започваше да надушва нещо приятно в разказа на събеседника си. — Ти не си направил нищо за Рим.

— О, напротив, Квинт Сервилий, направил съм и още как! — кимна Силон многозначително към магарето. — Задигнах цялата марсийска хазна и с радост бих я предоставил на Рим. Това, дето е на гърба на магарето ми, е капка в морето в сравнение с останалото. На няколко километра от лагера ви, в една скрита долчинка, която никой, освен мен не знае, чакат още трийсет магарета, натоварени с не по-малко злато от това, което виждаш тук.

Злато! Ето какво бе надушил преди малко носът на Цепион! Колкото и да се лъжеха хората, че парите не миришат, в рода на Сервилий Цепионите отдавна се бяха убедили в обратното. Също като баща си и той винаги можеше да познае откъде ще паднат пари. Явно в семейството се раждаха с най-острото обоняние на света, щом можеха да надушат злато и от няколко километра.

— Дай да видя! — завтече се Цепион към магарето.

Дебело кожено покривало добре криеше багажа на беглеца от погледите на околните. С галантен жест Силон го дръпна встрани и пред очите на Цепион се разкри вълшебна гледка — по пет закръглени, грубо излети слитъка имаше във всеки от двата коша, натоварени на животното. На всяко от кюлчетата стоеше печат във формата на змия — символ на марсите.

— Това са около три таланта — уведоми го Силон и бързо покри съкровището, да не би нечий любопитен поглед да надникне, където не му е работа. След като грижливо затегна ремъците на покривалото, той продължително се взря в Цепион. От удивителните му жълто-зеленикави очи сякаш изскочиха пламъчета, които напълно омагьосаха и без това смаяния Цепион. — Това магаре е твое — рече му той и бързо добави, — както може би още две-три, ако ми обещаеш и личната си закрила, освен тази на Рим.

— Имаш я — дори не се и замисли Цепион, обзет от алчност. — И все пак ще взема пет магарета.

— Така да бъде, Квинт Сервилий — въздъхна Силон. — Не мога да се държа на краката си от умора! Три дни съм бягал като луд през горите.

— Щом си уморен, почини — предложи му той. — Утре ще ме заведеш в скривалището. Искам да видя с очите си това злато!

— Ще е по-сигурно, ако вземеш и войска със себе си — предупреди го марсът, докато вървяха към палатката на пълководеца. Зад тях вървеше и робинята, носеща двете бебета на ръце. Децата бяха мирни и послушни; толкова време никое не се беше разревало. — Вече са разбрали за кражбата и кой знае дали няма да пратят цял легион подире ми? Няма да е трудно да се сетят, че ще потърся убежище в Рим.

— И да се сетят, и да не се сетят, какво значение има! — кикотеше се победоносно Цепион. — Двата ми легиона ще накажат всеки, който дръзне да се приближи! — Той надигна кожената завеса, служеща вместо врата, но сметна, че гостът не е заслужил чак толкова, че да го пуска пред себе си, и влезе пръв. — А, и естествено ще трябва да оставиш синовете си в лагера, докато ни няма.

— Разбира се — съгласи се Силон, сякаш това беше най-нормалното нещо на света.

— Приличат на баща си — подхвърли между другото Цепион, докато робинята ги поставяше върху една от кушетките, явно с намерението да им смени пелените. И нямаше как да не му приличат, след като имаха същите жълто-зелени очи. Цепион изведнъж потръпна от погнуса. — Спри се, момиче! — сопна се той на робинята. — Това тук да не ти е детско отделение! Ще изчакаш да настаня някъде господаря ти, пък тогава върши, каквото си искаш!

И така, когато на другия ден Цепион потегли начело на двата си легиона на лов за злато, Силон остави двамата си близнаци на грижите на робинята в лагера; златото, което беше донесъл, също остана в сигурни ръце, сиреч на скрито в палатката на главнокомандващия.

— Между другото, Квинт Сервилий, знаеш ли, че тъкмо в този момент Гай Марий е обсаден от десет легиона пиценци, пелигни и маруцини? — подметна уж случайно Силон.

— Ами! — зяпна той, сякаш падаше от небето. — Десет легиона? Кой ще победи според теб?

— Гай Марий естествено. Има ли случай да не е победил?

— Хм — замисли се Цепион и въпросът беше приключен.

Слънцето вече достигаше зенита си, а шествието продължаваше да се точи из полетата край Вария. Почти веднага щом излязоха от лагера, Силон бе повел легионите встрани от Валериевия път и следвайки течението на река Анио на югозапад се бе насочил към Сублаквеум. Цепион умираше от нетърпение да види трийсетте магарета със злато и постоянно пришпорваше жребеца си, но марсът всеки път му напомняше, че ще е добре да не избързват много пред пехотата.

— Златото е на сигурно място, никъде няма да избяга — успокояваше спътника си той. — Бих се чувствал по-сигурно, ако войниците са с нас, вместо да ги караме да тичат като кучета подире ни. Не забравяй, Квинт Сервилий, че може да ни се случи неочаквана среща.

Теренът беше доста раздвижен, но недотам, че да затруднява придвижването на легионите. Километрите се нижеха един след друг, докато най-сетне, малко преди Сублаквеум Силон даде знак на останалите да спрат.

— Ето там! — посочи той някакъв хълм от другата страна на Анио. — Скривалището е зад него. Недалеч оттук има здрав мост, по който ще пресечем реката в безопасност.

Мостът наистина беше солиден. Построен от камък, той беше достатъчно широк, за да не забави строя. Цепион даде заповед на войниците си да минават, но сам предпочете да избърза напред, вместо да остане последен, както повелява уставът. Бяха излезли на една отсечка, която се отделяше от Латинския път при Анагния, минаваше през Сублаквеум, пресичаше Анио и стигаше до Карсеоли. Щом се прехвърлиха на другия бряг, легионите имаха пред себе си широк, прав път, който им подейства успокояващо и те започнаха да нарушават строя, безгрижното поведение на Цепион подсказваше, че целта на похода е по-скоро разузнавателна, затова всички бяха окачили щитовете си по гърбовете и се подпираха на копията си като на тояги, за да им тежат по-малко ризниците. Времето напредваше, можеше да им се наложи да строят лагер за през нощта и малко да погладуват, но това беше по-добре, отколкото да носят със себе си ненужен багаж. При това началникът даваше да се разбере, че усилията ще бъдат възнаградени с нещо приятно.

Когато двата легиона стигнаха възвишението и пътят се готвеше да завие на североизток, Силон се извърна на седлото си, за да каже нещо поверително на Цепион.

— Ще избързам напред, Квинт Сервилий, за да видя дали всичко е наред. Не ми се иска да стане някоя изненада и животните да се подплашат.

Цепион го послуша и даде почивка на коня си, докато Силон силно пришпори своя и бързо се отдалечи по пътя. След неколкостотин крачки марсът изведнъж свърна встрани и се изгуби зад някаква скала.

Марсите се нахвърлиха върху римската колона от всички страни едновременно: отпред, където се беше скрил Силон, отзад, отстрани, където търпеливо бяха причаквали зад камъните и дърветата встрани от пътя. Никой не успя да се спаси. Преди дори да са успели да развържат ремъците на щитовете си, за да се защитят, преди дори да са извадили мечовете от ножниците и да са сложили шлемовете на главите си, войниците бяха пометени от четирите легиона марси, които се врязаха безцеремонно в редиците им и започнаха безмилостна сеч, сякаш се упражняваха на площада пред къщите си. От цялата римска армия не остана нито един жив човек, с изключение на началника Квинт Сервилий Цепион, който беше заловен в самото начало на атаката и трябваше да види с очите си как гинат легионите му.

Когато операцията приключи и на пътя не бе останал жив нито един римски войник, Квинт Попедий Силон отново се показа и наобиколен от легатите си, сред които се виждаха Скатон и Фравк, се върна в лек тръс при Цепион. На лицето му се бе изписала хищна усмивка.

— Е, какво ще кажеш за това представление, Квинт Сервилий?

Пребледнял като платно и треперещ с всички мускули по тялото си, той събра колкото смелост притежаваше и смело му отвърна:

— Забравяш, че все още държа децата ти за заложници, Квинт Попедий.

Силон прихна да се смее.

— Моите деца? Грешиш нещо! Ако имаш предвид онези две близначета, които робите ми доведоха със себе си, то те са си лично техни. И все пак няма да ги оставя на произвола на съдбата, също както и магарето си. Не виждам кой в лагера ти би посмял да не ми ги върне обратно. — От змийския му поглед лъхаше смразяващ хлад. — Колкото до товара на магарето, да си стои, където е. Нека бъде спомен за Рим.

— Как, но това беше злато! — смая се още повече и без това ужасеният Цепион.

— Не, Квинт Сервилий, не беше злато. Беше олово, покрито с ей толкова тъничък пласт злато. Да си беше направил труда да го поочукаш, сам щеше да се убедиш. Но аз добре познавам моя Цепион! Човек от рода му не би наранил с нокътя си златна монета, пък ако ще и животът му да зависи от това… А твоят зависеше.

Силон извади меча си от ножницата, слезе от коня и застана срещу Цепион.

Фравк и Скатон на свой ред се приближиха до коня на римлянина и го издърпаха от седлото. Без да продумат, свалиха бронята и коравата кожена ризница под нея. Давайки си добре сметка, Цепион горко заплака.

— Бих искал да чуя от устата ти как ме молиш за милост, Квинт Сервилий Цепион — процеди през зъби Силон и застана на една ръка разстояние от врага си.

Но това Цепион просто не намери сили да направи. При Араузио бе избягал като последния страхливец, а оттогава нито веднъж не му се бе случило да попадне в смъртна опасност, дори когато месец по-рано марсите бяха нападнали лагера му. Сега чак разбираше защо го бяха атакували така безразсъдно. Бяха дали шепа убити, но загубите си струваха. Силон бе разгледал цялата област и бе обмислил плана си до последната подробност. Ако преди няколко дни Цепион бе предположил, че ще изпадне в подобна беда, навярно би си казал, че и до молби ще се стигне. Но сега, когато злочестините наистина го бяха сполетели, се разбираше, че няма. Един Квинт Сервилий Цепион можеше и да не е сред най-смелите хора на света, но все пак си оставаше римлянин, при това знатен римлянин — патриций и благородник. Един Квинт Сервилий Цепион можеше да си позволи слабостта да заплаче пред смъртта — макар че дали сълзите му бяха по отлитащия живот или по изгубеното злато, никой не можеше да каже, — но никога не би могъл да проси милост.

Цепион надигна глава, пред погледа му се спусна завеса и той впери очи в нищото.

— Това е за Друз — каза Силон. — Ти си неговият убиец.

— Не съм — отвърна му някак далечно. — Бих го направил, но не беше нужно. Квинт Варий организира всичко вместо мен. Добре направи. Ако Друз беше още жив, ти и цялата италийска паплач щяхте да получите римско гражданство. Сега това никога няма да стане. Твърде много хора в Рим мислят като мен.

Силон надигна ръка и дръжката на меча застана малко над височината на рамото му.

— За Друз — повтори той и удари Цепион с все сила. Някаква едра кост изскочи от тялото на римлянина и поряза бузата на стоящия наблизо Фравк. Острието бе разсякло вени, артерии и нерви и кръвта от раната бликна като от фонтан. Но Цепион не се свлече на земята, а и Силон още не беше свършил с убийството му. Мръдна половин крачка назад, надигна за втори път меча и с все сила го стовари този път от другата страна на Цепионовия врат. Чак сега римлянинът падна назад, преди Силон да е нанесъл третия удар, с който отсече главата му напълно. Скатон се наведе да я вземе от земята и я набучи на върха на копието си. Когато Силон яхна отново коня си, Скатон му подаде копието с отрязаната глава. Цялата армия на марсите потегли надолу по пътя към Вия Валерия. Главата на Цепион щеше да й служи вместо знаме.

Тялото на убития римски легат остана да се въргаля недалеч от труповете на изкланите му легиони; територията се водеше по право римска, нека римляните разчистват остатъците от погрома. По-важно бе този път марсите да се изтеглят, преди Гай Марий да е научил за случилото се. Историята, която Силон бе разказал на Цепион на идване — как Гай Марий бил обкръжен от десет легиона италийци, — беше чиста измислица. Марсът просто искаше да види как Цепион ще реагира. По пътя той все пак се сети за робите с децата и прати хора да ги вземат заедно с магарето. Както се бе зарекъл, „златото“ оставаше за спомен на римляните. Когато след време римляните го намериха в палатката на пълководеца, всички единодушно решиха, че става дума за Златото на Толоза, и започнаха да гадаят къде ли е останалата част. Трябваше да дойде Мамерк от Рим, за да поизчегърта повърхността на слитъците и да убеди всички в странната история, която бе разказал на съгражданите си.

Защото Силон беше счел за нужно да уведоми някой свой познат римлянин какво точно се е случило с Цепион. И то не за да се хвали, а да се знае, че Друз е бил отмъстен. Затова бе пратил писмо на брат му Мамерк.

„Квинт Сервилий Цепион е мъртъв. Вчера го отведох заедно с цялата му армия в клопка по пътя между Карсеоли и Сублаквеум. С измама го изведох далеч от лагера във Вария — бях му казал, че съм избягал от родината си и му нося цялата хазна на марсите. За целта водех със себе си магаре, натоварено с оловни слитъци, покрити с тънък пласт злато. Знаеш коя е неизлечимата слабост на Сервилий Цепионите! Трябва ти само малко злато и те вече са в ръцете ти.

Никой от войниците в двата Цепионови легиона не остана жив. Самият Цепион бе заловен, за да мога лично да отнема живота му. Отрязах главата му и я отнесох набучена на копие като знаме пред армията ми. В името на Друз. Да, в името на Друз, Мамерк Емилий. А също и в името на Цепионовите деца, които ще наследят Златото на Толоза. Нека червенокосото кукувиче в гнездото на Сервилиите получи лъвския пай от съкровището на галите. Това ще е най-справедливото наказание за злосторниците. Ако Цепион бе доживял мига, в който децата му ще навършат пълнолетие, той със сигурност щеше да ги лиши от наследство. Сега те ще получат всичко, което им се полага. Щастлив съм, че извърших това достойно дело в името на Друз, защото самият той щеше много да се радва. Нека споменът за Друз не увяхва в паметта на почтените хора — римляни и италийци.“

И понеже в това омразно на боговете семейство нещастията продължаваха да се трупат едно връз друго, писмото от Силон пристигна в Рим броени часове, след като Корнелия Сципионида бе получила удар и умряла. Мамерк беше изправен пред неразрешим проблем. Със смъртта на майка му Корнелия и на Квинт Сервилий Цепион и последните надежди някой ден шестте деца, живеещи в къщата на Друз, да отраснат в семейна среда, безвъзвратно отлетяха. По-кръгли сираци от тях трудно можеха да се намерят в цял Рим. От толкова много родители никой вече не беше между живите. След смъртта на любящата ги баба единственият им кръвен, роднина беше вуйчо им Мамерк.

Това означаваше най-малкото, че той ще трябва да ги приеме в собствената си къща, където да поеме възпитанието им; толкова много деца щяха да бъдат радост за семейството му и особено за мъничката му дъщеричка Емилия Лепида, която тепърва се учеше да ходи. През няколкото месеца, когато заместваше покойния Друз в дома му, Мамерк силно се беше привързал към децата, дори и към малкия Катон, който едновременно си спечели съчувствието му с твърдия си характер и симпатията му с непоколебимата си преданост към брат си Цепион. На Мамерк дори не му минаваше през ума, че нещо може да го възпре да отведе децата у дома си. Това нещо обаче се появи още щом организира всичко за погребението на майка си и се върна да говори с жена си. Те бяха женени от повече от пет години, а Мамерк продължаваше да е влюбен до уши в нея. Понеже сам разполагаше с колкото си иска пари, той си бе позволил лукса да се ожени по любов и избраницата му беше една от многобройните Клавдии, изпаднала подобно на родителите си в бедствено финансово състояние. Когато на отчаяната от живота Клавдия се предостави възможността да си хване богат мъж, тя дори не се замисли, преди да даде съгласието си. Но това не означаваше, че обича Мамерк. Още по-малко, че обича децата. Дори нейната дъщеря й досаждаше, заради което повечето време за нея се грижеха различни робини — бавачки, учейки я да получава всичко наготово и да не дава нищо в замяна.

— Те няма да живеят при нас! — сопна се Клавдия на Мамерк, преди съпругът й да е свършил с обясненията си.

— Те трябва да живеят при нас! Къде иначе да отидат? — изведнъж се видя в чудо Мамерк; още не се бе отърсил от шока от смъртта на майка си, а вече го посрещаха с други неприятни изненади.

— Притежават най-луксозната къща в цял Рим, а нямали къде да живеят! Защо не бяхме всички в тяхното положение… И шестимата наследяват повече пари, отколкото могат да изхарчат през целия си живот, а не можеш да им наемеш, няколко свестни възпитатели и учители… — Клавдия бе присвила устни в кисела гримаса. — Избий си го от главата, Мамерк! Децата няма да живеят при нас!

Това, което Клавдия не разбра обаче, бе как сама накара мъжа си да се усъмни в чувствата си към нея. Мамерк гледаше любовта на живота си и продължаваше да не разбира.

— Настоявам — рече той.

— Можеш да настояваш и водата да стане на вино, но пак няма да я бъде! Децата няма да дойдат в тази къща. Или ако те дойдат, аз ще си отида.

— Но Клавдия, имай малко милост! Те си нямат никого!

— Защо да имам милост точно към тях? Нито ще гладуват, нито ще останат без образование. Да не говорим, че откакто са се родили, не са познали що е това родителско присъствие — добави за по-убедително Клавдия Мамерк. — Двете Сервилии са лигави и надути, Друз Нерон е празна глава, а останалите са потомци на роби. Нека си стоят, където са.

— Всичко това не е причина да ги лишим от дом.

— Че ние да не ги лишаваме, я какъв дом си имат и без да ни питат.

Това, че в крайна сметка Мамерк се подчини на жена си, не беше проява на съпружеска слабост. Той знаеше да мисли практично и лесно си представи какво мъчение ще представлява за самите деца тази леля, която не ще и да чуе за тях. Все пак той беше човек със задължения, не можеше постоянно да си стои вкъщи и да внимава няма ли Клавдия да си излее злобата върху мъничките им глави. А че тя щеше да си го изкара тройно на децата, в това не се и съмняваше.

Затова реши да се обърне за съвет към Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, който определено не принадлежеше към клона на Емилий Лепидите, но в цялата патрицианска фамилия в момента нямаше друг по-възрастен и по-мъдър от него. Освен това Скавър беше един от изпълнителите на Друзовото завещание, също както и единственият изпълнител на Цепионовото. Ето защо тъкмо на него се падаше задължението да се погрижи за децата на двамата покойници. Самият Мамерк имаше чувството, че е бил лишен от способността да разсъждава. Смъртта на майка му беше много тежък удар за него — цял живот беше прекарал с нея, имаше я за свой най-близък приятел, едва последните една-две години, когато Корнелия бе поела грижата за челядта на брат му и сестра му, ги беше разделила донякъде. Сега дори се досещаше, че една от причините майка му така самопожертвувателно да се хвърли да помага на Марк Ливий е било пристигането на Клавдия в къщата й. Нито веднъж Корнелия Сципионида не се бе принизила да каже нещо лошо по адрес на снаха си. И все пак възможността да се махне от дома на натрапницата навярно й се беше сторила добре дошла.

Когато Мамерк почука на вратата на Марк Емилий Скавър, той вече не беше влюбен в жена си Клавдия — и което беше по-лошо, беше неспособен дори да замести любовта си с някакви приятелски или дори добронамерени чувства към спътницата си в живота. Допреди няколко часа дори не би помислил, че е възможно толкова бързо човек да се излекува от любовта си; но фактът си беше факт — на вратата на Скавър бе застанал не той, а неговата бледа сянка, лишена едновременно от обичта на майка си и от своята любов към жена си.

Ето защо пред Скавър Мамерк с лека ръка описа положението на децата в най-черни краски.

— Как трябва да постъпя, Марк Емилий?

Скавър Принцепс Сенатус се облегна назад и впери проницателните си зелени очи в лицето му — същия орлов нос, същите черни очи и подчертани скули, както у всеки Ливий. Мамерк се бе превърнал в тъжния наследник на две отмиращи фамилии едновременно. Затова трябваше да му се оказва всякакво възможно съдействие.

— Естествено, Мамерк Емилий, убеден съм, че нямаш друг избор, освен да задоволиш капризите на жена си. Което означава, че децата ще останат в дома на Марк Ливий. А това от своя страна означава, че ще трябва да намериш някой римлянин аристократ, който да поеме възпитанието им.

— Да, но кой?

— Това ще оставиш на мен — заяви Скавър. — Все ще намеря някого.

Не му беше кой знае колко трудно да открие подходящия човек; само два дни по-късно той прати да повикат Мамерк, на когото да съобщи резултатите от търсенето си.

— Спомняш ли си — започна с нескрито задоволство, — за онзи Квинт Сервилий Цепион, който беше римски консул две години, преди великият ни родственик Емилий Павел да разгроми македонския цар Персей при Пидна?

Мамерк неволно се усмихна.

— Не съм го познавал никога лично, Марк Емилий! — отвърна той на шегата му. — Но се сещам за кого става въпрос.

— Прекрасно — на свой ред се ухили Скавър. — Та този Квинт Сервилий Цепион имаше трима синове. Най-големият беше даден за осиновяване във фамилията на Фабий Максимите, уви, с тъжни резултати — сещаш се за историята с Ебурн и злощастния му син. — Той бе подхванал темата с огромно удоволствие. В цял Рим нямаше друг, който по-добре от него да познава родословните дървета на цялото патрицианско съсловие и с по-голяма лекота да открива забравени чичовци и братовчеди. — Най-малкият син, Квинт, даде живот на оня консул Сервилий Цепион, който задигна Златото на Толоза и изгуби битката при Араузио. Даде също така живот на една дъщеря, Сервилия, която се омъжи за нашия дълбоко уважаван консуларен сенатор Квинт Лутаций Катул Цезар. Цепион консулът пък стана баща на още един Квинт Сервилий Цепион, за когото научавам, че наскоро е останал без глава и който имаше сестра Сервилия, омъжена за покойния ти брат Друз.

— Като че ли пропусна втория син на първия Цепион — напомни му Мамерк.

— И то напълно умишлено, Мамерк, напълно умишлено! Тъкмо за неговото потомство смятам да ти говоря днес. Казваше се Гней. Макар и по-голям от Квинт, той се ожени много по-късно от него, така че неговият син Гней беше едва квестор, когато първият му братовчед Квинт в качеството си на проконсул правеше всичко възможно да изгубим при Араузио. В същата злощастна година Гней Сервилий беше квестор в Римска Азия. Беше отскоро женен за Порция Лициниана — не особено скъпоплатена партия, но пък и Гней нямаше от какво да се оплаква. Подобно на всички Сервилий Цепиони и той беше богат. Когато квесторът Гней замина за Азия, той остави в Рим единствената си дъщеря, която, за да не стане объркване, ще наричам Сервилия Гнея. Та съдбата на същата тази Сервилия Гнея, дъщеря на Гней Сервилия и Порция Лициниана, се оказа твърде тъжна.

Скавър се спря да си поеме дъх и весело подхвърли:

— Не е ли чудесно, Мамерк Емилий, как всички стари фамилии са се омесили така помежду си, че е трудно да се проследят?

— Чудесно, надали, по-скоро уморително — отговори Мамерк.

— Но да се върнем на двегодишното момиченце Сервилия Гнея — намести се още по-удобно на стола си Скавър. — Използвах думите „тъжна съдба“ с пълно право, както сега ще разбереш. Като истински предвидлив мъж Гней Цепион си беше написал завещанието, преди да отплава за Азия, където да си изпълнява дълга към родината. Предполагам, не си е давал сметка, че то ще се изпълни толкова скоро. Според клаузите на лекс Вокония де мулиерум хередитатибус Сервилия Гнея не можеше да наследи богатствата на баща си по простата причина, че се е родила в женски пол. Ето защо в завещанието си баща й предаваше огромното си състояние на първия си братовчед Квинт Сервилий Цепион — същия, който изгуби битката при Араузио и открадна Златото на Толоза.

— Отбелязвам, Марк Емилий, че доста откровено приписваш изчезването на златото на Квинт Сервилий — прекъсна го Мамерк. — Всички в Рим повтарят, че той го бил откраднал, но досега не ми се беше случвало да чуя човек с положение да го заяви на публично място.

Скавър плесна нетърпеливо с ръка.

— Хайде, хайде, Мамерк, всички много добре знаем, че той го открадна. Защо да си кривим душата и да мълчим? Пък и ти никога не си ми правил впечатление на бъбривец. Няма да ме издадеш пред никого, нали?

— Разбира се, че няма.

— Уговорката естествено включваше условието, че ако крадецът на Златото наистина наследи братовчед си, то ще има добрината да прехвърли цялото състояние на Сервилия Гнея. Иначе бащата бе завещал на момичето всичко, което му позволяваше законът, но това беше капка в морето в сравнение с останалото. И като си свърши работата със завещанието, замина за Азия. На връщане корабът му претърпя корабокрушение и Гней Сервилий се удави. Състоянието му отиде по закон на името на Квинт Сервилий, който вече беше изгубил битката при Араузио. Той обаче пропусна да го върне на Сервилия Гнея. Вместо това го прибави към и без това астрономическата сума на своето богатство, нищо че не му трябваше. И така от баща на син онова, което по право принадлежеше на Сервилия Гнея, по закон стана притежание на обезглавения преди няколко дни Цепион.

— Отвратително — намуси се Мамерк.

— Напълно съм съгласен, но такъв е животът.

— И какво се случи със Сервилия Гнея? И с майка й?

— Е, не ще и съмнение, двете са си живи и здрави. Водят скромен живот в дома на покойния Гней Сервилий, който братовчед му щедро им остави за ползване. Разбира се, пред закона къщата е негова, те само се крият от дъжда в нея. Когато завещанието на последния Квинт Цепион бъде отворено и приведено действие, а тъкмо с тази задача съм се заел напоследък, къщата ще трябва да бъде вписана в общ списък на недвижимото му имущество. Както знаеш, всичко, което Цепион притежаваше, отива за малкия му червенокос син, ха-ха, с изключение на тлъстите зестри за по-големите сестри. Не можеш да си представиш изненадата ми, когато за единствен изпълнител на завещанието бях определен аз! Би било по-естествено, ако задачата се паднеше на Филип или някой друг от обкръжението му, но явно не съм познавал достатъчно добре Сервилиите. Досега не се е раждал човек с името Цепион, който да не е пазил и последната монета от състоянието си. Починалият наскоро Квинт ще да е решил, че ако повери завещанието си на Филип или Варий, голяма част от наследството му няма да стигне до местоназначението си. Мъдро решение! На мое място Филип щеше да се ояде като прасе в дъбова гора.

— Всичко това е много интересно, Марк Емилий — прекъсна го Мамерк, който също не оставаше безучастен към генеалогичните познания на събеседника си, — и все пак няма пряка връзка с обсъждания въпрос.

— Търпение, търпение, Мамерк, вече стигаме и дотам!

— Идва ми наум между другото — сам промени темата Мамерк, понеже се сети за една реплика на покойния си брат, — че една от причините Цепион да те назначи за изпълнител се дължи на брат ми Друз. Доколкото си спомням, той пазеше някакви тайни сведения за Цепион и беше заплашил, че ще ги извади на бял свят, ако Цепион лиши децата от полагащото им се в наследството. Нищо чудно да го е принудил да посочи теб за изпълнител по завещанието. Той много се страхуваше Друз да не проговори.

— Ето виждаш ли, пак става дума за Златото на Толоза — кимна Скавър. — Няма какво друго да е. Само за два-три дни разследване в личния бюджет на Цепион откривам толкова много пари, че чак ми настръхва косата! Всяко от двете момичета получава зестра от двеста таланта! И все пак това е само малка част от цялото наследство, което щяха да получат дори при действащия лекс Вокония. Малкият Цепион е определено най-богатият човек в Рим.

— Ако обичаш, Марк Емилий! Продължи с историята, която разказваше!

— Добре, добре! Това е то, нетърпеливостта на младите! Според римските закони и особено щом наследникът е малолетен, не бива да се изпусне нито една подробност в завещанието на покойника. Ето защо съм задължен да обърна внимание и на къщата, в която Сервилия Гнея, вече на седемнайсет години, и майка й Порция живеят. Нямам представа какъв човек ще излезе от червенокосия Цепион, но също така нямам намерение да завещая на своя син главоболия само защото не съм си свършил работата с Цепионовото завещание. Не е изключено един ден, когато порасне, малкият Цепион да попита защо съм позволил на Сервилия Гнея и майка й да живеят в неговата къща, без дори да му плащат наем. Дотогава ще са минали дълги години и той няма да знае кой е бил истинският притежател на къщата и защо тогава тя му се води на него. Законът си е закон и къщата е негова собственост.

— Вече разбирам накъде биеш, Марк Емилий — рече Мамерк. — Но продължавай. Целият съм слух.

Скавър се облегна на писалището си.

— Това, което ти предлагам, Мамерк Емилий, е да поканиш Сервилия Гнея — само нея, не и майка й — да дойде на работа в дома на брат ти. Бедната девойка е напълно лишена от зестра. За петнайсет години цялото наследство, което е получила от баща си, е отишло да покрива ежедневните им разходи с майка й. Роднините й по майчина линия и да искат, не могат да им помогнат, пък те и не искат. Между миналата ни среща и днешния ни разговор аз си направих труда да навестя Сервилия и Порция, съвсем естествено, щом изпълнявам завещанието на Квинт Сервилий. Когато им обясних с подробности положението, те започнаха да кършат ръце и да се вайкат какво ли им готви бъдещето. Обясних им, че ще е най-добре къщата да бъде продадена, за да не би някой да се заинтересува къде е отишъл наемът за тези петнайсет години.

— С твоята хитрост и предвидливост, Марк Емилий, спокойно можеш да се предложиш за дворцов управител на цар Птолемей — засмя се Мамерк.

— И аз така мисля! — отбеляза с достойнство той и си пое дълбоко въздух. — Както казах, Сервилия Гнея е вече на седемнайсет години. Това означава, че след около година става мома за женене. Уви, далеч не е красавица. По-скоро е грозна, бедната девойка! Без зестра — а тя зестра няма — никой римски нобил или патриций няма да й обърне внимание. Майка й е вярна на родовите идеали и никога не би позволила някой богат простак от конническото съсловие, още по-малко селянин от провинцията да се ожени за нейната дъщеря. Но в нейното положение и никой няма да я пита.

„Как ги извърта само нещата!“ — мислеше си Мамерк и слушаше с все по-голямо внимание.

— Та ето какво ти предлагам, Мамерк: дамите вече бяха предупредени от тревожното ми посещение и ще те изслушат на драго сърце. Съветвам те да поканиш Сервилия Гнея — майка й също, но само в качеството на гост, — да поеме грижата за отглеждането на шестте деца на Марк Ливий и Ливия Друза. Ще живеят в къщата на Друз. Ще се ползват с достатъчно средства за себе си, ще си осигурят приличен живот. Но при едно условие: че Сервилия Гнея няма да сключва брак, преди и най-малкото от децата да навърши пълнолетие. Най-малкият е Катон, който е на три години. Шестнайсет без три е тринайсет. Сервилия Гнея ще трябва да остане мома още тринайсет-четиринайсет години. Това означава, че при приключването на задълженията й към семейството, ще е на около трийсет. На трийсет години не е невъзможно да си намериш мъж! Особено ако в замяна на услугите си тя получи същата зестра, както двете си по-малки братовчедки. Състоянието на Цепионите е такова, че двеста таланта в повече или в по-малко наистина не представляват нищо. Ако щеш ми вярвай, но е така. И за да бъдем абсолютно сигурни — все пак минавам вече за стар човек, — още отсега ще отделя въпросните двеста таланта от наследството на Цепион и ще ги запиша на името на Сервилия Гнея. Тя ще си ги получи като подарък за трийсет и първия си рожден ден. Естествено, ако е изпълнила уговорката така, както ние искаме. — Скавър бе щастлив от собствената си гениалност. — Право ти казвам, Мамерк, грозотия! Но ти гарантирам, че когато й дойде време за женене, Сервилия Гнея ще има да избира между поне дузина кандидати, един от друг по-обещаващи. Никой не може да устои на изкушение, струващо двеста таланта! — Той поигра известно време с перото и впи изпитателен поглед в очите на Мамерк. — Аз наистина вече съм стар човек. При това последният от рода на Емилий Скаврите. Имам млада жена, дъщеря на единайсет и син на пет години. В момента съм изпълнител на най-голямото завещание в историята на Рим. Ако нещо се случи с мен, преди синът ми да е навършил пълнолетие, на кого бих могъл да поверя благосъстоянието на семейството си? На кого да поверя и богатствата на тримата Сервилии? Двамата с теб сме изпълнители по завещанието на брат ти Друз, което означава, че сме поели грижата за двамата Порции и малкия Друз Нерон. Би ли желал ти да поемеш ролята на доверено лице и на изпълнител по моето завещание след смъртта ми? По рождение си Ливий, по фамилия — Емилий. Бих спал по-спокойно, Мамерк, ако сега ми кажеш „да“. Имам нужда да разчитам на поне един почтен римлянин.

Той му отговори без колебание:

— Можеш да спиш спокойно, Марк Емилий, отговорът ми е „да“.

С което и свърши разговорът им. След като напусна Скавър, Мамерк се насочи право към дома на Сервилия Гнея и майка й. Къщата на покойния Гней Сервилий Цепион се намираше на Палатина, от страната, която гледаше към Големия цирк и имаше великолепна гледка. Мамерк все пак веднага забеляза, че ако Цепион е позволил на роднините си да използват жилището, то в никакъв случай не си е позволил лукса да го поддържа вместо тях. Боята по стените отдавна бе започнала да се лющи, отдолу се беше показала гипсовата мазилка, а таванът в атрия бе нашарен от тъмни петна влага и мухъл; в единия ъгъл на помещението дори мазилката беше паднала и се показваше зидарията. Преди години фреските по стените са привличали окото с изяществото си, но времето и пълното им занемаряване буквално ги бяха заличили. Човек трябваше да хвърли един поглед на перистила, за да се убеди, че дамите не са никак мързеливи и ако не могат сами да си боядисват къщата, то поне знаят как да садят цветя и да плевят бурени.

Мамерк бе поискал да говори с майката и дъщерята едновременно, затова и двете излязоха да го посрещнат. Личеше си, че Порция изгаря от любопитство да разбере причината за посещението му. Разбира се, знаеше предварително, че посетителят е женен — никоя римска майка, която мисли за бъдещата сватба на дъщеря си патрицианка, не пропуска да се осведоми за семейното положение на всички младежи сред аристокрацията.

И двете жени бяха мургави, особено Сервилия Гнея. Беше по-грозна и от майка си, нищо че тя имаше дългия, орлов нос, характерен за Катоните, а нейният беше с нормални размери. Една от причините девойката да бъде непривлекателна, беше жестокото акне; но и очите й бяха твърде близо едно до друго и й придаваха донякъде прасешки вид, подчертан от голямата й уста с необичайно тънки устни. Ако майката беше въплъщение на аристократичното достолепие, то дъщерята представляваше просто едно мрачно създание; пълната липса на чувство за хумор у нея можеше да изплаши не един и двама куражлии мъже, към които Мамерк искаше да припише и себе си.

— Ние си падаме малко роднини, Мамерк Емилий — посрещна го радостно Порция. — Баба ми беше Емилия Терция, дъщерята на Емилий Павел.

— Да, разбира се — рече той и седна на кушетката, която му предложиха.

— Но освен това сме роднини и по линията на Ливиите — продължи да обяснява домакинята, докато се разполагаше на кушетката срещу него. Дъщеря й седна до нея, без да продума.

— Чувал съм — кимна Мамерк, който всъщност си нямаше и представа откъде да започне разговора.

— Какво искаш от нас? — разреши дилемата му Порция, без много-много да се церемони.

По същия начин лаконично и откровено Мамерк й обясни целта на посещението си. Колкото и да го бе възпитавала на красноречие майка му Корнелия, той си оставаше човек, лишен от дар слово. През цялото време Порция и Сервилия Гнея го слушаха внимателно, без да издадат с нищо какво мислят за предложението му.

— Доколкото разбирам, искаш да се преместим да живеем в следващите тринайсет-четиринайсет години в дома на Марк Ливий Друз? — попита накрая Порция за всеки случай.

— Точно така.

— След което дъщеря ми ще получи зестра от двеста таланта и ще може да се омъжи.

— Да.

— Ами аз?

Мамерк примигна от изненада. Винаги бе живял с мисълта, че майките остават да живеят или при мъжете си, или при най-големите си синове, които поемат ролята на патерфамилиас; но понеже мъжът бе умрял преди петнайсет години, а син изобщо не се беше раждал, според тази логика излизаше, че Порция трябва да остане в къщата на Гней Цепион. А тъкмо това беше невъзможното. Да не говорим, че никой бъдещ зет не би поканил на драго сърце подобна фурия в дома си! Мамерк се усмихваше вътрешно и не знаеше какво да каже.

— Навярно ще ти се стори приемливо да получиш за доживотно ползване крайморска вила в Мизенум или Кума, където да ти прави компания прислуга, подходяща за една възрастна дама? — предложи той.

— Това е доста приемливо — веднага се съгласи Порция.

— Тогава ако превърнем всичко казано досега в един издържан според закона договор и се задължим да се придържаме към него, мога ли да смятам, че двете сте съгласни да поемете ангажимента, който искам от вас — да се грижите за племенниците ми?

— Можеш — увери го тя и го изгледа внимателно над забележителния си нос. — Децата имат ли си педагог?

— Не. Най-голямото момче е само на десет години и досега е ходило на училище. Малкият Цепион е само на седем, а брат му Катон — на три — обясни Мамерк.

— Всичко това няма голямо значение, Мамерк Емилий, смятам, че е необходимо децата да живеят с почтен човек, който да им бъде едновременно учител и възпитател — на свой ред му обясни Порция. — Според уговорката ни никоя от нас двете не може да води мъж в къщата. От друга страна обаче, децата се нуждаят точно от мъж, който да им налага волята си и за целта да не принадлежи към прислугата. Най-доброто решение ще е да се наеме педагог.

— Имаш пълно право, Порция. Ще се погрижа веднага за това.

— Ще дойдем утре — изпрати го Порция до вратата.

— Толкова скоро? Не, че имам нещо против, по-скоро обратното, но навярно имате доста неща за уреждане?

— Двете с дъщеря ми не притежаваме абсолютно нищо, Мамерк Емилий, с изключение на няколко ката дрехи. Дори робите в къщата са собственост на Квинт Сервилий Цепион. — Тя му отвори вратата към улицата. — Приятен ден. Благодаря ти, Мамерк Емилий. Ти ни спасяваш от злощастна участ.

„Е — разсъждаваше той, докато бързаше към Базилика Семпрония, където се надяваше да открие някой подходящ педагог за продан. — Радвам се, че не съм аз на мястото на бедните деца! Но колкото и да им се усложнява положението, все е по-добре, отколкото да им натрапя жена си Клавдия!“

— Разполагаме с поне няколко души, които да отговарят на изискванията ти, Мамерк Емилий — посрещна го Луций Дуроний Постум, собственик на една от двете най-реномирани агенции за продажба на педагози в Рим.

— Как вървят напоследък цените за качествени педагози? — заинтересува се Мамерк, който за пръв път имаше случай да се занимае с въпроса.

Дуроний сви устни от неудобство.

— Между сто и триста хиляди сестерции. А ако искаш най-доброто, повече.

— Бре, да му се не види! — хвана се за главата той. — Катон Цензор не би се зарадвал да го чуе!

— Катон Цензор беше стиснат дърт задник — изказа лаконично мнението си Дуроний. — Но дори и по негово време един добър педагог струваше много повече от някакви си шест хиляди.

— И все пак на мен ми трябва педагог тъкмо за неговите наследници — обясни положението си Мамерк.

— Не те задължавам да приемеш.

Мамерк се сдържа да не въздъхне. Да се грижи за толкова много деца се оказваше наистина нездравословно за семейния бюджет.

— Добре, добре, явно, че няма къде да ходя. Кога ще мога да се запозная с кандидатите?

— Когато пристигнат в Рим всички, които стават за продан, още същата сутрин ще ги имаш у дома си да избереш. Най-много колко би могъл да платиш?

— Нямам представа! В крайна сметка сто хиляди сестерции в повече или в по-малко, къде е разликата? — разпери безпомощно ръце Мамерк. — Прати ми каквото искаш, Дуроний! Но ако ми пробуташ някой малоумен, жив ще те кастрирам, така да знаеш!

Не спомена нищо пред Дуроний за намерението си веднага след покупката да освободи роба; това щеше да покачи още цената. Не, педагогът, който и да беше той, щеше да получи гражданската си свобода лично от Мамерк и да се запише в клиентелата му. А клиентът можеше да се освободи от задълженията си към патрона също толкова трудно, колкото робът от тези към господаря си. Освобожденецът продължаваше да е на разположение на бившия си собственик.

В крайна сметка се оказа, че само един от кандидатите отговаря на изискванията, и, разбира се, той беше най-скъпият. Дуроний добре си знаеше работата. След като в къщата щяха да живеят две жени без мъже, учителят трябваше да бъде не само мил и любезен човек, но и с непоклатими морални устои. Единственото сполучливо решение на въпроса се наричаше Сарпедон и произхождаше от Ликия — южния край на Римска Азия. Както повечето в неговото положение, и той се бе продал доброволно в робство с надеждата да си осигури старините в богатия Рим, където богатият му господар щеше да го възнагради богато за вярната служба и да му върне свободата. Дори ако не получеше свободата си обратно, щеше да има кой да се грижи за старите му кокали. Затова се бе представил в смирненската кантора на Дурониевата агенция и бе одобрен. Предстоеше му да постъпи за пръв път на работа, за пръв път на служба в качеството си на роб. Беше на двайсет и пет години, познаващ гръцките и латинските класици, владеещ най-перфектния атически гръцки и достатъчно добър латински, за да не го сметнат за чужденец из улиците в Рим. Но никое от тези му качества не го правеше толкова привлекателен, колкото потресаващата му грозота. Сарпедон беше първо нисък — стигаше едва до гърдите на Мамерк, второ — мършав, и трето — с обезобразено от изгаряне лице; като дете си беше играл с огъня и цял живот щеше да му личи. Притежаваше обаче изключително приятен глас и красиви очи, в които се четеше топлота. Когато му съобщиха, че ще му върнат веднага свободата и че за целта ще приеме името Мамерк Емилий Сарпедон, гъркът разбра, че наистина е имал късмет; заплатата му щеше да е много по-висока отколкото на роб и най-важното — автоматически получаваше римско гражданство. Един ден щеше да се върне в родния Ксант, където да живее в охолство като източен деспот.

— Цялото начинание ни струва доста пари — сподели най-накрая Мамерк пред Скавър, когато отиде да му се отчете. — Нека отсега те предупредя, че като изпълнител по завещанието на Сервилий Цепион ще видиш не по-малко зор, отколкото аз по това на брат си Марк Ливий. Това е сметката засега, но би било добре, ако я заплатим пропорционално на двете завещания.

Скавър пое подадената му квитанция и се зачете.

— Учител… Четиристотин хиляди сестерции?

— Иди и се разправяй с Дуроний, ако искаш! — продължаваше да се ядосва Мамерк. — Ти даваше директивите, аз вършех всичко сам! Не забравяй, че на две римски благороднички им предстои да прекарат тринайсет години в чужда къща, където трябва да съблюдават най-строг морал. Затова не може учителите да са красиви мъже. Новият педагог има това си прекрасно качество, че е ужасяващ на вид.

Скавър се изкикоти при мисълта.

— Добре, добре, щом ти казваш, така да бъде! Богове, богове, докъде ли ще стигнат тези цени? — И продължи да чете нататък. — Зестра за Сервилия Гнея, двеста таланта, е, от това не мога да се отметна, аз го предложих. Годишни разходи за домакинството и поддръжката на сградата, сто хиляди сестерции… Хм, доста скромно, признавам. И така нататък, и така нататък. А, вила в Мизенум или Кума? Това пък защо?

— За Порция, когато Сервилия Гнея си намери мъж.

— О, богове! Как не ми мина по-рано през ума! Естествено, че си прав. Никой римлянин не би я взел и нея заедно с грозната й дъщеря… Е, добре си се справил! Ще делим по равно.

Двамата се усмихнаха щастливо един на друг. Скавър стана от стола си.

— Малко вино, Мамерк, какво ще кажеш? Колко жалко, че жена ти се оказа толкова упорита! Можехме да си спестим доста пари, така де, в качеството си на доверени лица.

— Щом като не плащаме от собствената си кесия, а Цепион е оставил достатъчно за цял легион наследници, къде е проблемът? Най-важното нещо на света е домашното спокойствие, Марк Емилий! — Той пое чашата от ръката на домакина си. — Във всеки случай, напускам Рим. Време е и аз да изпълня бойния си дълг.

— Разбирам — върна се на мястото си Скавър.

— Преди да умре майка ми, живеех с чувството, че най-голямото ми задължение е да й помагам с децата и следователно да си стоя в Рим. Откакто Друз ни напусна, тя постоянно се оплакваше от здравето си. Просто й се беше разбило сърцето. Но сега, когато направихме всичко необходимо за децата, нямам повече оправдание да си стоя у дома. Заминавам да се бия.

— При кого ще служиш?

— При Луций Корнелий Сула.

— Добър избор — похвали го той. — Той е нашата надежда.

— Така ли мислиш? Не е ли малко стар вече?

— И Гай Марий беше стар навремето. Че помисли, Мамерк, кой друг остава? Точно в момента Рим не може да се похвали с много велики мъже. Ако не беше Гай Марий, и една победа нямаше да имаме в актива си срещу италийците. А както личи от доклада му, победата е много повече от пирова. Може и да е спечелил едно сражение, но само ден по-рано Луп бе изгубил много повече.

— Така е. Мен повече ме разочарова Луций Юлий. Мислех го за способен на велики дела.

Той е подложен на твърде голямо напрежение, Мамерк.

— Чувам, че в Сената са започнали да наричат конфликта Марсийската война.

— Точно така. По всичко изглежда, че и в историята ще остане под това име — отбеляза дяволито Скавър. — В крайна сметка, не можем, да я кръстим Италийска война! Само да се разчуе и цял Рим ще изпадне в пълна паника — току-виж си помислили, че воюваме срещу цяла Италия едновременно! А марсите единствени благоволиха да ни обявят официално война. Като я наречем Марсийска, ще отнемем много от значението й.

Мамерк го изгледа учуден.

— И кой беше този, който го измисли?

— Филип, че кой друг?

— Е, радвам се, че заминавам! Кой знае какво би ми се случило, ако останех? Току-виж и в Сената ме вкарали…

— Вече си на възраст да опиташ за квестор.

— Да, но няма да го сторя. Ще изчакам новите цензори — напомни за патрицианското си положение Мамерк Емилий Лепид Ливиан.

Докато Луций Цезар се съвземаше от поражението в Теанум Сидицинум, Гай Папий Мутил прекоси двете реки Волтурн и Калор и излезе на подстъпите към Нола. Жителите на града го приветстваха обезумели от радост. Бяха успели съвсем сами да смажат съпротивата на двехилядния гарнизон, който Луций Цезар бе оставил след себе си, и сега с гордост показаха на Мутил импровизирания затвор за римските кохорти. Представляваше малко заградено място, опряно до крепостната стена, където обикновено се държаха овце и свине преди заколение. Дървените огради бяха подсилени с високи барикади от камъни и поставени под зорко наблюдение. За да запазят римляните спокойствие — обясняваха жителите на Нола, — хранели ги само веднъж на осем дни, а вода им давали веднъж на три.

— Много добре! — похвали ги Мутил. — Искам да им говоря.

За целта го качиха на дървената платформа, по която местните пускаха хляб и вода на римляните в калта.

— Името ми е Гай Папий Мутил! — представи се той гръмогласно на пленниците. — Принадлежа на народа на самнитите. До края на тази година ще управлявам цяла Италия, включително Рим! Вие нямате никакви шансове срещу нас. Войските ви са слаби, изтощени, непригодни за войната, която водим. Погледнете се само: две хиляди римски пехотинци, натикани в една кочина от мирното градско население! Така ви се пада! Нека се почувствате в новата си роля — тази на добитък пред заколение. Може би ви е малко тесничко, но нищо. Две хиляди души не заемат повече място от двеста прасета. Затова пък се разболяват. Огладняват. Умират от жажда. И знаят, че от ден на ден положението им ще се влошава все повече и повече. Защото оттук нататък няма да получавате повече никаква храна, а вода ще ви пускат веднъж на пет дни. Остава ви само една вратичка за спасение — да се запишете в легионите на Италия. Помислете над предложението ми.

— Няма какво да мислим! — извика му отдолу Луций Постумий, безславният началник — гарнизон. — Тук оставаме и това е!

Папий слезе от платформата видимо доволен.

— Давам им не повече от шестнайсет дни — закани се той. — Всички ще отстъпят.

Нещата се развиваха все по-добре за Италия. Гай Видацилий бе нахлул с легионите си в Апулия, където дори не му се наложи да се бие. Всички по-големи градове в областта — Ларинум, Теанум Апулум, Луцерия и Аускулум — бяха прегърнали италийската кауза и с желание пълнеха редиците на доброволческите части. Когато на свой ред Мутил изведе армията си на брега на Тосканско море, три от пристанищата в залива Кратер — Стабия, Салернум и Сурентум, както и речното пристанище Помпей на свой ред се обявиха в подкрепа на Италия и му отвориха вратите си без бой.

Без сам да знае как, Мутил получи във владение едновременно четири флотилии бойни кораби, с които реши да проведе светкавична атака по вода срещу Неапол. Но римляните имаха много по-голям опит в морските сражения и техният адмирал Отацилий без особени усилия натика италийците обратно в пристанищата им. Решени за нищо на света да не отстъпят, неаполитанци смело се бореха с огнената стихия, която войниците на Мутил се опитаха да създадат със запалените си стрели, и на няколко пъти спасиха складовете край пристанището си от пожар.

Във всеки град, където местното население бе сключило съюз с Италия, римските заселници бяха незабавно осъждани на смърт. За подобна жестокост първа даде пример Нола, смелата домакиня на Сервий Сулпиций Галба, която му бе помогнала да избяга, загина заедно с останалите си сънародници. Когато научиха за извършеното масово убийство, гладуващите пленници в кочината свикаха спешно събрание; „свикаха“ далеч не е най-точната дума, след като и без това всички живееха един върху друг и дори не можеха да стоят в легнало положение.

— Мисля, ще е най-добре, ако всички прости войници се предадат — започна Луций Постумий. Погледът му обходи изнурените лица наоколо. — В едно можем да сме сигурни, рано или късно италийците ще ни видят сметката. Като римски офицер аз съм длъжен да отхвърлям исканията им и да посрещна достойно смъртта. Аз съм началник и никой не може да ме освободи от задълженията ми. Докато вашите задължения, редови легионери, е да останете живи, за да можете някой ден да участвате в други войни. Във войни срещу общите ни врагове. Затова ви умолявам да се присъедините към италийците! Ако по-нататък ви се удаде възможност да дезертирате и да се върнете при своите, толкова по-добре. Но дори да не стане това, пазете живота си. Някой ден отново ще потрябвате на Рим. — От дългия глад едва намираше сили да говори, затова се спря. — Центурионите също трябва да се предадат. Без своите центуриони Рим е изгубен. Колкото до останалите офицери, ако са решили да капитулират, разбирам ги. Ако сте решили като мен да стоите тук, пак ще ви разбера.

На Луций Постумий му отне много време да убеди войниците си, че трябва да постъпят според съвета му. Всички до един в кохортите искаха да умрат — ако не за друго, то за да докажат на италийците, че римлянинът не се страхува пред нищо. В крайна сметка обаче Постумий наложи своето, макар и не напълно. Колкото и приказки да изхаби, центурионите не пожелаха да последват останалите легионери в отмятането им от Рим. Още по-малко биха го сторили четиримата военни трибуни. Затова всички умряха един по един — центурионите, трибуните и самият Луций Постумий.

Още преди всички в ноланската кочина да са се записали в редовете на италийската армия, или да са отишли в подземния свят, Херкулан на свой ред се обяви за съюз с Италия и изби римските си граждани. Мутил отново се почувства окуражен и убеден в победата си, се впусна в нов щурм срещу Неапол, Путеоли, Кума и Тарацина; атаките срещу латинските пристанища за пръв път въвлякоха самия Лациум във войната и съвсем скоро между римското, латинското и италийското население на областта избухнаха остри конфликти. В същото време Отацилий продължи успешната защита на морските подстъпи към неаполското пристанище и с цената на много избити моряци и няколко подпалени кея успя за втори път да спаси града.

Когато се разбра, че от Централна Кампания на юг цяла Италия е в ръцете на врага, Луций Юлий Цезар побърза да извика на съвещание първия си помощник Луций Корнелий Сула.

— Вече сме напълно откъснати от Брундизиум, Тарент и Региум, в това не можем да се съмняваме — представи той мрачно положението.

— Ами като сме откъснати, най-добре ще е да забравим изобщо за тях. — На Сула сякаш не му правеше никакво впечатление чутото. — Според мене ще е най-добре да съсредоточим силите си в Северна Кампания. Мутил е обсадил Ацера, което означава, че всеки момент може да се озове и под стените на Капуа. А ако Ацера се предаде, и Капуа ще последва примера й. Тук хората може да приличат на нас, римляните, но дълбоко в душата си остават самнити.

Луций Цезар го изгледа едва ли не възмутено.

— Как можеш да си толкова… весел, когато не можем да спрем нито Мутил, нито Видацилий?

— Весел съм не защото не можем да ги спрем, а защото знам, че ще спечелим войната. Можеш да ми вярваш, Луций Юлий, ще спечелим! Това не са избори, надявам се, че разбираш. При изборите обикновено печели този, който започне най-бързо да набира гласове. Но във войната победата е за онзи, който издържи до самия й край. Италийците твърдят, че воюват за свободата си. На пръв поглед това е най-добрата възможна кауза, заради която да победиш. Но ако се замислиш — не съвсем. Свободата, за която говорят италийците, просто няма плът. Тя е някакво си голо понятие, Луций Юлий, нищо повече. Докато Рим се бори за оцеляването си. Ето защо само Рим може да спечели тази войни. Италийците никога не са знаели какво е това да се бориш за самото си съществуване. В продължение на векове те са живеели по определен начин. Може и да не е идеалният за тях, може да им се иска да го променят, но все пак представлява нещо, за което да се хванеш. Само почакай, Луций Юлий! Когато на италийците им омръзне да мрат в името на празни идеали, нещата ще се обърнат в наша полза. Италия не представлява нещо единно и неделимо. Тя не притежава нашата история и нашите традиции. На новата Италия й липсват мос майорум! Рим е нещо реално, докато Италия не е.

По всичко личеше, че колкото и да слуша пламенните слова на легата си, Луций Цезар не бе в състояние да вникне в смисъла им.

— Ако не успеем да задържим италийците далеч от Лациум, спукана ни е работата. Уви, както са тръгнали нещата, с нищо не можем да ги спрем.

— Ние ще ги задържим много преди Лациум! — увери го Сула.

— И как ще го постигнем? — изгледа го невярващо мрачният тип, седнал на командния стол.

— Най-напред да ти съобщя една добра вест, Луций Юлий. Братовчед ти Секст Юлий и брат му Гай Юлий са пристигнали в Путеоли начело на две хиляди души нумидийска конница и двайсет хиляди пехотинци от Африка. Става дума най-вече за римляни, за ветераните от Гай-Мариевата армия, които той засели по бреговете на Римска Африка. Може вече и да не са първа младост, но във всеки случай ще се бият смело за честта на родината. Вече би трябвало да са се прехвърлили в Капуа, където Квинт Лутаций да се заеме с разпределянето им по легиони и с физическата им подготовка. Според него би било по-добре, ако сформираме от тях четири пълноценни легиона вместо пет с непълен състав. Аз лично съм съгласен с него. С твое разрешение ще пратя два от тях на север при Гай Марий, който е поел върховното командване. Останалите два ще използваме тук, в Кампания. — Въздъхна доволно и изгледа усмихнат началника си.

— Няма да е зле да задържим и четирите легиона при нас — отбеляза Луций Цезар.

— Не мисля, че можем да си го позволим — възрази любезно, но решително Сула. — На север сме претърпели много по-големи числени загуби, отколкото в Кампания, а единствените два легиона с боен опит са затворени заедно с Помпей Страбон във Фирмум Пиценум.

— Предполагам, че не мога да ти противореча — преглътна разочарованието си Цезар. — Колкото и да не понасям Гай Марий, трябва да призная, че откакто пое сам върховното командване на север, ми е по-леко на душата. Под негово ръководство нещата там могат да се пооправят.

— Те ще се пооправят и тук! — за сетен път се опита да прогони черните му мисли. Чувстваше не толкова разочарование, колкото известно отчаяние. Луций Цезар беше най-песимистично настроеният пълководец, при когото беше служил. За да подкрепи думите си, Сула се наведе над писалището и като си придаде за пръв път напълно сериозен вид, добави: — Трябва да отвлечем Мутил далеч от Ацера, докато новите легиони стъпят на крака и поемат защитата на града. Вече имам готов план за това.

— И какъв е той?

— Нека взема двата най-добри легиона, с които разполагаме, и тръгна за Езерния.

— Сигурен ли си, че ще ти мине номерът?

— Имай ми доверие, Луций Юлий!

— Хм…

— Ние на всяка цена трябва да отвлечем вниманието на Мутил. Ако се престорим, че искаме да спасим Езерния, той ще ни последва. Вярвай ми, Луций Юлий! Не само ще постигна плана си, но и човек няма да изгубя!

— И откъде смяташ да минеш? — продължаваше да го гледа скептично Цезар, който сам имаше горчиви спомени от опита си да стигне до Езерния.

— По същия път, по който тръгна и ти преди време. Първо по Вия Латина до Аквинум, сетне през дефилето на Мелфа.

— Ще ти скроят засада.

— Не се тревожи, и това съм предвидил.

Колкото по-дълбоко изпадаше в депресията си Цезар, толкова по-самоуверен ставаше Сула в желанието си да го окуражи.

Не изглеждаше на същото мнение самнитският пълководец Дуилий, който с интерес проследи безгрижното напредване на двата римски легиона по пътя от Аквинум. Отдалеч изглеждаше, сякаш римляните не са и чували какво е това засада. Късният следобед завари предните редици на римляните да навлизат в самото дефиле, без ни най-малко да се страхуват от нападение. По височините край прохода ясно се носеха ругатните на центурионите и трибуните по адрес на изоставащите. Заканваха се, че ако някой си позволи да закъснее с прибирането си в прохода, го очакват големи наказания.

Дуилий гледаше от една скала, далеч на високото, и се мръщеше в недоумение. Без дори да си дава сметка, бе загризал ноктите си като малко дете. Дали римската тактика беше плод на вроденото малоумие у началника, или ставаше въпрос за някаква хитрост? Когато легионите се показаха в краката му, той разпозна пешака Луций Корнелий Сула, който ги предвождаше. Да се разпознае Сула, пък макар и от неколкостотин крачки разстояние, не беше трудно, защото друг римски войник със сламена шапка на главата просто нямаше. А този мъж съвсем не беше глупак, дори и засега приносът му в Италийската война да беше съвсем скромен. По бързите движения на войниците зад него Дуилий разбра, че римляните се готвят да издигнат укрепен лагер. Излизаше, че те не само не бързат да излязат от дефилето, но смятат да прекарат нощта в него и да прогонят самнитския гарнизон.

— Това няма да стане! — закани се той, но продължи да се мръщи. — Ще видим какво ще измислим през нощта. Вече е твърде късно тепърва да нападаме, но навярно утре сутринта ще успеем да му пресечем пътя за бягство. Трибуне — обърна се към човека до себе си, — вземи единия легион със себе си и без да вдигаш шум, се залепи за тила на римляните.

Сула бе застанал в дъното на прохода и заедно с първия си помощник наблюдаваше действията на легионерите си.

— Да се надяваме, че това ще стигне да ги заблудим — сподели помощникът, който беше не друг, а Квинт Цецилий Метел Пий, накратко Прасчо Младши.

Откакто умря старото Прасе Нумидик, синът му не само не изгуби нищо от привързаността си към Сула, но дори го имаше за нещо като свой втори баща. Началото на войната Метел Пий прекара в Капуа, където под началството на Катул Цезар помагаше доброволците да стъпят на краката си. Откакто трябваше да спасява консула Гней Максим от клането при Араузио, Метел Пий не бе имал случай да участва във военен поход. Затова сега се бе зарекъл на всяка цена да блесне, без обаче с нищо да даде повод на началника си да се оплаква от поведението му; заповедите си бяха заповеди и Прасчо Младши трябваше стриктно да ги изпълнява.

При въпроса му Сула надигна въпросително белите си вежди, които нямаше възможност да гримира в строя, и убедено заяви:

— Ще ги заблудим.

— Няма ли да е по-добре да останем в дефилето и да пропъдим самнитите от него? — подхвърли уж между другото Прасчо. — По този начин ще си осигурим постоянен път на изток.

— Нищо подобно, Квинт Цецилий. Че можем да прочистим прохода от врага, можем. Но ни липсват двата допълнителни легиона, които да поемат неговата защита след заминаването на останалите. Само да се махнем, и самнитите отново ще заемат старите си позиции. За разлика от нас те имат достатъчно резерви. Сега целта ни е не да ги гоним от височините, а да им вдъхнем страх, че ще го направим. — Той доволно изсумтя. — Вече е достатъчно тъмно, можем да запалим огньове. Нека всичко изглежда много убедително.

Метел Пий се погрижи всичко да изглежда достатъчно убедително. На наблюдателите от околните височини им се струваше, че легионерите на Сула цяла нощ не спират да строят укрепения си лагер. Навярно смятаха да се закотвят за дълго време насред прохода.

— Не ще и съмнение, решили са да ни отнемат прохода — поклати глава Дуилий. — Глупаци! Вместо да прогонят нас, ще се чудят те самите как да излязат обратно.

И той подобно на Сула изглеждаше доволен.

Но при изгрев-слънце на другия ден Дуилий се убеди в дълбоката си заблуда. Между двата склона на прохода наистина бяха издигнати високи насипи от камъни и пръст, но между тях не се виждаше жива душа. Римският вълк бе дал вид, че ще ухапе самнитския бик, а след това се беше скрил. Но не обратно на запад, откъде бе дошъл, а право на изток. От наблюдателния си пост Дуилий добре виждаше облаците прах, вдигнати от римските легиони по пътя към Езерния. Но вече сам нищо не можеше да стори. Бяха му заповядали здраво да държи дефилето на Мелфа, а не да преследва някакви си два легиона из откритата равнина. Това, което все пак бе редно да стори, бе да прати вестоносец до войските пред Езерния.

Но и това се оказа безполезно. Сула бързо проби линиите на обсадата и експедицията завърши успешно между стените на града.

— Много е добър — пишеше в следващото съобщение, което началникът на самнитската обсада Гай Требаций прати до главнокомандващия на цялата самнитската армия Гай Папий Мутил при Ацера. — Езерния е твърде голяма, за да я стегна в плътен обръч с наличните си сили. Нито можех да разпръсна дотолкова силите си, че да му препреча отвсякъде пътя, нито можех да ги концентрирам на едно място от страх той да не ме обкръжи. Затова и когато му хрумне отново да излезе от града, не виждам как ще му попреча.

За своя голяма радост Сула установи, че бойният дух на Езерния ни най-малко не е спаднал и че гарнизонът се състои от цели десет кохорти решени на всичко мъже. Към петте, които Сципион Азиаген и Ацилий така безславно оставиха на произвола на съдбата, се бяха присъединили още пет, дошли от падналите в ръцете на врага Венафрум и Беневентум. Но най-голямото предимство, на което се радваха защитниците, бе превъзходният командир Марк Клавдий Марцел.

— Провизиите и оръжието, които ни носите, са добре дошли — благодари Марцел на Сула. — Ще има да се защитаваме още месеци наред.

— Значи сте твърдо решени да останете в града?

Марцел кимна и се усмихна заканително.

— Разбира се, че ще останем. Вече бягах веднъж от Венафрум, зарекъл съм се да не мръдна от латинска Езерния до самия край на войната! — Усмивката изчезна от лицето му. — Цялото римско население на Венафрум и Беневентум е било изклано от съгражданите си. Изглежда, италийците не знаят мярка в омразата си към нас! Особено самнитите.

— Имат известно право за това, Марк Клавдий — вдигна рамене Сула. Но нека оставим причините за миналото, а следствията — за бъдещето. Това, което ни занимава в момента, е как да спечелим войната. И как да опазим тези смели римски крепости, издигащи се в сърцето на италийските територии. — Той доближи глава до лицето му. — Войната, която е водим, е до голяма степен война на принципи. Италийците трябва да знаят, че Рим и римляните са свещенонеприкосновени. От пролома на Мелфа дотук войските ми оплячкосаха всяко село, което им се изпречи на пътя. Защо? За да разберат италийците как Рим може да действа в тила на собствените им легиони, как може да отнема плодовете на собствените им земи, за да храни градове като Езерния. Ако успееш да издържиш обсадата, Марк Клавдий, и ти ще им дадеш да разберат това-онова.

— Докато ми е по силите, ще пазя Езерния — тържествено се закле той.

И така, когато Сула напусна Езерния, имаше основания да се чувства вътрешно спокоен. Градът щеше да продължи да се защитава. Легионите му поеха напред през земите на самнитите, уповаващи се на щастливата си звезда. Друго не им оставаше — в крайна сметка никой нямаше представа къде се намират в момента войските на самнитите и пиценците. Късметът отново не му изневери; той дори си позволи да мине под самите стени на някои от вражите градове — като Венафрум например, — окуражавайки всячески войниците си да сипят хули и обиди по безучастните зрители от крепостните стени. Когато най-сетне малката му армия достигна безпрепятствено вратите на Капуа, легионерите подеха маршова песен и населението на града се втурна да ги посреща с добре дошли.

Сула научи, че в момента, в който Мутил е отдръпнал част от войските си пред Ацера и ги върнал спешно в Самниум, за да помогнат срещу настъпващата римска армия, Луций Цезар на свой ред тръгнал да помага на обсадения град. Все пак съдбата не се показала твърде благосклонна към консула, защото самият Мутил бил останал насреща му. Оставяйки на Катул Цезар да се погрижи за заслужената почивка на войниците му, Сула яхна едно муле и се впусна по следите на началника си.

Както можеше да се очаква, завари го в изключително лошо настроение, при това без нито един конник — двете хиляди нумидийци, които Секст Цезар бе довел със себе си, незнайно къде се бяха изпарили.

— Знаещ ли какво направи тази лисица Мутил? — посрещна го Луций Цезар още на входа на палатката си.

— Не — отвърна чистосърдечно Сула и се облегна на временно издигнатия стълб от пленени копия. Предстоеше му да изслуша цяла пледоария по въпроса колко е жестока съдбата.

— Когато Венузия се предала на пиценците и венузините се присъединили към новата държава, сред пленниците Гай Видацилий открил някакъв си римски заложник — чужденец. Е, аз лично отдавна бях забравил за него, но се оказа, че в града още си живеел Оксинтас, един от синовете на нумидийския цар Югурта. На Видацилий му хрумнала щастливата идея да доведе Оксинтас тук, пред Ацера. Когато нападнах самнитите, използвах конницата си вместо авангард. И сещаш ли се какво направи Мутил? Облече въпросния Оксинтас в пурпурна роба, сложи му диадема на главата и го прати сам срещу нумидийците. Само като го видяха, двете хиляди нумидийци скочиха от конете и започнала да му се кланят… Можеш ли да си представиш — сви нервно юмрук Цезар, — да се кланят на врага, срещу когото воюват! И като се замисля, колко усилия ни струваше да ги докараме дотук! Всичко отиде напразно, абсолютно напразно!

— Ти какво направи?

— Какво да направя, подбрах ги обратно към Путеоли, където веднага ги качих на корабите и ги върнах в Нумидия. Имат си цар, да им бере грижата!

Сула го погледна одобрително.

— Постъпил си точно както е трябвало, Луций Юлий. — Ръката му погали дървените дръжки на пленените копия. — И все пак, като гледам, с или без конница, не си изгубил сражението! По копията познавам дори, че си спечелил.

Луций Цезар за миг позабрави вродения си песимизъм и ако беше способен да се усмихва, сигурно би го сторил.

— Което си е истина, спечелихме едно сражение. Преди три дни Мутил нападна — навярно, когато е разбрал, че си успял благополучно да проникнеш в Езерния. Аз обаче го изхитрих, като изкарах войските си през задния вход на лагера и го ударих в гръб. Шест хиляди самнити загинаха на бойното поле.

— А Мутил?

— Веднага даде заповед за отстъпление. Сега-засега Капуа е в безопасност.

— Чудесно, Луций Юлий!

— Де да можех и аз така да кажа — поклати тъжно глава той.

Сула с мъка възпря напиращата си въздишка и попита:

— Какво друго се е случило?

— Най-големият син на Публий Крас бил загинал под стените на Грументум. Баща му трябваше доста време да стои хванат като в клещи от луканите. За щастие тия диваци не знаят нито що е дисциплина, нито що е търпение. Лампоний вдигнал цялата си армия и тръгнал за някъде си. Публий и вторият му син Луций успели да излязат. — Вместо да се зарадва обаче, главнокомандващият тежко въздъхна. — Онези глупаци в Рим искаха да оставя всичко и да се върна спешно в града. И знаеш ли защо? За да съм бил провел изборите за консул суфектус, който да замести Луп до края на годината. Отказах им и горещо им препоръчах в случаи на отчаяна нужда да връчат командването на градския претор; все пак Цина е способен човек, не виждам защо да не му се доверят. — Цезар отново въздъхна, подсмръкна леко и се замисли за други проблеми. — В Италийска Галия Гай Целий е сформирал хубава малка армийка, която Публий Сулпиций повел на помощ на Помпей Страбон — да измъкне дебелия си пиценски задник от Фирмум Пиценум. Освен да му пожелаем на Публий Сулпиций на добър час при кривогледия варварин, друго не виждам какво можем да сторим. Между другото, Луций Корнелий, трябва да призная, че двамата с Гай Марий бяхте абсолютно прави за младия Квинт Серторий. В момента цяла Италийска Галия е единствено под негово управление и толкова по-добре, защото се справя много по-добре от Гай Целий. Самият Целий спешно заминал за Трансалпийска Галия.

— Какво е станало там?

— Салувиите отново се хвърлили в лов на глави — направи гримаса на отвращение Цезар. — Как да разчитаме, че тези хора ще се цивилизоват, когато след толкова векове съседство с гърците и римляните продължават да я карат, както си знаят! Помислили си нашите, че няма да им обърнем внимание, и се върнали към варварските си порядки. Лов на глави, представяш ли си! Пратих лично послание до Гай Целий, в което го упълномощавам да бъде безмилостен към всички виновници. Не можем да си позволил точно сега въстание в Галия.

— Така значи, Квинт Серторий се разполага свободно в цяла Италийска Галия — потъна на свой ред в размисъл Сула. Лицето му застина в израз едновременно на умора, нетърпение и дълбока горчивина. — Е, в крайна сметка, не е толкова невероятно! Човек, който е спечелил венец от трева, преди да е навършил трийсет години, може всичко да си позволи.

— Да не би да ревнуваш? — подпита го лукаво Цезар.

Той тръсна глава в знак на отрицание.

— Не, не мога да го нарека ревност! Пожелавам му всичко най-добро, дано успее да стигне върха, към който се е запътил! Този младеж ми харесва. Познавам го още от времето, когато служеше като кадет в армията на Марий в Африка.

Луций Цезар му отговори с някакъв нечленоразделен звук и потъна в мрачните си мисли.

— Друго интересно не се ли е случило? — попита Сула.

— Секст Юлий Цезар пое половината от доведените легиони и ги закара по Апиевия път право в Рим. Разбирам, че щял да прекара цялата зима у дома си. — Личеше си, че Луций Цезар изпитва пълно безразличие към братовчед си. — Както обикновено го е хванала астмата. За щастие поне брат му Гай му прави компания. От двамата заедно може да се събере един свестен човек.

— Аха! Значи скъпата ми приятелка Аврелия ще прекара известно време с мъжа си — усмихна се нежно при тази мисъл Сула.

— Знаеш ли, Луций Корнелий, ти си доста странен човек! Какво толкова важно има в това?

— Абсолютно нищо. Но иначе си напълно прав, Луций Юлий. Аз съм странен!

И понеже лицето на Сула се беше превърнало в доста смущаваща маска, Луций Цезар побърза да смени темата.

— Двамата с теб потегляме съвсем скоро на поход.

— Така ли? В каква посока? Кого ще освобождаваме?

— Походът ти към Езерния ме убеди, че тъкмо тя е ключовата позиция в целия южен фронт. Щом беше бит тук, Мутил веднага се запъти за натам; така поне твърдят осведомителите ти. Мисля, че е време и ние да отидем да видим какво става. Не бива да позволяваме градът да падне в италийски ръце.

— О, Луций Юлий! — отчаяно вдигна ръце Сула. — Езерния е трън в очите на италийците, но само толкова! Докато градът се държи, италийците ще се съмняват в способността си да ни победят. В това се състои цялата му роля! Жителите имат достатъчно провизии да издържат дълга обсада, а началникът на гарнизона Марк Клавдий Марцел е изключително способен и решителен мъж. Нека го оставим сам, да натрие носовете на самнитите, а ние да се заемем с други задачи! Ако Мутил се е прибрал в Самниум, единственият път, по който можем да минем, е отново по течението на Мелфа. Защо умишлено да насочваме войниците си към капана?

Луций Цезар почервеня от недоволство.

— Но ти мина оттам, нали?

— Да, но с хитрост. Втори път няма да се хванат.

— С хитрост или не, и аз ще мина — отсече сухо той.

— С колко легиона смяташ да тръгнем?

— С всички, с които разполагаме. Осем общо.

— О, Луций Юлий, по-добре изобщо забрави! — горещо го посъветва Сула. — Много по-разумно би било от наша страна да изгоним самнитите веднъж завинаги от Западна Кампания! Ако впрегнем и осемте легиона в една армия, ще отнемем пристанищата от ръцете на Мутил, ще подсилим Ацера, ще си върнем Нола. За италийците Нола е много по-важна, отколкото Езерния за нас!

Но Цезар прехапа устни в несъгласие.

— Аз командвам тук, Луций Корнелий, не ти! И аз казвам, че ще тръгнем към Езерния.

Сула вдигна рамене в знак, че се предава.

— Както кажеш, разбира се.

Седем дни по-късно Луций Юлий Цезар и Луций Корнелий Сула напуснаха Ацера и начело на осемте легиона, с които разполагаха римляните на целия южен фронт, потеглиха към Теанум Сицинум. Сула, който открай време се доверяваше най-вече на предчувствия и суеверия, по никакъв начин не можеше да се отърси от обхващащата го паника. И все пак друго, освен да следва навсякъде главнокомандващия, не му оставаше. Луций Цезар казваше кое как да бъде за голяма жалост на Луций Корнелий, застанал начело на двата легиона, с които вече бе отишъл веднъж до Езерния, и вперил тъжен поглед в точещата се далеч напред колона на войската. Луций Цезар умишлено го бе сложил в края на строя, за да е сигурен, че вечер, когато войниците издигнат укрепените лагери за през нощта, легатът няма да бъде в неговия, за да му натяква грешките. Мястото му на пръв помощник на главнокомандващия беше заето от Прасчо Метел Пий, който никак не се чувстваше щастлив от оказаната му чест. Предпочиташе да остане при Сула.

Едва в Аквинум Цезар лично изпрати да повикат Сула и презрително му хвърли някакво писмо. „Как се обръщат нещата на този свят!“ — помисли си с горчивина и отново си спомни началото на този поход, когато в Рим именно той даваше съветите на консула Цезар и от негово име играеше ролята на „експерт“ пред Сената. Но онова паметно за Сула заседание отдавна бе забравено от Луций Цезар, сметнал се за твърде умен, за да търси още съвети.

— Прочети, ако обичаш — подкани го Цезар. — Току-що пристигна от лагера на Гай Марий.

Римската офицерска куртоазия задължаваше получателят на кореспонденцията да не я подхвърля небрежно на подчинените си, а лично да им я прочете на глас. Добре запознат с този елементарен акт на уважение, Сула пое свитъка и усмихвайки се кисело, се захвана да разчита почерка на Марий.

„Луций Юлий, в качеството си на главнокомандващ северния театър на действия мисля, ще е редно да те уведомя за предстоящите си планове. Писмото е написано на Секстилските календи в лагера на войската ми край Реате.

Възнамерявам да нахлуя в земите на марсите. Най-сетне мога да твърдя, че моята армия е достатъчно добре обучена и е време войниците да докажат по същия безапелационен начин както предшествениците им в другите походи, водени от мен, на какво е способен римският легионер. В името на Рим и в името на своя пълководец!“

„Брей, брей! — зачуди се Сула и усети как му настръхва кожата. — Досега не бях чувал старото момче да се изразява с подобни думи! «В името на Рим и името на своя пълководец.» Каква ли нова идея се беше вселила в главата му? Защо е трябвало да обвързва собствената си личност с Рим? Моята армия, не римската армия, а моята собствена! Разбира се, това всички го казваме с или без повод, но защо ще набляга толкова на факта, че тъкмо той е пълководецът? Защото след войната писмото ще остане с векове в архивите ни, а името на Марий ще стои наравно с това на Рим!“

Бързо надигна глава да улови изражението на началника си, но дори Луций Цезар да бе прозрял смисъла на въпросното изречение, не го показваше. „А Луций Цезар — продължаваше да разсъждава Сула, — не е толкова прикрит човек, че да не му проличи, ако е забелязал подобно нещо!“ След което продължи нататък с написаното.

„Мисля, ще се съгласиш с мнението ми, Луций Юлий, че се нуждаем от победа, от пълна и решителна победа, в този край на Италия. Рим нарича официално войната ни с италийците Марсийска война и тъкмо затова марсите трябва да са тези, които първи да победим, и ако е възможно — да изхвърлим завинаги от съюза срещу нас.

Това аз мога да постигна, Луций Юлий, но за да бъде успехът ми сигурен, нуждая се от услугите на своя стар приятел и колега Луций Корнелий Сула. Както и от още два легиона. Разбирам с какво нежелание би се разделил с такъв безценен помощник като Луций Корнелий, да не говорим с цели два легиона. Но ако не смятах искането си за изключително наложително, никога не бих посмял да ти го отправя. Също така не бива да смяташ евентуалното прехвърляне на легионите за постоянно. Нека приемем, че ти ги взимам назаем. След два месеца ще си ги получиш обратно.

Ако сметнеш за възможно удовлетворяването на молбата ми, Рим ще научи за твоята загриженост и ще знае как да ти се отплати. Ако ли пък не можеш, ще трябва да оставя всичко, както е сега, и да измисля друг план за постигане на целите си.“

Сула надигна вежди и изгледа Луций Цезар.

— Какво ще кажеш? — попита той и остави внимателно писмото на писалището пред консула.

— Ти самият ще отидеш при него, Луций Корнелий — рече с привидно безразличие Цезар. — Ще успея да се справя с Езерния и без теб. Гай Марий е напълно прав. Нуждаем се от категорична победа над марсите. Тъй или иначе тук се лутаме като в лабиринт. Нито можем да спрем напора на самнитите и съюзниците им, нито можем да ги съберем на едно място, за да им дадем генерално сражение. Единственото, което ми остава, е да демонстрирам сила и да докажа издръжливост. Видяло се е, че до генерално сражение тук, на юг, няма да се стигне. Затова по-добре е то да бъде дадено на север.

На Сула пак му настръхна кожата. Единият от двамата главнокомандващи се имаше за равен по величие на Рим, другият не искаше дори за миг да приеме, че надежда за победа съществува. И понеже Цезар не виждаше светлина нито от изток, нито от запад, нито от юг, истинско щастие бе, че му се привиждаше на север! „Как бихме могли изобщо да постигнем нещо в Кампания, когато командването е в ръцете на човек като Луций Юлий? — мислеше си той. — Богове, защо никога досега не ми се е удал случай да командвам сам цяла армия? Та аз съм сто пъти по-добър от Луций Цезар! Мога да се окажа по-добър дори от Гай Марий! Откакто съм влязъл в Сената, прекарвам времето си в служба при хора, по-посредствени от мен. И Гай Марий е по-посредствен, защото не се е родил патриций от рода на Корнелиите. Прасчо Метел, Гай Марий, Катул Цезар, Тит Дидий, а сега този душевноболен наследник на една от най-древните фамилии в Рим! А кой е човекът, пращящ от сила и енергия, способен да навърти на пръста си венец до венец и да поеме управлението на цяла провинция, без дори да е навършил трийсет години? Някой си Квинт Серторий. Никому неизвестен сабин. Братовчед на Марий!“

— Луций Цезар, ние ще победим! — повтори за пореден път Сула пред началника си. — Ако щеш ми вярвай, но вече чувам как крилете на Виктория пърхат над главите ни! Ще разбием италийците на пух и прах. Те може и да са спечелили някое и друго сражение срещу нас, но ще загубят войната. Никой не може да победи Рим! Рим е вечен и всемогъщ. Аз вярвам в Рим!

— О, и аз вярвам, Луций Корнелий, и аз! — пресече го веднага Цезар. — А сега си свободен! Бъди от помощ на Гай Марий, защото истината е, че не виждам с какво можеш да ми бъдеш полезен на мен!

Сула стана от стола си и се запъти към изхода. Чак когато излезе навън, му хрумна една мисъл, която заради писмото и тревожното му съдържание бе пропъдил далеч от съзнанието си. Мисълта беше физическото състояние на Луций Цезар, когато двамата разговаряха. Усети как го обзема нов страх. Макар по принцип да беше бавен и флегматичен човек, този път консулът му се беше сторил като изпаднал в болестна летаргия — блед, изпотен, с треперещ глас. Без да се колебае, той се затича обратно при главнокомандващия и попита:

— Луций Юлий, добре ли се чувстваш?

— Да, разбира се!

Но Сула не му повярва и отново седна срещу него.

— Напротив, никак не си добре.

— Чувствам се много добре, Луций Корнелий.

— Трябва да те види лекар!

— Лекар в това забутано село? Най-много да се покаже някоя вещица, която да ми предпише свински тор и лапа от стрити паяци.

— Така и така ще мина през Рим, ще ти пратя сицилиеца.

— Щом настояваш, Луций Корнелий. Но го прати направо в Езерния. Докато дойде, аз вече ще съм там. — По челото му се спусна едра капка пот. — Свободен си, Луций Корнелий.

Сула вдигна рамене и отново стана.

— Ти решаваш, но според мен си хванал малария.

„Това е то“ — каза си с горчивина, докато излизаше за втори път навън, този път, без да се връща. Луций Цезар щеше да поведе войската си през прохода Мелфа, а сам не би могъл дори да се държи на коня си. Щяха да му скроят засада и най-накрая той пак щеше да бяга в Теанум Сидицинум, където пак да лекува раните си, много по-тежки от предишния път. О, защо всички римски началници трябва да са толкова слепи и твърдоглави?

Малко по-надолу по улицата Сула се засече с Прасчо Младши, който изглеждаше не по-малко мрачен от него самия.

— Началникът ви е тежко болен — предупреди го Сула и кимна с глава към главната квартира.

— Не ми го споменавай дори! — размаха ръце Метел Пий. — Този човек и в добро здраве да е, пак не можеш го накара да се усмихне, пък представи си какво чудо е, като го е пипнала маларията! Иде ми да си тегля ножа! Ти какво си му казал, че толкова упорито те отбягва?

— Казах му да забрави за Езерния и да съсредоточи силите си срещу самнитите в Западна Кампания.

— Да, като се има предвид здравословното състояние на главнокомандващия, и това е било достатъчно да го разгневиш — бегло се усмихна Прасчо.

Едно от нещата, които най-много учудваха Сула у Прасчо, беше способността му хем да заеква, хем да не заеква, когато си иска.

— Напоследък не те чувам да заекваш, Квинт Цецилий — рече той.

— 3-з-защо т-ти т-трябваше д-да го казваш, Луций Корнелий? Не з-заеквам само к-когато з-забравя, ч-че заеквам, п-проклет д-да си!

— Така ли? Много интересно. Не си заеквал преди… кога беше? Араузио, нали?

— Да — отвърна Метел Пий и си пое дълбок въздух, опитвайки се да мисли за нещо друго, та да престане да се мъчи. — П-предполагам, че като си в немилост, н-не си науч-чил за п-плановете на к-консула? Знаеш ли к-какво си е наумил да прави в Рим?

— Не. Какво му е хрумнало?

— Да даде гражданство на всички италийци, които не са се вдигнали срещу нас?

— Шегуваш се!

— Не и аз, Луций Корнелий! Когато човек живее в компанията на Луций Юлий, той просто забравя какво е това шега. Говоря ти напълно сериозно. Щом боевете приключат, а те сигурно ще замрат с идването на есента, той смята да прибере доспехите и да си облече сенаторската т-т-тога. Говори, че последното му дело като консул щяло да бъде раздаването на римско гражданство на всеки италиец, който не е воювал срещу нас.

— Но това е истинско предателство! Искаш да кажеш, че той и останалите кухи глави във върховното командване са погубили живота на хиляди римляни за нещо, което сами не са знаели какво е? — Сула се беше разтреперил от гняв. — Искаш да кажеш, че Цезар ще прекара шестте си легиона през прохода Мелфа с пълното съзнание, че негови войници ще загинат за този, дето духа. С пълното съзнание, че сам ще отвори врата на всеки мръсен италиец да получи желаното гражданство? Защото точно това ще стане, предполагам, сам го разбираш. Всички ще получат гражданство — от Силон и Мутил до последните освобожденци в клиентелата им! О, не, не може да направи подобно нещо!

— Няма защо да ми викаш на мен, Луций Корнелий! Аз ще съм от онези, които до последно ще се съпротивляват срещу всеобщото гражданство.

— Но ти дори няма да имаш възможност да си кажеш мнението, Квинт Цецилий. Докато другите дрънкат в Сената, ти ще мръзнеш някъде с легионите. Само Скавър ще стои в Рим да защитава делото, но той е вече твърде стар. — Прехапа устни и впери невиждащ поглед в минувачите по улицата. — Ще гласуват Филип и продажните му курви. А те ще гласуват в полза на гражданството. Както и плебейското събрание.

— Ти също ще мръзнеш с легионите, Луций Корнелий — напомни му мрачно Прасчо. — Ч-ч-чувам, че си щял да бъдеш в щаба на оная дърта мушмула Гай Марий! А за него, виж, обзалагам се, че няма да се възпротиви срещу Луций Юлий!

— Аз не съм толкова убеден — въздъхна Сула. — Едно нещо никой не може да отрече на Гай Марий, Квинт Цецилий — това, че е преди всичко останало войник. Преди той да се върне в Рим, на света ще има доста по-малко марси от сега.

— Да се надяваме, че си прав, Луций Корнелий. Защото когато един ден Гай Марий се върне в Сената, а по столовете стоят колкото римляни, толкова и италийци, можеш да си сигурен, че пак ще го обявят за Пръв сред римляните. И ще получи своето седмо консулство.

— Не и ако зависи от мен — зарече се Сула.

На другия ден Сула отдели двата си легиона от опашката на Цезаровата колона и докато консулът напредваше с армията си напред към дефилето на Мелфа, той самият се обърна в обратната посока и хвана Латинския път, прекоси реката и излезе при разрушения град Фрегела, който трийсет и пет години по-рано се бе разбунтувал срещу римската власт и бе сринат из основи от Луций Опимий. Легионите се спряха на лагер край останките от някогашния цветущ град, където между полусъборените стени бяха разцъфнали полски цветя, а улиците се бяха превърнали в чудни ливади. Сула не беше в настроение да гледа как трибуните и центурионите се занимават с такава прозаична работа като издигането на укрепен лагер и отиде на самотна разходка из опустелия град.

„Ето тук, в краката ми лежи квинтесенцията на всичко онова, за което воюваме в момента — размишляваше той. — Именно гледката на останките от Фрегела беше замъглило до такава степен очите на магаретата в Сената, че така глупаво се заканваха да постъпят по същия начин с цяла Италия. Хвърлихме време и пари, рискувахме живота си в борба да превърнем полуострова в една огромна Фрегела. Казвахме си, че ще изтрием италийците от лицето на земята. Алени макове щяха да растат там, където се е ляла алената италийска кръв. Бели рози щяха да растат изпод белите кости на избитите ни врагове, от зейналите дупки в черепите щяха да никнат жълтите очички на маргаритките. Защо похабихме толкова сили, когато сами се отказваме от преследваната цел? Защо толкова хора трябваше да загинат, защо тепърва ще загиват, когато не искаме да постигнем желаната победа? Цезар си прави сметката да даде гражданство на Етрурия и Умбрия, преди и те да са се присъединили към бунтовниците. Но веднъж направи ли го, процесът ще стане необратим. Дори ако се опита, друг ще поеме жезъла на властта от ръцете му и ще довърши започнатото. С ръце, почервенели от кръв, всички италийци ще получат своето гражданство. Защо трябваше да се захващаме с война, която няма да ни изведе доникъде? И то точно ние, наследниците на троянците, които уж сме се научили навреме да разпознаваме предателите между нас. Ние сме римляни, не сме италийци. А ще трябва с очите си да гледаме как същите тези италийци се превръщат в римляни. Ще се наложат там, където досега сме властвали ние, ще унищожат всичко, което е съставлявало Рим. Техният Рим няма да бъде повече този, който наследихме от предците си. Няма да бъде моят Рим. Ето тази цветна градина, в която се е превърнала Фрегела, е моят Рим, градът на славните ми предци, които имаха достатъчно смелост да унищожат враговете си и да настанят на тяхно място пеещи птички и жужащи насекоми.“

Сула не беше сигурен дали заради сълзите в очите му залязващото слънце го заслепява, или изцяло е попаднал в някакво нереално пространство, където нещата изглеждат другояче. Но сред синкавите вълни на въздуха около себе си той забеляза да се приближава нечий силует. Все по-ясно се очертаваше формата на едър, бавно крачещ човек, облечен в дрехите на римски пълководец. Синкавата фигура се превръщаше в черна сянка, докато най-накрая лъскавата броня не заблестя на слънчевите лъчи и перата по шлема не затрептяха на вятъра. Гай Марий! Гай Марий италиецът!

Сула чак хлъцна от изненада, сърцето му трескаво затуптя в гърдите. Той се закова на място и го изчака съвсем да наближи.

— Луций Корнелий.

— Гай Марий.

Никой не понечи да подаде ръка на другия. Марий се обърна на другата страна, за да продължат в посоката, накъдето бе вървял Сула. Двамата изминаха така известно разстояние из улиците на умрелия град, без да продумат, докато най-накрая Марий, който никога не беше понасял тягостните мълчания, не се осмели да започне разговор:

— Доколкото разбирам, Луций Юлий бил тръгнал към Езерния?

— Точно така.

— А вместо това би било по-добре да си върне Стабия и Помпей. Отацилий вече се е заел с построяването на голям флот, за който дори има доброволци от моряците. Уви, силният държавен флот никога не е влизал в приоритетите на римския Сенат. Дочувам, че в Курията се говорело всички освобожденци в града да бъдат включени в някаква нова военна единица, която да поеме охраната на градовете ни в Северна Кампания и Южен Лациум. Отацилий ще може да качи голяма част от тази крайбрежна милиция на корабите си.

Сула само изсумтя.

— И кога смятат назначените отци да прокарат този закон?

— Кой знае? Поне са седнали да го обсъждат.

— Чудо на чудесата!

— Струва ми се, че си много огорчен, Луций Корнелий. Дали причината не се крие у Луций Юлий? Не бих се изненадал.

— Прав си, Гай Марий, дълбоко съм огорчен. Тъкмо се разхождах из тези хубави улици, покрити със зеленина, и разсъждавах за злата орис на Фрегела. Разсъждавах и правех неволни сравнения с очертаващата се участ на италийците, с които воюваме в момента. Знаеш ли, Луций Юлий имал намерение да прокара закон, според който всички италийци, които все още не са взели участие във войната срещу Рим, ще получат пълно римско гражданство. Не е ли прекрасно?

Марий се закова за миг на място, след това продължи.

— Това ли му е хрумнало сега? И кога смята да го прокара? Преди или след боя, който ще яде при Езерния?

— След.

— А ти молиш боговете да ти отговорят защо е била цялата тази война досега? — подхвърли старият воин, без да си дава сметка, че наистина е разгадал мислите на Сула. И в следващия миг прихна да се смее. — Което си е истина, още не ми е минало желанието да воювам. Да се надяваме, че ще успея да спечеля някое и друго сражение, преди римският Сенат и народ да са се предали пред исканията на консула си! Какъв обрат, а? Да можехме да върнем от света на мъртвите и Марк Ливий, цена нямаше да имаме. Ако беше още жив, нищо от това нямаше да се е случило. Хазната нямаше да е толкова празна, колкото главите на съгражданите ни, а полуостровът щеше да се изпълни с миролюбиви, щастливи, доволни римски граждани.

— Точно така.

Двамата пак се умълчаха, докато не излязоха на някогашния градски форум, където някоя останала изправена колона или каменна стълба, водеща към нищото, се издигаха над тревата и цветята.

— Имам работа за теб — смени темата Марий, като седна на някакъв каменен блок. — Хайде, Луций Корнелий, седни до мен или се скрий някъде на сянка, но свали тази проклета шапка, че не ти виждам очите.

Сула послушно се премести на сянка и свали сламената си шапка, но нито седна, нито отвори уста да каже нещо.

— Предполагам, че си задаваш въпроса защо е трябвало да бия път чак до Фрегела, вместо да те изчакам в Реате?

— Най-вероятно отговорът е, че не ме искаш в Реате.

Марий отново се засмя.

— Човек никога не може да те излъже, Луций Корнелий. Точно така, не те искам в Реате. — Усмивката му скоро се стопи. — И в същото време нямах намерение да излагам плановете си в писмото. Колкото по-малко хора знаят за задачата ти, толкова по-добре. Не че се съмнявам да не би в щаба на Луций Юлий да има предатели, но предпазливостта не вреди.

— Единственият начин една тайна да остане запазена е да не я кажеш на никого.

— Точно така — приведе се напред Марий и каишите на бронята му жално изскърцаха от тежестта. — Луций Корнелий, ще се отбиеш още тук от Вия Латина, ще продължиш нагоре по течението на Лирис, ще излезеш първо на Сора, сетне ще завиеш пак покрай реката и ще я проследиш до изворите й. С други думи, ще излезеш на няколко километра от Валериевия път, но от тази страна на вододела.

— Моята задача я разбирам. Но какво ще правиш ти през това време?

— Докато ти се изкачваш нагоре по Лирис, аз ще тръгна от Реате в източна посока и ще навляза в планинските проходи. Ще изляза на Валериевия път малко след Карсеоли. Градът е напълно разрушен и в момента го държи врагът. Ако не са ме излъгали съгледвачите, вътре се е настанила армията на маруцините начело със самия Херий Азиний. Ще се опитам по възможност да го привлека в открит бой, който ще реши владението на целия път на запад от проходите. Тъкмо по това време искам ти да си се изравнил с войската ми — само че на юг от вододела.

— На юг от вододела и без врагът да е научил за присъствието ми — кимна в разбиране Сула, който започваше да се разделя с безразличието си.

— Точно така. Което означава, че ще теглиш ножа на всичко живо пред себе си. Всички знаят много добре, че легионите ми се намират северно от Вия Валерия, надявам се на марсите и маруцините дори да не им мине през ума, че римски войски могат да дойдат и от юг. Ще се опитам да привлека цялото им внимание единствено върху моите действия — усмихна се Марий. — Разбира се, всички трябва да мислят, че в момента си с Луций Юлий и приближаваш Езерния.

— Забелязвам, че ни най-малко не си изгубил способността си да воюваш, Гай Марий.

В черните очи на Марий просветнаха заканителни искрици.

— Надявам се и никога да не я изгубя! Защото, Луций Корнелий, нека ти го кажа съвсем откровено: ако аз забравя да воювам, то никой от съзвездието римски управници в момента няма да може да ме замести. Накрая ще се принудим на самото бойно поле да подаряваме гражданство на хора, които вече са ни видели сметката.

От една страна на Сула му се искаше да обсъдят по-подробно темата за гражданството, но в същото време съвсем друг въпрос го измъчваше и той даде нова насока на разговора.

— Ами аз? — попита той с известна обида в гласа. — Аз също мога да воювам.

— Да, да, разбира се, че можеш — опита се да оправи положението Марий. — Никога не съм го отричал. Но войната не е влязла в кръвта ти, Луций Корнелий.

— За да станеш добър пълководец, трябва само да се научиш.

— За да станеш добър пълководец, наистина ти трябва най-вече учение. Учение, което ти отдавна си минал. Но ако войната не е в кръвта ти, Луций Корнелий, никога не би могъл да надраснеш останалите добри пълководци и да се превърнеш в нещо повече — продължаваше да философства той, без да се сеща, че думите му могат да засегнат Сула. — А понякога и добрият пълководец се оказва неспособен. Истинският войник действа с вдъхновение. Това или ти е дадено по рождение, или никога не ще го притежаваш.

— Един ден — отвърна му Сула замислено — Рим ще осъмне без теб, Гай Марий. И тогава кой знае… ще видим! Може би аз ще стана най-големият пълководец.

Но Марий продължаваше да не разбира, продължаваше да разсъждава от своята гледна точка. Вместо да вникне в думите на Сула, весело му отговори:

— Е, Луций Корнелий, остава ни само да се надяваме, че когато този ден дойде, на Рим ще са му нужни просто добри пълководци…

— Както кажеш — вдигна рамене той.

За Сула най-обидното се състоеше в това, че както можеше и да се очаква, планът на Марий беше съвършен. Чак до Сора двата легиона не срещнаха и следа от неприятелска войска. Едва пред подстъпите на града размениха някой и друг удар с малък отряд пиценци начело с Тит Херений, които бързо се разбягаха. От Сора до изворите на Лирис се виждаха само латински и сабински села, които посрещаха римските легиони с такава нескрита радост, че сърцето на Сула се трогна и предпочете да не привежда в дело заповедта, която Марий беше дал по техен адрес. Много по-голяма бе опасността избягалите след битката при Сора пиценци да съобщят на съюзниците си за придвижването му из планините, но се бе постарал да ги заблуди, че се е насочил към самата Сора, а след това по заобиколни пътища от изток ще се съедини със силите на Луций Цезар отвъд дефилето на Мелфа. Беше истински късмет, че Тит-Херениевите пиценци и малцината пелигни с тях го причакваха на друго място.

Сула поддържаше постоянна връзка с началника си и знаеше, че Марий спазва съвсем стриктно предварителния план и че е излязъл на Валериевия път недалеч от Карсеоли. Веднага срещу легионите му бе настъпила армията на маруцина Херий Азиний, която, подлъгана от привидното отстъпление на Марий, се бе втурнала с главата напред към пълен разгром, от който оцелели почти не останаха. Самият Херий Азиний загина на бойното поле, а Марий продължи през проходите, необезпокояван от никого. Към Алба Фуценция се бяха запътили четири легиона решителни мъже, които предвкусваха очакващата ги победа. Как можеше да изгубят, когато начело им вървеше старата лисица от Арпинум? Нещо повече, сраженията срещу Скатон и Азиний ги бяха превърнали от зелени новобранци в опитни бойци, знаещи как да се сражават.

Сула и двата му легиона се залепиха като сянка за армията на Марий. Разделяше ги само планинският вододел, който напълно криеше движението на южното крило от наблюдателите по Валериевия път. Когато стигнаха марсийското плато около езерото Фуцин, планинският хребет между двете армии съвсем се стопи, но Сула продължи да се движи на десетина-петнайсет километра встрани от Марий, без дори да се страхува, че някой ще го забележи. За целта трябваше да благодари най-вече на любовта на марсите към виното, която ги бе накарала въпреки неблагоприятния климат да засадят практически целите си земи с лозя. На юг от Валериевия път всичко се губеше в безкрайната шир на лозята, разделени на малки парцели от високите каменни огради, които трябваше да ги пазят от студения планински вятър. Когато Сула се нахвърли върху села и паланки, даде пълна воля на жестокостта си. Откъдето минеха легионите му, жив човек не оставаше; при това избитите бяха все жени, деца и старци, след като всички здрави мъже по бреговете на езерото бяха влезли в легионите, за да се бият срещу Рим.

Когато Марий най-после влезе в открито сражение с марсите, Сула го разбра веднага, защото вятърът духаше от север и ясно донасяше звъна на оръжието и виковете на ранените. На двата легиона дори им се струваше, че кръвопролитието се води зад съседната ограда и нетърпеливо чакаха сами да се включат. За всеки случай рано призори бе дошъл пратеник от Марий, предупреждаващ, че сблъсъкът със Силон се очаква всеки момент. Затова Сула строи войските си в бойни редици от по осем души, прилепи ги към високите десетина стъпки огради и зачака.

Около четири часа след началото на сражението по оградите се появиха бягащите фигури на първите марси. Войниците на Сула ги чакаха с протегнати мечове и буквално ги нижеха като с шишове, докато нещастниците сами скачаха в прегръдката на смъртта. Тук-там отчаяните марси се захващаха да бранят с последни сили отлитащия си живот, но никъде армията на Сула не беше сериозно застрашена от пробив или сериозни загуби.

„Както винаги пак изиграх ролята на опитния Мариев слуга — мислеше си той, докато наблюдаваше клането от едно близко възвишение. — Неговата глава роди плана, неговата ръка ни направляваше през цялото време и в крайна сметка само неговата воля ни изведе към победата. А ето ме мен, седнал да чакам зад някаква си каменна ограда и като гладно куче да се нахвърлям на огризките от голямата победа. Колко добре си знае силите Марий… И колко добре знае слабите ми места!“

Искаше му се да не е длъжен да се радва. Щом като войниците му дадоха своя дял от победата, той яхна мулето си и като заобиколи отдалеч оградените лозя, отиде да докладва на Гай Марий, че всичко е минало точно според плана, че от марсийската армия не е останал практически никой.

— Имахме работа със самия Силон! — говореше оживено Марий, докато го тупаше по гърба и посягаше да удари и себе си по гърдите. Двамата вървяха прегърнати към палатката на командващия, където да си поприказват насаме. — Да не ти разправям, по долни гащи ги хванахме. Сигурно защото сме на тяхна територия и се чувстват у дома си. Стоварих им се като гръм, Луций Корнелий! Като че ли дори не са си представяли Азиний да изпусне контрола върху проходите! Никой не си е направил труда да им съобщи за поражението му; знаели са само, че е напуснал лагера си веднага щом аз съм тръгнал от Реате. Изведнъж им се показвам зад скалите — в пълен боен ред, лице в лице с предните им редици. Бързаха да помагат на Азиний, та затова едва успях да се спра на дистанция. Между нас и тях имаше пространство, та разполагах с достатъчно време да строя войската си в каре и да се направя как уж се готвя за отбрана.

„Ако си толкова велик пълководец, Гай Марий — вика ми Силон отсреща, — ела да се бием!“

„Ако ти си толкова велик пълководец, Квинт Попедий — отвръщам му аз, — накарай ме да се бия!“

Така и няма да разберем как точно би постъпил той в тази ситуация, защото щом чуха предизвикателството ми, войниците му се впуснаха в безредна атака. Дори не се обърнаха към него да го видят каква заповед ще им даде. Е, толкова по-добре за мен. Винаги съм знаел как да се оправям в подобно положение, Луций Корнелий. Силон явно не се е научил. Казвам „не се е“, защото има още време. Щом хората му започнаха да отстъпват или да бягат през лозята, той обърна коня си на другата страна и препусна право към Марувиум. Не му се чакаше да види края. Предполагам, няма да даде почивка на коня си, преди да се е прибрал на сигурно при Мутил. Така или иначе, принудих марсите да отстъпват в една-единствена посока — на юг през лозята. Знаех, че ги чакаш да ги довършиш в гръб. И това беше всичко.

— Добре си свърши работата, Гай Марий — похвали го Сула напълно искрено.

След което офицерите се наредиха да пируват в чест на победата. Марий, Сула, помощниците им, сред които изпъкваше малкият Марий, горд с великия си баща, при когото служеше като кадет. „О, малкият се е научил да го гледат!“ — помисли си Сула и през цялата вечеря упорито гледаше в обратната посока.

Цялата битка започна да се претворява в приказките на пируващите, всеки се надпреварваше да обяснява кое точно как се е случило и накрая описанието на сражението се оказа едва ли не по-дълго от самото сражение. Но колкото повече амфори биваха обръщани, толкова повече разговорът минаваше от героичната тематика на чисто политическата, а това означаваше да се спомене името на консула Луций Цезар. Повечето младши офицери в Мариевата армия се оказаха дълбоко шокирани от намеренията на Цезар да раздаде римско гражданство на италийците; началникът им така и не беше отварял уста по въпроса, нищо че Сула го беше уведомил още във Фрегела. Чуха се различни мнения, но всички бяха като цяло против Цезаровия законопроект. Около масата седяха все хора, които в продължение на шест месеца бяха живели единствено заради войната, които бяха убивали и бяха гледали как убиват другарите им, които през цялото време не се бяха освободили от чувството как само личностните съперничества между римските управници им пречат да наберат скорост и да спечелят така желаната победа над врага. Всички онези, които предпочитаха да си стоят на сигурно в Рим, бяха окачествени като дърти бабички — весталки, начело с Филип, чието име беше на всяка уста, както и това на консула Луций Цезар.

— Юлий Цезарите са една огромна топка от нерви, готова всеки момент да се пръсне от напрежение — изказа мнението си зачервилият се от алкохола Марий. — Много жалко, че точно тази година първи консул се падна един от тях. Знаех си, че няма да издържи.

— Да разбирам ли по тона ти, Гай Марий, че ако зависи от теб, италийците няма да получат нищо? — попита го направо Сула.

— Бих предпочел да не получат нищо — отговори той. — Преди да се стигне до открита война, естествено нещата стояха другояче. Но щом човек се обяви за враг на Рим, то той се превръща автоматически в мой личен враг. И нищо не може да заличи тази вражда.

— И аз чувствам нещата по абсолютно същия начин — добави Сула. — И все пак, ако Луций Юлий успее да прокара законопроекта си през Сената и народното събрание, ще се намалят докрай шансовете Етрурия и Умбрия да минат на страната на врага.

— Прав си. Именно за да не се случи подобно нещо, Луций Катон Лициниан и Авъл Плоций си разделиха легионите, доведени от Секст Юлий. Единият се понесе към Етрурия, другият — към Умбрия, само и само да не позволят да се вдигне и там въстание.

— Самият Секст Юлий тогава какво прави?

Вместо Марий отговори синът му:

— Поема си въздух в Рим. В последното си писмо майка ми пише за „силно възпалени гърди“.

Сула се опита да го унищожи с поглед, но не му се удаде. Дори когато баща ти е главнокомандващ, нямаш право да се намесваш в разговора на по-висшестоящите.

— Не ще и съмнение, че с похода си в Етрурия Катон Лициниан силно увеличава шансовете си да спечели консулските избори за догодина — рече той. — Естествено, ако се справи със задачата, но не се съмнявам, че ще успее.

— И аз така мисля — съгласи се Марий и се оригна. — В крайна сметка задачата е съвсем скромна — тъкмо за човек със скромни възможности като Катон.

Сула се усмихна.

— Какво, Гай Марий, не го ли смяташ за достоен?

Той го изгледа учудено.

— Нима ти имаш добро мнение за него?

— Нищо подобно. — Сула също беше пил повече, отколкото му понасяше организмът, и вече минаваше на вода. — Между другото, какво ще правим ние самите отсега нататък? Вече сме септември, а мен ще ме повикат съвсем скоро обратно в Кампания. Бих искал по възможност да използвам каквото време ми остава за полезни неща.

— Не мога да повярвам, че Егнаций е подлъгал Луций Юлий да влезе в дефилето на Мелфа! — отново се обади невъзпитаният Марий Младши.

— Това е, защото не си пораснал достатъчно, момчето, ми да се убедиш колко е безгранична хорската глупост — обясни баща му. Личеше си, че вместо да го дразни, обаждането на сина му по-скоро го радва. След което се обърна към Сула. — След като Луций Юлий се е прибрал обратно в Теанум Сициниум и е изгубил цяла четвърт от армията си, не виждам закъде си се разбързал, Луций Корнелий. Може би искаш да му светиш на Луций Юлий? Предполагам, че са се намерили достатъчно добри души да го сторят вместо теб. Не, предлагам ти заедно да отидем в Алба Фуценция — плесна се той по крака и изпадна в някакво неразбираемо състояние, което някои биха нарекли смях, други — продължително оригване.

Сула замръзна на стола си.

— Добре ли се чувстваш?

За момент лицето на Марий почервеня, след това посивя, но скоро си възвърна естествения цвят и смехът се превърна в истински.

— След такъв славен ден, Луций Корнелий, не мога да не се чувствам добре! Та, както казвах, време е да влезем в Алба Фуценция, да премахнем обсадата, след което да се поразходим из Самниум… Ще оставим на Секст Юлий задачата да превземе Аскулум Пицентум, докато ние се занимаваме със самнитския бик. Да се обсаждат градове е пълна досада, никога не ми е било по сърце. — Той се закикоти доволно. — Няма ли да е прекрасно, ако един ден се озовем в Теанум Сидицинум и ти с галантен жест бръкнеш в пазвата си, за да подариш на Луций Юлий освободена Езерния? Колко ще ти бъде благодарен!

— Няма начин да не ми благодари до гроб, Гай Марий.

Най-сетне се вдигнаха от масата и сложиха край на веселбата. Сула и малкият Марий помогнаха на главнокомандващия да си легне. Младежът хвърли заканителен поглед на Сула и се измъкна навън, оставяйки го сам да се оправя с баща му.

— Луций Корнелий — рече провлачено Марий, — ела, ако обичаш, утре сутринта да ме събудиш. Искам да си поговорим двамата насаме. Уви, тази вечер не мога. Нали разбираш, това проклето вино…

— Сега се наспи добре, Гай Марий. Сутринта ще дойда да те вдигна.

Но на сутринта се оказа, че точно да бъде вдигнат Гай Марий, е най-трудното. Когато махмурлията Сула се вмъкна в сенчестото спално помещение на Мариевата палатка, той завари внушителната му фигура в абсолютно същото положение, както я беше оставил предната вечер. Сбърчи подозрително вежди и се доближи до спящия, изпитвайки крайно неприятно предчувствие. Че Марий беше жив, се разбираше по тежкото му дишане, чуващо се чак в преддверието на палатката. Когато се наведе над леглото, дясната ръка на Марий едва-едва помръдна и надигна чаршафа. Отдолу се показаха очите му, в които бе изписана такава уплаха, че буквално граничеше с безумие. От обездвижената си лява буза до напълно вдървения си ляв крак Марий отново бе станал жертва на парализата. Без дори да гъкне, камарата от мускули бе повалена на това легло от удар колкото невидим, толкова коварен и неизличим.

— Удар — с мъка промълви Марий.

Без дори да го съзнава, Сула протегна ръка и погали мократа от пот коса на болния. Чувстваше, че този човек най-после е заслужил любовта му; сега, когато се бе изнесъл завинаги от политическата сцена.

— О, бедни старче! — наведе той лице до Марий и допря устни до обляната му със сълзи страна. — Горкият! Най-сетне ти се видя сметката.

На което парализираният успя да отговори разбираемо:

— Още… не! Седем… пъти…

Сула подскочи назад, сякаш Марий се бе надигнал и го бе зашлевил в лицето. Прикри за миг очите си с ръка, за да избърше сълзите си и се засмя истерично.

— Или аз съм откачил, Гай Марий, или този път наистина е свършено с теб!

— Не… още — повтори с усилие той, в чийто проницателен поглед гневът изместваше страха. — Седем… пъти.

Сула отиде до покривалото, закриващо спалнята от преддверието, и така завика за помощ, сякаш го бе нападнал Цербер и искаше да го разкъса с трите си глави.

Едва след като всички лекари в армията се изредиха да видят болния, а самият Марий бе обърнат във възможно най-удобното за него положение, Сула свика на съвещание офицерите, насъбрали се в тревога пред палатката, където разплаканият Марий Младши не допускаше никого да влезе.

Съвещанието се проведе на лагерния форум, та да могат войниците да се убедят, че нещо се върши; новината за удара на Марий се бе разнесла като мълния от палатка на палатка и много големи мъже се бяха присъединили към сълзите на младия Марий.

— Командването поемем отсега нататък аз — съобщи на присъстващите Сула.

Никой дори не понечи да му възрази.

— Връщаме се веднага в Лациум, преди Силон и Мутил да са научили за катастрофата.

Едва сега един от младшите легати, Марк Цецилий Корнут, посмя да се обади:

— Това е смехотворно! Намираме се на някакви си двайсет-трийсет километра от Алба Фуценция, а изведнъж се обръщаме на другата страна и си заминаваме!

Сула прехапа устни и като разпери ръка по посока на стълпилите се по-далеч разплакани войници, заяви:

— Виж ги, глупако! Ти би ли навлязъл наистина на чужда земя с тези войници? Не виждаш ли, че смелостта ги е напуснала! Трябва да ги съберем и внимателно да ги отведем в родината, преди да са полудели от страх. А когато ги върнем на сигурно място, Корнуте, ще им потърсим нов пълководец, който да си спечели поне една десета от любовта им към Гай Марий!

Корнут отвори уста с намерението да възрази, но нищо не му дойде наум и той вдигна безпомощно рамене.

— Друг има ли да каже нещо? — попита Сула.

Изглежда, нямаше.

— Добре тогава. Вдигайте веднага лагера. Вече съм пратил вест до легионите си в другия край на лозята. Ще ни чакат долу на пътя.

— Ами какво ще правим с Гай Марий? — попита плахо един от щаба, принадлежащ към фамилията на Лициниите. — Може да умре, ако го помръднем.

Сула чак го вкамени от ужас с дивашкия си смях.

— Кой, Гай Марий? Ти него и с брадва да го удариш по главата, пак не можеш да го убиеш, момче! — Като видя все пак реакцията на околните, той се опита да възвърне спокойствието си и да добави: — Няма от какво да се плашите, господа, само преди два часа Гай Марий лично ми се зарече, че още не се е предал. И аз му повярвах напълно! Затова го взимаме със себе си. Мисля, ще се намерят достатъчно доброволци да го носят на рамене.

— Всички ли се връщаме в Рим? — попита също тъй плахо, както предния път Лициний.

Едва сега, когато сам се бе окопитил, Сула си даде сметка колко са наплашени не само войниците, но и офицерите. И все пак те си оставаха римски благородници, които искат да знаят всичко, за да са наясно как най-добре да реагират според положението си. Сула трябваше да ги гали като мънички котенца, които умират от страх, но не искат да си го признаят.

— Не, не отиваме всички в Рим — отвърна му рязко той. — Когато стигнем Карсеоли, ти, Марк Цецилий Корнут, ще поемеш командването на армията и ще я разположиш на лагер край Реате. Аз самият ще взема пет кохорти като почетна стража и ще съпроводя Гай Марий и сина му до Рим.

— Много добре, Луций Корнелий, щом така желаеш, предполагам, че така и ще трябва да стане — отвърна му Корнут.

Едва ли някога щеше да забрави хищния поглед, който впери в него Сула; сякаш хиляди мравки се бяха покатерили изведнъж по гърба му.

— Никак не грешиш, Марк Цецилий, като мислиш, че всичко ще стане точно както аз го желая. А ако нещо не е тъй, както аз го желая, то на теб не ти остава нищо друго, освен да си пожелаеш никога да не си се раждал! Ясен ли съм? Добре! А сега действай!

6

Когато в Рим научиха, че при Ацера Мутил е бил разгромен от Луций Цезар, настроението значително се повдигна. Сенатът издаде обръщение към народа, според което носенето на траурно облекло от гражданите повече не било необходимо. Когато обаче се разбра за последвалото поражение на консула в пролома на Мелфа и грубите сметки показаха, че римляните са загубили кажи-речи същия брой войници, колкото самнитите предния път, никой в Сената не си отвори устата за ново обръщение, връщащо общонационалния траур. Това само щеше да подчертае значението на изгубената битка.

— Би било напълно безполезно — разпери безпомощно ръце Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус пред малцината си колеги — сенатори, които бяха благоволили да обсъдят настъпилото положение. Долната му устна потрепна, но Скавър бързо я прехапа. — Това, с което трябва да се примирим, е един много по-сериозен факт — може да загубим войната.

Филип не присъстваше, затова и нямаше кой да повдигне спор по въпроса. Квинт Варий също се занимаваше с по-сериозни дела, а именно да съди в държавна измяна дребните риби в Сената; откакто Антоний Оратор и Скавър го бяха направили на смях пред съдебните заседатели, участта на останалите заподозрени стана още по-злочеста.

Лишен от каквато и да е опозиция от страна на оределите си колеги, Скавър не сметна за нужно да продължи с изказването си и тежко се отпусна на стола си. „Вече съм твърде стар — рече си за сетен път той. — Как така Гай Марий, с когото сме връстници, се справя с няколко противникови армии едновременно, а аз една реч не мога да изнеса.“

Отговорът на въпроса му дойде в края на секстилис, когато специален пратеник от Марий съобщи пред Сената за тежкия разгром на Херий Азиний при Карсеоли, за смъртта на същия Херий Азиний и за гибелта на още седем хиляди маруцински войници. Уви, градът бе дотам обезкуражен, че никой не отдаде особено значение на новината; вместо това граждани и сенатори зачакаха с нарастваща тревога кога друг пратеник ще им съобщи за неизбежното поражение. Като потвърждение на опасенията им съвсем скоро пристигна и вторият вестоносец. Беше приет веднага в Сената, където се събраха едва неколцина назначени отци да изслушат с ледени изражения трагичните новини. От всички сенатори с консуларен ранг присъстваше единствено Скавър.

„Гай Марий има голямото удоволствие да уведоми римския Сенат и народ за унищожителния разгром, който войските му нанесоха в този същия ден на Квинт Попедий Силон и цялата му армия от марси. Петнайсет хиляди вражи войници лежат убити по бойното поле, още пет хиляди са заловени в плен.

Гай Марий държи лично да изтъкне неоценимите заслуги за крайната победа на Луций Корнелий Сула и се извинява, задето не дава подробен доклад за събитията. Нека римският Сенат и народ го очакват след благополучното отърваване на Алба Фуценция от вражата обсада. Да живее Рим!“

При първото прочитане на посланието така и никой не искаше да повярва на ушите си. По изтънелите редици на облечените в бяло сенатори премина нещо като сподавена въздишка, но никой не се осмели да даде израз на радостта си. С треперещ глас Скавър повторно изчете писмото и едва тогава в Курията се надигнаха радостните възгласи, предали се светкавично из улиците на вечния град. За по-малко от час не остана човек в Рим, който да не е научил за победата. Гай Марий бе успял! Гай Марий бе обърнал колелото на съдбата! Гай Марий, Гай Марий, отново Гай Марий!

— Ей го пак герой на деня — оплака се Скавър пред фламен Диалис, Луций Корнелий Мерула, който от началото на войната не бе пропуснал нито едно заседание на Сената, независимо от огромния брой свещени забрани, преследващи го навсякъде. Единствен сред събратята си римски управници фламен Диалис не можеше да носи тога; вместо това ходеше облечен в тежко вълнено наметало на два ката — тъй наречената лена, което представляваше широк кръг с дупка за главата. На главата си жрецът носеше тесен шлем от слонова кост, украсен със символите на Юпитер и завършващ в горната си част с диск корава вълна, промушен с шип от слонова кост. От всички сенатори единствено Мерула ходеше брадат — не за друго, а за да си спести мъчението да го бръснат с костен или бронзов бръснач; на фламен Диалис му беше строго забранено да се докосва, до какъвто и да е предмет от желязо, затова брадата му висеше до гърдите, а косата — до средата на гърба. Именно поради тази забрана не можеше да участва и във война. Лишен от правото да изпълни воинския си дълг към родината, той компенсираше, като упорито търкаше стола в Сената и слушаше събратята си.

Мерула въздъхна.

— Е, Марк Емилий, колкото и да държим на патрицианската си принадлежност, мисля, че е крайно време да се съгласим с очевидното: аристократичната ни кръв дотам е изтъняла с вековете, че вече сме неспособни да дадем живот на герои.

— Пълни глупости! — сряза го Скавър. — Гай Марий е просто едно недоразумение!

— Къде щяхме да сме без него сега?

— Щяхме да сме в Рим и да бъдем истински римляни.

— Нима не те радва победата му?

— Радва ме естествено! Но просто ми се искаше отдолу на писмото да стоеше не името на Гай Марий, а това на Луций Корнелий Сула!

— Знам, че Луций Корнелий си вършеше добре работата на градски претор, но никога не съм чувал да се мери с Марий на бойното поле — отбеляза Мерула.

— А и как ли ще можеш да го чуеш, преди самият Марий да се е отказал от пълководството? Луций Корнелий Сула е воювал рамо до рамо с Марий още от… още от Югуртинската война. И винаги е имал голям принос за победите му. Но каквото и да стори Луций Корнелий, славата отива винаги за Гай Марий.

— Не си особено коректен, Марк Емилий! Гай Марий лично споменава Луций Сула в писмото си! Аз поне не виждам в какво можем да го укорим. Дори трябва да отбележа, че не ми е приятно да се отнасяме осъдително към човека, който отговори на молитвите ми.

— Човека, който отговори на молитвите ти? Какво искаш да кажеш, фламен Диалис? Имаш странен начин на изразяване.

— Боговете никога не отговарят пряко на молитвите ни, Принцепс Сенатус. Ако нещо не им се нрави, те ни предупреждават с някой природен феномен или бедствие. Ако ли пък искат да ни помогнат, правят го винаги чрез посредничеството на хората.

— Това и аз го знам не по-зле от теб! — Скавър не желаеше да слуша хвалебствия за Марий. — Винаги съм обичал Гай Марий не по-малко, отколкото съм го мразил. И все пак не виждам защо ти ще ми се сърдиш, задето предпочитам писмото да е било подписано от друг?

Точно в този момент в залата на Сената, където, освен Скавър и Мерула не бе останал никой друг, влезе един от писарите.

— Принцепс Сенатус, току-що се получи спешно съобщение от страна на Луций Корнелий Сула.

Мерула се засмя лукаво.

— Ето, че боговете най-сетне отговориха и на твоите молитви! Луций Сула също се е научил да подписва писма!

Скавър го стрелна с убийствен поглед, пое свитъка и бързо го разгъна. За негово огромно учудване целият ред бе зает с някакви си два реда текст, внимателно изписан с огромни, ясно четливи букви, които Сула предвидливо бе разделил на думи посредством точки. Явно не искаше да се стига до недоразумения. В писмото пишеше следното:

„ГАЙ.МАРИЙ.ПОЛУЧИ.МОЗЪЧЕН.УДАР.АРМИЯТА.НАСОЧЕНА.КЪМ.РЕАТЕ.ВРЪЩАМ.СЕ.ВЕДНАГА.В.РИМ.ДА.ДОНЕСА.МАРИЙ.СУЛА.“

Неспособен да си отвори устата от изживяния шок, Скавър Принцепс Сенатус просто предаде свитъка на Мерула и се отпусна на един от свободните столове.

— Едепол! — възкликна Мерула и седна до него. — О, до края ли ще трябва да ни преследват нещастията в тази война? Мислиш ли, че Гай Марий е мъртъв? Какво иска да каже Луций Сула, че го носел в Рим?

— Сигурно иска да каже, че е още жив, но че е неспособен да командва и армията му го е разбрала — обясни Скавър. След което пое въздух и гръмогласно извика писаря обратно: — Нека дойдат фанфарите. Да се разтръби из цял Рим, че Гай Марий е получил удар и се връща в Рим, придружен от Луций Корнелий Сула.

Писарят го зяпна в удивление и хукна да изпълнява нареждането.

— Смяташ ли, че това е най-мъдрото решение, Марк Емилий? — запита го недоверчиво Мерула.

— Единствено Великият бог знае, фламен Диалис. Нямам никаква представа кое е мъдро и кое — не. Това, което знам, е, че ако бяха свикал най-напред Сената да обсъдим новината, останалите щяха да я потулят. А това е немислимо — заяви твърдо Скавър и стана от мястото си. — Ще дойдеш ли с мен? Трябва да съобщя на Юлия, преди да е чула от глашатаите на рострата.

И така, когато петте кохорти кортеж около носилката на Гай Марий влязоха в града през Колинската порта, копията им бяха опасани с кипарисови клонки, мечовете и ножовете — обърнати нагоре. Шествието минаваше през един от римските пазари, където дърветата бяха окичени с гирлянди от цветя, а пътят — задръстен от мълчаливи люде, дошли едновременно да честват празник и да присъстват на погребение. Същата тишина съпровождаше Марий по целия му път до Форум Романум, където отново го посрещнаха есенни цветя и смълчани зрители. Цветята бяха, за да ознаменуват великата победа на Гай Марий; мълчанието — за да се отбележи още по-тежкото поражение, което му бе нанесла болестта.

Когато покритата носилка се показа зад войниците, сред тълпата се понесе неспокоен шепот:

— Трябва да е жив! Трябва да е жив!

Сула и петте кохорти се спряха едва в долната част на Форума, под самата ростра, докато Гай Марий бе отнесен нагоре по Кливус Аргентариус към дома му от северната страна на Капитолия. Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус лично се качи на рострата, за да се обърне към насъбралото се множество.

— Третият основател на Рим е все още жив, квирити! — прогърмя гласът му над площада. — Както винаги той успя да обърне цяла една война в полза на Рим и Рим няма как да изрази своята благодарност пред заслугите му. Молете се за здравето му, поднесете жертви на боговете и все пак не забравяйте, че може да му е писано скоро да ни напусне. Положението му е много сериозно. Но благодарение на него, квирити, нашето собствено положение е много по-добро, отколкото беше преди броени дни.

Никой не посрещна думите му с радост, никой и не заплака от мъка. Плачовете щяха да бъдат запазени за самото погребение — за тогава, когато и последната надежда щеше да е отлетяла. Скавър слезе от трибуната сред всеобщо мълчание и народът се разпръсна по площада.

— Няма да умре — посрещна го Сула, видимо изтощен.

Възрастният човек пренебрежително махна с ръка.

— Дори не го допускам. Още не е станал седми път консул, не може да си позволи да умре.

— Повтаряш точните му думи.

— Какво, нима може да говори?!

— Трудно. Мисълта му е съвсем ясна, просто му е трудно да говори. Лекарят на армията обяснява това с факта, че парализата е засегнала лявата му половина; ако ударът бил от дясната, Марий щял да бъде загубен. Нямам представа откъде му идват подобни заключения. Самият той не може да ми обясни. Така се знаело от опит: ако на ранения била засегната дясната половина на главата, завинаги изгубвал дар слово. Ако увреждането било отляво, говорът се запазвал.

— Колко странно! Дали в целия град ще се намери и един шарлатанин, който да знае колкото армейските лекари?

— Предполагам, че просто не са виждали достатъчно счупени глави.

— Е, да, няма къде да ги видят. — Скавър дружески хвана Сула под ръка. — Каня те у дома, Луций Корнелий. Ще пийнем малко вино, а ти ще ми разкажеш всичко. Мислех, че си още в Кампания, при Луций Юлий.

Колкото и да не му се искаше да издава нежеланието си, той се отдръпна от Принцепс Сенатус.

— Предпочитам първо да се отбия вкъщи, Марк Емилий. Горещо е, а аз съм още с бронята си.

Скавър въздъхна.

— Крайно време е и двамата да забравим какво се е случило преди толкова много години. Жена ми е вече по-зряла, по-улегнала, а и децата отнемат много от вниманието й.

— Щом така си рекъл, да вървим.

Тя ги чакаше в атрия, нетърпелива като всяка римска съпруга да узнае какво се е случило с Гай Марий и дали ще се оправи. На двайсет и осем години, вместо да се изхаби от времето, прекарано в майчинство, тя се бе разхубавила още повече и като зрял плод събираше погледите на мъжете край себе си. Дори сивите й като облачно небе очи не можеха да изтрият усещането за притегляне у околните.

На Сула обаче не му убягна, че колкото и мило да се държеше със съпругата си Скавър, колкото и да я галеше със старческата си усмивка, тя не преставаше да се страхува от него и да остава глуха за радостта му, че я вижда.

— Добре дошъл, Луций Корнелий — посрещна тя хладно госта.

— Добре заварил, Цецилия Далматика — отвърна й също тъй хладно той.

— В кабинета ти съм оставила напитки, мъжо — обърна се тя към Скавър с монотонния си глас. — Ще умре ли Гай Марий?

Отговори й Сула, който вече можеше да си позволи дори да се усмихне на домакинята си; срещата им във всеки случай се различаваше от тази на вечерята у Гай Марий.

— Няма, Цецилия Далматика. Гай Марий още не ни е казал последно сбогом. Можеш да ми вярваш, че тепърва ще слушаме за него.

Цецилия просто въздъхна с облекчение.

— Е, тогава ви оставям.

Двамата мъже изчакаха в атрия, докато тя се изгуби из къщата, след което Скавър поведе посетителя си към таблиния.

— Искаш ли да поемеш командването на север вместо Марий? — започна разговора Скавър, докато наливаше виното в чашите.

— Съмнявам се Сенатът да ми позволи, Принцепс Сенатус.

— В това и аз се съмнявам. Питам те дали изобщо искаш.

— Не. Ако се изключи краткото ми приключение заедно с Гай Марий, в тази война бях зает изключително в Кампания. Ако зависеше от мен, бих продължил да воювам на юг. А и Луций Юлий ме чака да се върна при него — добави той. Много добре знаеше какво смята да прави след новите консулски избори, но засега криеше намеренията си от всички.

— Войниците, които доведоха Марий, от твоите легиони ли са?

— Да. Останалите петнайсет кохорти изпратих директно в Кампания. Тези тук ще поведа сам още утре.

— Как ми се иска да се кандидатираш за консул! От десет години насам не сме имали толкова жалки съперници за управлението!

— Решил съм твърдо да се явя заедно с Квинт Помпей Руф на изборите догодина.

— И аз така чух. Жалко.

— И да искам, не мога да спечеля тази година, Марк Емилий.

— Би могъл… Ако получиш пълната ми подкрепа.

Сула се усмихна горчиво.

— Предложението ти идва твърде късно. А освен това имам твърде много работа в Кампания — кога ще се върна, за да се представя официално пред списъците? Дори да бъда избран, ще трябва да тегля жребий с колегата си и току-виж ме пратили на север против желанията ми. С Квинт Помпей в един отбор ще правя каквото си поискам. Ако сега се отметна от уговорката си с него, ще изгубя много. Вече съм дал ръката на дъщеря си на сина му.

— Тогава не ми остава нищо друго, освен да оттегля предложението си. Прав си. На Рим му предстои да преживее още една година с бездарни управници. Но винаги е било добре за нас, когато консулите са обвързани с роднински връзки. Хармонията по върховете неизбежно се е отразявала и на низините. От друга страна, Квинт Помпей дори не би помислил да съперничи с теб; за него ще бъде чест да следва указанията на човек като Луций Корнелий Сула.

— И аз така мисля, Принцепс Сенатус. Тазгодишните избори са единственото време, когато Луций Юлий ще може да мине и без услугите ми. Самият той смята да прекрати за известно време военните действия и да се върне в Рим. Затова смятам още този декември да омъжа дъщеря си за Помпеевия син, нищо че още не е навършила осемнайсет. Тя чака този момент с огромно нетърпение — излъга Сула. Много добре знаеше, че момичето още не се е примирило с готвената й участ, но пък и Фортуна нямаше да му помогне.

Два часа по-късно, когато се прибра у дома си, подозренията му относно поведението на Корнелия се усилиха още повече. Елия го посрещна с вестта, че дъщеря му се е опитала да избяга от къщи.

— За щастие робинята й толкова се уплашила, че веднага дойде да ми съобщи — добави тъжно Елия. Тя обичаше с цялото си сърце доведената си дъщеря и често си бе повтаряла колко би се радвала, ако момичето се обвърже с младежа, когото обича — малкия Марий.

— И какво ли е смятала да прави самотна из бойните полета на Италия? — подхвърли пренебрежително Сула.

— Не знам, Луций Корнелий. Не мисля, че и тя е имала особени планове. Просто женският й инстинкт е проговорил и тя го е послушала.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да я омъжим колкото се може по-скоро за младия Квинт Помпей — отсъди мрачно той. — Ще говоря с нея.

— Къде? В кабинета ти?

— Да, Елия, в кабинета ми.

Макар да знаеше, че мъжът й не я обича, че мрази слабостта й да защитава Корнелия, Елия си позволи да му напомни:

— Моля те, Луций Корнелий, не бъди прекалено суров с момичето!

Но Сула оставаше глух за подобни молби.

Корнелия Сула беше доведена в таблиния едва ли не под затворнически надзор, заобиколена от двамина яки роби.

— Свободни сте — обърна се господарят им към тях и впи смразяващия си поглед в лицето на малката бунтовница. Корнелия бе наследила изящните черти на майка си, забележителния тен на баща си, но очите й принадлежаха единствено на самата нея — широки и яркосини.

— Какво ще кажеш за свое оправдание, момиче?

— Този път съм готова всичко да изтърпя, родителю мой. Можеш да ме биеш до смърт, не се страхувам! Защото съм решила, че няма да се омъжа за Квинт Помпей, и нито ти, нито който и да било друг може да ме накара да отстъпя от решението си!

— Ако трябва, ще те вържа и ще те влача по улиците, момичето ми, но ще те омъжа за Квинт Помпей — отвърна баща й с онзи привидно спокоен глас, който предвещаваше големите домашни бури.

Независимо че умееше да плаче и да повтаря номерата на майка си, Корнелия приличаше много повече на Сула, отколкото на Юлила. Тя застана здраво на крака, сякаш очакваше върху лицето й да се стовари тежката ръка на баща й, и в очите й засвяткаха искри.

— Няма да се омъжа за Квинт Помпей!

— Кълна се в боговете, Корнелия, ще се омъжиш и още как!

— Няма!

В други случаи такова упорито предизвикателство би вбесило така Сула, че като нищо би изпаднал в умопомрачение; сега обаче, навярно защото откриваше у дъщеря си много от покойния си син, той се чувстваше безсилен да се разгневи. Затова предпочете друг подход.

— Дъще, знаеш ли коя е Пиетат? — попита той с известно отвращение в гласа си.

— Разбира се, че знам — отговори му Корнелия, която не очакваше подобна реплика. — Тя е дългът.

— Ако обичаш, изкажи се по-подробно.

— Тя е богинята на Дълга.

— На кой дълг по-точно?

— Изобщо на дълга.

— Включително и на дълга, който имаш спрямо родителите си, не е ли така? — запита я любезно Сула.

— Включително и на него — отговори Корнелия.

— Да предизвикваш своя патерфамилиас е тежко престъпление, Корнелия. Не само, че нанасяш обида на Пиетат, но и престъпваш самите римски закони. Ти трябва да се подчиняваш на главата на семейството, а това съм аз — обясни й търпеливо Сула.

— Над дълга ми към теб стои дългът ми към самата мене — отвърна му гордо тя.

Бащата усети как устата му започва да трепери.

— Не стои над, а много под, дъще. Ти си задължена най-напред пред мен, а после пред когото и да било друг. Ти си в моята власт.

— В твоята или в чужда, родителю, аз няма да изменя на себе си!

Изведнъж Сула избухна в бурен смях, който изтри всякакви следи от напрежение по лицето му.

— О, я си върви! — махна той към вратата и едва когато успя да надвие над смеха, добави: — Ще си изпълниш синовния дълг или ще те продам в робство! Знаеш, че нищо не може да ме спре да го направя!

— Нима аз вече не съм робиня? — обърна се Корнелия.

„Какъв войник би излязъл от нея!“ — не можа да сдържи възхищението си Сула. Изчака да му мине смехът и седна да драсне едно писмо до един приятел с гръцко поданство, някой си Публий Рутилий Руф от Смирна.

„Ако щеш ми вярвай, Публий Рутилий, малката нахалница ме нареди добре! Бях принуден да я плаша с наказания, които, ако станат реалност, с нищо няма да улеснят плановете ми за съвместно консулство с Квинт Помпей. И да я убия, и да я продам в робство, дъщеря ми никак не би ми била от полза; няма да е от полза и на младия Квинт Помпей, ако я хвана за косите и му я доведа насила в къщата! Какво ме съветваш да сторя? Питам те съвсем сериозно. Ако и ти не знаеш отговора на моите проблеми, не ми остава нищо друго, освен да се самоубия от отчаяние. Спомням си, че когато навремето Марк Аврелий Кота се чудил на кого да даде дъщеря си, ти си успял да го напътиш най-добре. Ето, о, велики и достопочтени съветнико, поставям те пред още главоблъсканица, свързана с бракосъчетание.

Признавам си, нещата тук са толкова сложни, че ако не беше безсилието ми да омъжа дъщеря си, за когото трябва, никога не бих седнал да си губя времето в писма, дори до теб. Но понеже тъй и тъй съм започнал, а и ти заслужаваш нещо като предварителна благодарност за съвета, който не се и съмнявам, че ще ми пратиш, ще ти разкажа и какво става в Рим.

Когато оставих нашия Принцепс Сенатус, той изрично спомена, че щял да ти пише, затова няма да те занимавам със злочестата съдба на Гай Марий. Вместо това ще се опитам да ти изложа накратко всички свои страхове и надежди за бъдещето и ако си представя, че съм облякъл тога претекста, ще седна на куриатния стол, запазен за римския консул. За щастие след победата на Гай Марий — и на мен самия, смея да отбележа — над Силоновите марси, Сенатът изрично упълномощи магистратите да си облекат всекидневните дрехи, вместо да си ръсят главата с пепел и да оплакват.

По всичко изглежда, че догодина ще имаме за консули Луций Порции Катон Лициниан и — настръхвам само като си го помисля — Гней Помпей Страбон. Страшна двойка, няма що! Един кучи задник и един полудив варварин, който не вижда по-далеч от носа си. Признавам, че и до ден-днешен не мога да си обясня как определени хора се добират до консулството и за какво им е то на самите на тях. Във всеки случай това, че си бил добър градски претор или си си свършил чудесно работата в чужбина, няма никакво значение за кариерата ти. Ако ще в кариерата ти на военен да има също толкова победи, колкото Птолемеевци са били царе на Египет, пак си за никъде. Единственото заключение, до което мога да стигна, е, че решаващият за изборната победа фактор са отношенията ти с конническото съсловие. Ако конниците не те харесват, Публий Рутилий, дори да се казваш Ромул и да си основал Рим, пак нямаш шанс да те изберат за консул. Именно конниците сложиха Гай Марий шест пъти на консулското място, три пъти в негово отсъствие. И което е истина, и до ден-днешен го обичат. С него на власт делата им вървят по-добре. Е, вярно, и да имаш предци, не е зле, но това не е причина да гласуват за теб, освен ако не разтвориш по-широко кесията или не осигуриш разни полезни неща като облекчен паричен пазар или сигурен канал за информация относно това, което прави Сенатът на закритите си заседания.

Консулството ми се полагаше по право още преди години. Разбира се, ако бях станал претор също преди години. И ако не беше пустият му Принцепс Сенатус да ми сложи прът в колелата. Но и той го стори не сам, а със съдействието на конниците, които на стада се влачат по петите му и блеят като агънца, когато ги погали по главиците. Не е трудно думите ми да се разтълкуват като все по-засилваща се омраза спрямо конническото съсловие. Не би ли било добре, питам се аз, веднъж завинаги да принудиш всички конници в Рим да заиграят по свирката ти? Ще заиграят, та свят ще им се завие, така да знаеш, Публий Рутилий! Ако ще и заради това, което направиха на теб.

Но да се върна на Помпей Страбон. От известно време насам той не е престанал да говори в Рим как се бил покрил със слава от главата до петите. Според мен обаче, ако изобщо може да се говори за славни деяния на римляните в Пиценум, тях ги е извършил не Помпей, а Публий Сулпиций, който му доведе подкрепления от Италийска Галия и нанесе тежко поражение на пиценците и пелигните, при това много преди да се е присъединил с войската на Помпей. Докато Сулпиций, а и всички ние се биехме, нашият кривоглед приятел (смъртта да го стигне!) си прекара цялото лято като на почивка в слънчевия Фирмум Пиценум. Когато най-после успя да се измъкне от обсадата, Помпей Страбон до такава степен се възгордя, че ако го слушаш, би останал с впечатлението, че с голи ръце е преборил цялата армия на Тит Лафрений. А Тит Лафрений не беше преборен, а заклан на бойното поле заедно с множество свои сънародници. За Публий Сулпиций (който е свършил повечето работа) дори не се споменава. И сякаш това му се струваше недостатъчно, протежетата на Помпей Страбон в Рим искат да изкарат победата му много по-важна и решителна от тези на Гай Марий срещу маруцините и марсите.

Тъй или иначе, войната е започнала да се обръща в наша полза. Толкова често ми го повтаря вътрешният ми глас, че не може да не е вярно.

Сигурен съм, ще е излишно да ти пиша с подробности за законопроекта на Луций Юлий Цезар, който възнамерява от декември да даде римско гражданство на половин Италия. Когато преди няколко часа съобщих на Принцепс Сенатус за намеренията на консула, предполагах, че новината ще го накара да излезе извън кожата си, вместо това той изглежда по-скоро доволен. Според него идеята за даряването на римско гражданство на Етрурия и Умбрия била по принцип много добра, единствено трябвало да я ограничим твърдо извън пределите на въстаналите земи. Изглежда, че двете области го тревожат и подобно на Цезар той се надява с даването им право на глас да ги лишим от всякакъв мотив за враждебност към Рим. Колкото и да се опитвах, не можах да го убедя, че законът на Юлий ще бъде само началото на един необратим процес; че съвсем скоро всички жители на Италия ще придобият гражданство, независимо дали са убивали римляни или не. Питам те и теб, Публий Рутилий, за какво се бихме досега?

Очаквам бързо отговор, нека ми обясниш как да се оправям с момичетата.“

Сула пъхна писмото си до Рутилий Руф в общия пакет, който Принцепс Сенатус изпрати по доверен куриер в Смирна. Това означаваше, че в най-добрия случай приятелят им ще го получи до един месец и ако отговорът му дойде със същия куриер, на свой ред ще се забави толкова.

В действителност Сула получи чаканата от Рутилий Руф вест в края на ноември. Самият той още се намираше в Кампания, където бдеше над здравето на консула Луций Цезар. Междувременно подлизурковците в Сената бяха удостоили консула с правото на триумф за победата си над Мутил при Ацера. Това, че самнитите се бяха върнали кажи-речи заедно с римляните под стените на Ацера и че враждебните действия се бяха подновили със същата сила, беше подробност, която назначените отци предпочетоха да не взимат под внимание. При приемането на решението за триумфа Сенатът се позова на факта, че след битката при Ацера Луций Цезар бил обявен на бойното поле за император от войниците си. Когато Помпей Страбон научи за триумфа, протежетата му вдигнаха такава врява, че Сенатът трябваше да му гласува и на него триумф. „Докъде още можем да паднем? — питаше се през цялото време Сула. — Един римлянин никога не е можел да чества триумф за победа над италийци.“

Колкото и да го удостояваха с почести, Луций Цезар не беше човекът, който би им обърнал внимание. Когато Сула го попита как смята да организира триумфалното си шествие, той просто го изгледа изненадано и отбеляза, че щом нямало плячка, нямало и нужда от особена организация.

— Ще преведа войските си през улиците на Рим — това е всичко.

Зимата най-после бе сковала действията на двете враждуващи страни, а Ацера продължаваше да не обръща внимание на двете армии, разположили се на лагер в съседство. Докато Луций Цезар хвърляше всички сили да прокара мечтания законопроект, Сула отиде в Капуа, където Катул Цезар и Метел Пий се бяха заели с тежката задача по реорганизацията на оределите след авантюрата в пролома на Мелфа римски легиони. Именно в Капуа го настигна писмото на Рутилий Руф.

„Скъпи Луций Корнелий, защо се получава все така — бащите никога да не знаят как да постъпят с родните си дъщери? И на мен ми иде да се отдам на отчаяние! Не ме разбирай, че съм имал някога проблеми с моята дъщеря. Когато я омъжих за Луций Калпурний Пизон, тя не можеше да си намери място от радост. Несъмнено причина за това е не особено привлекателната й външност, която и скромната зестра не бе способна да заличи; дъщеря ми сигурно се е тревожила, че баща й няма да й намери съпруг изобщо. Дори да бях довел у дома си онова непоносимо създание, сина на още по-непоносимия Секст Перквициен, тя пак би му се хвърлила на врата. Така или иначе, когато й представих Луций Пизон, тя го посрещна като дар от боговете и оттогава не се е уморила да ми благодари. Бракът на двамата се оказа толкова сполучлив, че доколкото чуват ушите ми, сегашното младо поколение смятало да постъпи по същия начин: когато й дойдело времето, дъщерята на сина ми щяла да отиде за сина на дъщеря ми. Да, да, знам какво казваше старият Цезар, но връзката между двамата братовчеди ще е първата в целия род, няма защо да се тревожим за децата, които ще се родят.

Решението на твоя проблем, Луций Корнелий, в действителност е много лесен. Единственото, което ти трябва, е съучастничеството на Елия, сякаш самата тя е замислила всичко без твоето знание. Та нека Елия започне да пуска пред момичето намеци, че си променил мнението си за сватбата и си търсел вече другаде. Нека изброи и няколко имена, във всеки случай на младежи, които Корнелия дори не би искала да погледне в лице. Ха, например Секст Перквициен, надали ще й се хареса особено.

Тежкото състояние на Гай Марий — да ми бъде простено, че предавам приятеля си — е голям късмет за теб самия, защото според римските обичаи малкият Марий и да иска, не може да встъпи в брак, докато баща му е на легло. Което е много важно за плана, на Корнелия Сула трябва да й се остави случай да поговори насаме с любимия си, но само след като е изслушала имената на другите кандидати. Нека се убеди сама, че има много по-лоши възможности от Квинт Помпей. Най-добре е Елия и момичето да навестят болния Гай Марий и Юлия по време, когато синът им със сигурност е в къщата; двамата все ще успеят да се усамотят за известно време. Във всеки случай трябва отрано да предупредиш Юлия за намеренията си!

Та така. Малкият Марий е едно много разглезено и самовлюбено момче. Ако щеш ми вярвай, Луций Корнелий, такива като него и да искат, не могат да стоплят сърцата на девойките. Нека дъщеря ти сама разбере що за човек е възлюбеният й. В момента него го вълнуват според мен само две неща — дали баща му ще го бъде и кой ще е тоя римски пълководец, дето ще го изтърпи като кадет в армията си. Все пак Марийчо не е глупав и знае, че който и да бъде новият му началник, ще го стяга десет пъти по-строго, отколкото го е правил баща му. Но има началници и началници, не всички ще посегнат на човек като него. От писмото на Скавър научавам, че никой не ще младежа при себе си, сиреч никой няма да го покани лично в щаба си; следователно въпросът ще се реши от съвета на контуберналите. Скромните ми източници на информация говорят, че малкият Марий много обичал вино и жени, не е ясно кое по-напред от другото. Още една причина да не се възторгне особено от срещата си с Корнелия Сула — скъп спомен от детството, за който е таял мили чувства на петнайсет или шестнайсет години, без дори да съзнава, че му създава повече неприятности, отколкото радости. Не мисля, че в момента младежът е твърде различен от онова, което е представлявал преди две-три години. Работата е там, че докато той сам е променил мнението за себе си, Корнелия ще го намери все същия. Повярвай ми, Луций Корнелий, Марий ще допусне грешка сред грешка на срещата си с нея, а тя сама ще го предизвика да извърши още.

Щом детето се срещне с малкия Марий, ти ще помолиш Елия да засили намеците си, че баща и е започнал да търси нови приятелства и че Помпей Руф може да остане на заден план. Вместо с него си се замислил дали да не влезеш в комбина с някой могъщ конник.

А сега ще ти издам една безценна тайна по въпроса за жените, Луций Корнелий. Една жена може да си е казала веднъж завинаги, че не ще този или онзи свой ухажор, и въпреки това, подочуе ли се, че ухажорът сам оттегля предложението си по една или друга причина, но в никакъв случай заради нейния отказ, то същата тази жена изведнъж зарязва всичко останало и се опитва да се свърже с неверния си кандидат. Ще й се да види какво се е било хванало на въдицата и, преди да се е откачило и отплувало завинаги по течението. В крайна сметка дъщеря ти дори не е видяла рибката, която й се предлага! Пак Елия ще трябва да измисли някоя много сериозна причина Корнелия Сула да ви придружи на вечеря у Квинт Помпей Руф: че бащата се е върнал в отпуск, че майката е болна, знам ли и аз какво. Дали Корнелия Сула не би могла да преглътне поне за няколко часа отвращението и да похапне в присъствието на ненавижданата риба? Гарантирам ти, Луций Корнелий, тя няма да откаже. А понеже аз самият знам точно за каква риба става дума, убеден съм, че лесно ще промени мнението си. Момчето е точно неин тип. Във всичко Корнелия ще знае много повече от него и лесно ще се наложи в семейството. Изкушението е неустоимо! В някои отношения дъщеря ти е пълно подобие на баща си.“

Сула остави писмото на писалището и се опита да помисли. Главата му буквално се въртеше. Просто? Как можеше Публий Рутилий да нарече „прост“ подобен план, на който не му се вижда нито началото, нито краят. Та една военна маневра на полето беше сто пъти по-проста от подобен заговор! И все пак нищо нямаше да загуби, ако опита. Дали това или друго, все нещо трябваше да се направи. Затова, леко облекчен от приятелския съвет, Сула се зае да чете останалата част от писмото, нетърпелив да узнае какво ново му съобщава Рутилий Руф.

„В това малко ъгълче от големия свят, в което живея, нещата вървят от ден на ден все по-лошо и по-лошо. Предполагам, не е сега времето, когато в Рим ще проявяват какъвто и да било интерес към събитията в Римска Азия, но също така предполагам, че в службите на римския Сенат в получен един доклад, който Принцепс Сенатус вече би трябвало да е прочел. Също така би трябвало да е прочел писмото, което му пратих по същия куриер, както и твоето.

На престола на Витиния седна поредното понтийско протеже. Точно така. В момента, в който реши, че Рим окончателно му е обърнал гръб, цар Митридат нахлу във Витиния! За пред хората нашественикът беше Сократ, по-малкият брат на Никомед III, заради което и до ден-днешен Витиния продължава да се води суверенно царство с нов владетел вместо стария. Има известно противоречие в словосъчетанието «цар Сократ», не мислиш ли? Можеш ли да си представиш атинянина Сократ с царска корона на главата? Тъй или иначе, в цяла Римска Азия едва ли се намира човек, който да смята Витиния за действително свободна. Като се изключи името й, Витиния е изцяло подвластна на Митридат Понтийски. Представям си дори как Митридат фучи и беснее по адрес на новия цар Сократ! Защото той благородно остави цар Никомед да изчезне, преди да са го пипнали. Колкото и да беше напълнял с годините, Никомед се оказа доста бърз при бягството си през Хелеспонта; в Смирна се говори, че прогоненият цар вече е тръгнал за Рим, за да се оплаче пред римския Сенат и народ за отнетия му престол; в крайна сметка тъкмо римляните му бяха позволили да го заеме. Убеден съм, че до края на тази година Никомед ще се появи по римските улици, изгърбен под тежестта на витинската хазна.

И сякаш това нещастие не беше достатъчно, на кападокийския престол също се настани поредната понтийска марионетка. Отново рамо до рамо, Митридат и Тигран влязоха за втори път в Евсевия Мазака и качиха на трона още един син на Митридат; по традиция се нарича Ариарат, но не мисля, че е същият онзи Ариарат, с когото Гай Марий се е срещал. Досегашният Ариобарзан обаче се оказа не по-малко пъргав от Никомед и също се спаси от преследвачите си. Няма да мине много време след идването на Никомед и ще трябва да го посрещате и него. Уви, без толкова много багаж, колкото колегата му!

Луций Корнелий, все повече се убеждавам, че в самата римска провинция назряват смутове. Мнозина са онези, които лесно няма да забравят безобразията на публиканите. Мнозина са тези, които не искат и да чуят за Рим. В определени среди открито се издига името на цар Митридат. Много се страхувам, че ако — или може би ще е по-точно да кажа «щом» — понтиецът посегне на нашите владения, тук ще го посрещнат с разтворени обятия.

Знам, че това не е твоя грижа, Луций Корнелий. По принцип на Скавър се пада задачата да се грижи за външната политика. Но той ми пише, че не се чувствал вече много добре.

Предполагам, че сега цялото ти внимание е насочено към войната в Кампания. Напълно съм съгласен с теб, че в нея е настъпил решителен обрат. Бедните италийци! Дали ще получат гражданство или не, не знам, но със сигурност поколение след поколение римляни ще им искат възмездие.

Ще се радвам да науча какво е станало с дъщеря ти. Убеден съм, че Амор скоро ще я прибере в обятията си.“

Вместо да обяснява на жена си каква хитрина е намислил Публий Рутилий Руф, Сула просто отряза онази част от писмото, в която се описваше заговорът срещу Корнелия Сула, и я препрати на Елия в Рим, заръчвайки й да спазва стриктно указанията; стига естествено да разбере за какво изобщо става дума.

То не се оказа трудно за оправната Елия. Когато Сула се завърна в Рим заедно с Луций Цезар, той завари в дома си отдавна забравената семейна хармония, както и една ведра и усмихната дъщеря, очакваща с нетърпение да бъде омъжена.

— Всичко стана точно както Публий Рутилий го беше описал в писмото си — рече щастливо жена му. — Когато се срещна с Корнелия, малкият Марий се държа отвратително. Бедното момиче! Беше тръгнало за къщата на Гай Марий изпълнено с любов и надежда, навярно си е представяло, че любимият й ще облегне глава на скута й или ще заплаче на рамото й. Вместо това той беснееше, задето кадетската комисия на Сената му е наредила да остане в щаба на досегашната си армия. По всяка вероятност заместник на Гай Марий ще бъде някой от новоизбраните консули, а малкият ги мрази и двамата. Предполагам, че си е правил някакви сметки да бъде прикачен към теб, но комисията твърде хладно му е отказала.

— Толкова по-добре за самия него, защото ако наистина бе дошъл при мен, приемът щеше да е още по-хладен — закани се мрачно Сула.

— Това, което го е ядосало най-много, не е бъдещият му началник, а самият факт, че никой не го иска при себе си. Колкото и да оправдава неуспеха си с непопулярността на баща си в Сената, малкия Марий добре си дава сметка, че отрицателното отношение на хората се дължи най-вече на самия него. — Елия буквално сияеше от радост, докато изливаше злобата си върху главата на Марийчо. — Не му се щеше Корнелия нито да му съчувства, нито да го гледа с някогашното възхищение. Ако се вярва на дъщеря ти, държал се е не само резервирано, но дори невъзпитано.

— И тогава тя реши да се омъжи за Квинт Помпей.

— Не веднага, Луций Корнелий! Първо й оставих два дни да се наплаче. След това подхвърлих уж между другото, че щом като засега баща й се бил отказал от брачния съюз с Помпеите, нямало нищо лошо да ме придружи на вечеря у тях. Просто ей така, да види какво представлява младежът. Всеки на нейно място би бил любопитен.

Сула се усмихваше в предчувствие какво е станало.

— И какво стана?

— Двамата се харесаха от пръв поглед. На вечерята стояха един срещу друг и през цялото време не млъкнаха, сякаш се познават от детството си. — Толкова беше щастлива Елия в този момент, че от вълнение хвана ръката на мъжа си и я стисна. — Много мъдро постъпи, като премълча пред Квинт Помпей за нежеланието на дъщеря си. Цялото семейство я посрещна като скъп гост, а момичето се понрави на всички.

Той издърпа ръката си.

— Насрочихте ли деня на сватбата?

Лицето на жена му видимо помръкна.

— Веднага щом минат изборите. — В погледа й се прочете дълбоко таената мъка. — Скъпи Луций Корнелий, защо не ме харесваш? Толкова се старая!

Съпругът й я изгледа мрачно и като се отдръпна към вратата, изтърси:

— Да бъда съвсем честен, Елия, не за друго, а просто защото си ми скучна.

И излезе. Елия остана известно време неподвижна и навярно се чудеше дали да плаче, или да се радва; Сула не беше казал, че ще се развежда с нея. По-добре малкото щастийце, отколкото съвсем никакво.

Скоро след завръщането на Луций Цезар и Сула в Рим се разнесе новината, че Езерния се е предала на самнитите. Градът бил изнемощял от глад, по улиците не останали нито кучета и котки, нито коне и магарета, нито кози и овци — всичко отишло да запълни изпразнените търбуси на защитниците. Най-накрая Марк Клавдий Марцел се видял принуден лично да отвори портите на Езерния, след което безследно изчезнал. Никой, освен самнитите не можеше да каже каква е съдбата му.

— Убили са го — дори не му трябваше да гадае на Луций Цезар.

— Навярно имаш право — съгласи се Сула.

Разбира се, Луций Цезар нямаше намерение да се връща на бойното поле. Консулският му мандат наближаваше към своя край, а той държеше през пролетта да бъде избран за цензор; да се връща отново в Кампания, за да служи като легат в щаба на новия консул, му се виждаше напълно безсмислено.

За пръв път от няколко години в колегията на народните трибуни се забелязваха няколко обещаващи имена едновременно, навярно защото цял Рим говореше за предвиждания закон за разпространението на римското гражданство. И да искаше, Луций Цезар не можеше повече да крие намеренията си от общественото мнение. Трибуните се очертаваха негови привърженици, понеже мислеха либерално и не подкрепяха кървавите мерки срещу италийците. Председател на колегията стана Луций Калпурний Пизон Фруги; последното му име идваше, за да го разграничи от другия клон на Калпурний Пизоните — Цезонините, към които принадлежеше зетят на Публий Рутилий Руф. Пизон Фруги се знаеше като по-скоро консервативен човек, дарен с енергия и решителност; от самото начало на мандата си той обяви пред плебейското събрание, че възнамерява енергично да противостои на двамата най-радикални трибуни в колегията — Гай Папирий Карбон и Марк Плавций Силван, — ако им хрумне да излязат извън рамките на Цезаровия законопроект и дарят римското гражданство на народите, въвлечени в Италийската война. Това, че се бе въздържал да отхвърли самия закон, се дължеше на дългите и убедителни напътствия, които бе получил от страна на Скавър и други уважавани личности в Сената. По този начин за пръв път от началото на войната събитията на Форума приковаха обществения интерес; освен военни действия задаващата се година обещаваше и политически препирни.

Далеч по-потискаща бе атмосферата по времето на изборите в центуриатните комиции — особено когато се гласуваше за консули. Двамата главни претенденти бяха спечелили състезанието още два месеца по-рано и сега победата им трябваше само да бъде ратифицирана. Това, че първи консул стана Гней Помпей Страбон, а Луций Порций Катон Лициниан остана втори, се дължеше не на друго, а на триумфа, който Страбон ознаменува броени дни преди изборите.

— Тези триумфи са си жив срам — сподели Скавър Принцепс Сенатус пред Луций Корнелий Сула. — Първо Луций Юлий, сега Гней Помпей, това минава всяка мярка! Започвам да се чувствам много стар.

Сула го изгледа внимателно и си рече, че Скавър, освен че се чувства стар, изглежда така. Това беше много тревожно. Ако загубата на Гай Марий означаваше, че римските армии ще се лутат известно време като мухи без глави по полетата на Италия, то какво би представлявал Форум Романум без присъствието на Марк Емилий Скавър? Кой от всички сенатори щеше да обърне внимание на всички онези наглед незначителни, но всъщност жизненоважни събития, случващи се сред съседните на Рим страни? Кой изобщо щеше да продължи външната политика, водена от Рим в продължение на два века? Кой щеше да поставя на мястото им самонадеяните глупаци като Филип или бруталните парвенюта като Квинт Варий? Кой друг вместо него щеше да се изправи като непоклатима скала срещу всички беди, които ще връхлетят Рим? Истината беше, че откакто Марий бе покосен от удара, Скавър видимо се бе състарил; колкото и да се бяха държали за гушите през последните четиридесет години, двамата бяха един за друг като вода и въздух.

— Марк Емилий, трябва повече да пазиш здравето си! — предупреди го Сула, обзет от мрачни предчувствия.

В зелените очи на събеседника му просветнаха лукави искрици.

— Човек все някога трябва да си отиде, нали?

— Така е. Но ти просто нямаш правото да го сториш. Рим още се нуждае от теб. Ако и ти ни напуснеш, то кой ще ни спасява от нежни души като Луций Юлий Цезар или Луций Марций Филип?

Скавър се засмя.

— Това ли е най-голямото зло, което може да сполети Рим — Луций Цезар и Филип? — попита той и наклони голата си глава на една страна като някой престарял, проскубан бухал. — В някои отношения много те ценя, Луций Корнелий. Но понякога си казвам, че в твои ръце Рим би изживял много по-страшни мигове, отколкото ако се оставеше на Филип. — Щракна с пръсти. — Ти може и да не си роден войник, но повече време от кариерата си на сенатор прекара по бойните полета. А съм забелязал, че дългата военна служба превръща сенаторите в пълни автократи. Вземи например Гай Марий. Когато един пълководец заеме политически пост, той е нетърпелив да постигне желаното и твърде често гледа да се освободи от рамките, които му поставят традицията и толерантността.

Двамата разговаряха пред книжарницата на Созий на Аргилетум, където се намираха и няколко от най-реномираните сергии за храни в цял Рим. Докато обсъждаха бъдещето на Рим, те добре си похапваха сладкиши от грозде и захаросан крем; в близост до тях дебнеше някакъв светлоок младеж, който си изкарваше прехраната с легенче топла вода и суха кърпа; сладкишите на продавача в съседство бяха лепкави и мазни и двамината сенатори с готовност бяха откликнали на деловата му оферта.

— Когато дойде моето време, Марк Емилий, ще постъпя с Рим в зависимост от това, какво представлява самият той. В едно мога да те уверя: няма да позволя днешните римляни да опозорят имената на предците си. Нито ще позволя отново властта да отиде в ръцете на хора като Сатурнин — зарече се твърдо Сула.

Скавър привърши със закусчицата си и щракна с мазните си пръсти, за да уведоми светлоокия, че ще се възползва от услугите му. Подаде мръсните си ръце на момчето и след като внимателно се увери дали работата е била свършена както трябва, му даде цяла сестерция като възнаграждение. Сетне изчака Сула да си измие на свой ред ръцете (и да подаде доста по-скромна монета) и продължи по темата.

— Някога имах син — каза Скавър най-невъзмутимо, — но синът ми не се оказа мъж на място. Колкото и да беше мил и любезен, беше твърде страхлив и слабохарактерен, за да защити името си. Сега имам втори син, твърде малък, за да знам какво ще излезе и от него. И все пак едно нещо научих, Луций Корнелий, а то е, че колкото и славни да са нашите предци, бъдещето принадлежи единствено на потомците ни.

Сула изкриви лице.

— И моят син умря, но за разлика от теб друг не ми се роди.

— Значи така ти е било писано.

— Мислиш ли, че боговете наистина имат пръст в тези неща, Принцепс Сенатус?

— Убеден съм. Ето, погледни ме, цял живот ролята ми е била да ограничавам амбициите на Гай Марий. Рим имаше нужда от мен и аз бях на неговите услуги. Напоследък обаче ми се струва, че ти приличаш много повече на Марий, отколкото на Скавър. А не виждам някой, който да ти се противопоставя. В крайна сметка това може да се окаже много по-пагубно за нашите мос майорум от появата на хиляда Сатурниновци на Форума.

— Имаш думата ми, Марк Емилий, че Рим няма защо да се плаши от мен. — Сула се замисли малко над току-що изреченото и добави: — Имам предвид твоя Рим, не Сатурниновия.

— Искрено се надявам да си прав, Луций Корнелий.

Двамата се насочиха към Сената.

— Дочувам, че Катон Лициниан щял да бъде изпратен в Кампания — рече Скавър. — С него ще ти е по-трудно да се разбереш, отколкото с Луций Юлий; също толкова неуверен, колкото Цезар, но много по-непоносим като характер.

— Няма да представлява грижа за мен — успокои го Сула. — Гай Марий с право го нарече грахово зърно, а похода му в Етрурия — детска работа. Знам как да се оправям с граховите зърна.

— И как?

— Като ги смачкам под петата си.

— Знаеш, че никога няма да ти дадат върховното командване, вече проверих веднъж.

— Това ни най-малко не ме интересува — усмихна се той. — Когато смачкам зърното, просто не би имало на кого друг да го поверят.

В устата на друг подобни закани биха прозвучали като празно самохвалство и Скавър би ги посрещнал със смях. Но когато ги изричаше Сула, те внезапно придобиваха съвсем различен смисъл; и не бяха никак смешни.

Марк Тулий Цицерон добре помнеше, че е роден на втория ден след Новата година и че му предстои да навърши седемнайсет години. Затова, вместо да чака да го повикат специално, с натежало сърце понесе крехката си фигура към военните служби на Марсово поле, където да го регистрира като принадлежащо на поредния римски новобранец. Шумният и приказлив юноша, който навремето бе толкова близък приятел на покойния син на Сула, напоследък се бе научил по-малко да си отваря устата; на почти седемнайсет години той вече не откриваше никаква надежда за себе си в бъдещето. Звездата му неслучайно бе изгряла толкова рано — вече се виждаше как безпомощно залязва, избледняла на фона на италийските пожарища. Там, където навремето се събираха цели тълпи да се наслаждават на Цицероновото ораторство, днес и котки не се забелязваха. И нищо чудно никога повече добрите времена да не се върнеха. С изключение на Варианската комисия в цял Рим не работеше нито един трибунал, а градският претор, който беше върховният правораздавател в републиката, се занимаваше с управлението на големия град и си имаше други задължения. И ако се съдеше по успехите на италийците, едва ли в скоро време съдилищата щяха да подновят дейността си. От всички големи римски юристи, като се изключи Сцевола Авгур, който заради деветдесетгодишната си възраст отдавна бе прекратил дейността си, никой повече не се показваше на публично място; цялата плеяда от наставници и покровители, през чиито грижи бе минал младият Цицерон, бяха изчезнали, погълнати от водовъртежа на гражданската война; Крас Оратор, патронът на баща му, не беше между живите.

Това, което най-много плашеше Цицерон, бе, че никой не даваше пукната пара за бъдещето му. Малкото велики мъже, които той познаваше и за които беше сигурен, че са още в Рим, бяха прекалено заети да се занимават точно с него; нищо че той бе имал наглостта сам да им напомни за екзистенциалните си проблеми, нямащи равни никъде по света. Колкото и да беше тропал Цицерон по вратите на римските патриции — като се почне със Скавър Принцепс Сенатус и се свърши с Луций Юлий Цезар, никой не бе благоволил да му отвори. В крайна сметка кой беше Марк Тулий Цицерон? Някаква си рибка, която в продължение на няколко години се бе мятала в мрежите на стопаните на Форума. Та той дори не бе навършил пълнолетие… Откъде накъде великите римляни щяха да се занимават с него? Тъй както баща му (клиент на покойник, сиреч политически сирак) го беше казал с няколко думи, Цицерон Младши трябваше да забрави за някогашната си площадна слава и да приеме без жалби това, което бъдещето му приготвеше.

Когато младежът излезе на Марсово поле и застана пред масите на комисията, обърнати към Вия Лата, не зърна нито едно познато лице; цялата комисия беше съставена от застаряващи педарии, които бяха заставени в името на националното спасение да вършат работа колкото отегчителна, толкова и необходима. Никой от тях не се радваше ни най-малко на оказаното му от Сената доверие. Единственият, който благоволи да погледне в лице Цицерон, бе председателят на комисията — всички останали се бяха погребали под купища документи и дори да искаха, не можеха да обърнат внимание на поредния наборник. Председателят изгледа скептично недоразвитата фигура на Цицерон, очертаваща се още повече на фона на огромната му, крушовидна глава, и мина към протоколния разпит:

— Лично и фамилно име?

— Марк Тулий.

— Лично и фамилно име на бащата?

— Марк Тулий.

— Лично и фамилно име на дядото?

— Марк Тулий.

— Триба?

— Корнелия.

— Когномен, ако имаш изобщо?

— Цицерон.

— Класа?

— Първа — конник.

— Баща ти държи ли обществения кон?

— Не.

— Можеш ли да си позволиш цената на пълно бойно снаряжение?

— Разбира се.

— Можеш ли да четеш и да пишеш?

— Разбира се!

— Трибата ти е селска. Откъде си?

— От Арпинум.

— А, комшия на Гай Марий! Кой е патрон на баща ти?

— Луций Лициний Крас Оратор.

— Значи никой в момента?

— Не, в момента никой.

— Минал ли си предварително военно обучение?

— Не.

— Можеш ли да различиш дръжката от острието на меча?

— Ако това означава дали мога да го използвам — не.

— Яздиш ли?

— Да.

Председателят привърши с попълването на формуляра и вдигна отново глава. На устните му се бе изписала горчива усмивка.

— Ела пак два дни преди януарските нони, Марк Тулий, ще получиш указания къде да изпълниш военния си дълг.

Така значи. Бяха му наредили да се представи в армията точно на рождения му ден… Цицерон се отдръпна от масата на комисията дълбоко унизен. Та те дори не бяха разбрали с кого разговарят! Не беше възможно да не са чули нищо за подвизите му на Форума! Бяха предпочели обаче да го скрият. Явно бяха решили, че и той е длъжен да служи в армията като всички останали. Да ги беше помолил за някоя канцеларска служба, само щеше да го изтъкне като страхливец в очите им; Цицерон беше достатъчно интелигентен, за да го разбере сам. Затова и си беше замълчал; когато му дойдеше времето да опита за консул, не можеше да оставя на съперниците си подобни козове.

И понеже Цицерон открай време беше търсил все приятелството на по-големи от себе си, сега нямаше никого, на когото да се оплаче. Всичките му познати бяха по задължения извън града — като се почне от Тит Помпоний и се свърши с безбройните племенници и роднини на покойния му патрон и собствените му братовчеди. Младият Сула, единственият му връстник, който би се намирал по това време в Рим, отдавна си беше отишъл. На нещастния юноша не му оставаше друго, освен да се прибере право у дома си. Той тръгна към Викус Куприус, за да се прибере в бащината си къща в Карина, без да може да прогони от душата си облака на отчаянието.

Всеки римски гражданин беше призован да отбие военната си служба в момента, в който навърши седемнайсет години. Това важеше дори за пролетариите. Но преди да избухне войната срещу италийците, на Цицерон дори не му бе минало през ума, че ще му се наложи да служи като редови легионер; все си беше правил сметката, че ще използва влиянието на наставниците си, които биха му осигурили службица, отговаряща на блестящите му литераторски способности. Освен на парад великият адвокат нямаше дори да се докосва до ризницата и меча. Ставаше му ясно обаче, че не бива да храни подобни надежди. Нещо повече, вътрешният му глас му подсказваше, че животът в армията крие едно особено неприятно преживяване — да умре.

Баща му, който никога не бе обичал живота в Рим, сега бе отишъл в Арпинум, за да наглежда нивите си през зимата. Цицерон знаеше, че няма да се върне, преди големият му син да е бил взет в легионите. По-малкият му брат Квинт, осемгодишен, бе отишъл с баща си на село; той не притежаваше способностите на Марк и тайно предпочиташе спокойния живот на провинциалиста. Така единствено Хелвия, майката на Цицерон, бе принудена да остане в римската къща, която ненавиждаше, и да се грижи за големия си син.

— Ти си само една напаст и нищо повече! — посрещна го тя още от вратата, без да се замисля, че Цицерон има нужда повече от утеха, отколкото от хули и ругатни. — Ако не беше ти, сега щях да си гледам живота у дома, а баща ти нямаше да хвърля луди пари за тази скъпа къща. В цял Рим не се намира и един роб, който да не е крадец и мошеник, и каквото време ми остава от проверките на домашните сметки, трябва да гледам цялата прислуга в ръцете да не отмъкнат нещо. Разреждат виното, карат ме да плащам за най-скъпите маслини и ми поднасят от най-евтините, купуват само половината от хляба и зехтина, за който им даваме пари, а с останалото се тъпчат те. Вече ще трябва сама да ходя на пазар. — Хелвия се спря за миг, после се нахвърли с удвоена енергия върху сина си. — Всичко е заради теб, Марк! Заради твоите болни амбиции! Винаги съм повтаряла: всяка жаба да си знае гьола. Само дето никой не е благоволил да ме изслуша. Ти нарочно подтикваш баща си да пилее семейното състояние за измисленото ти образование… Но да знаеш, че никога няма да станеш втори Гай Марий! Досега не съм виждала момче толкова вързано в ръцете, колкото теб. И какво ще правиш с твоите Омир и Хезиод? Човек не може да се храни с мастило и хартия. Нито може да гони хартия с писачество. Само дето аз трябва да стоя като вързана тук…

Синът й обаче не можа да изтърпи докрай оплакванията й. Като закри уши, за да не слуша гласа на майка си, Марк Тулий Цицерон се завтече към кабинета си.

Това, че младежът ползваше самостоятелен кабинет, се дължеше единствено на баща му. За него беше чест да остави най-хубавата стая в къщата си на изключително надарения си син, гордост на семейството. Навремето бащата също бе таял скрити надежди да направи кариера, но сравнително рано се бе отказал в полза на сина си. Да държи такова чудо на природата в затънтения Арпинум? Никога! До раждането на Цицероновия вундеркинд Гай Марий беше единственият известен човек от града, независимо че Тулий Цицероните открай време се бяха смятали за нещо повече от съседите си Марии; не за друго, а защото сред Мариите интелектуалци не се раждаха. Ето защо те нека отглеждат колкото си искат хора на оръжието; все някога един Тулий Цицерон щеше да се докаже чрез силата на мисълта си. Хората на действието минаваха и заминаваха, докато тези на мисълта оставаха във вечността.

Бъдещият човек на мисълта сега-засега се затвори в кабинета си и като залости вратата, даде пълна воля на сълзите си.

На рождения си ден Цицерон се яви отново пред военна комисия на Марсово поле и с разтреперани нозе отговори на няколкото въпроса, които председателят му зададе:

— Пълно име заедно с когномена?

— Марк Тулий Цицерон Младши.

— Триба?

— Корнелия.

— Класа?

— Първа.

Комисията се разрови сред свитъците с имената на призованите да се явят през деня и най-накрая намериха неговия; това беше документът, с който новобранецът трябваше да се яви пред бъдещия си началник. На практичните римляни не им бе убягнало, че ако човек получи устни нареждания, той може и да не се съобрази изцяло с тях. Копие от повиквателната вече бе тръгнало към наборните офицери в Капуа.

Председателят на комисията внимателно се зачете в подробните бележки, които някой беше нахвърлил върху Цицероновата повиквателна, и най-накрая хладно изгледа младежа.

— Е, Марк Тулий Цицерон Младши, личи си, че в последния момент някой се е сетил за теб — рече му той. — По принцип трябваше да те пратим като редови легионер в Капуа, но в комисията е постъпила лична молба от страна на Принцепс Сенатус. Моли да бъдеш прикрепен към щаба на някой от консулите. Комисията е решила да те прикачи към щаба на Гней Помпей Страбон. Трябва да се явиш утре сутринта в дома му и да получиш лични указания. Комисията е отбелязала, че не си минал през никакво предварително обучение, затова предлага до деня, в който трябва да се заемеш със задълженията си, да се отдадеш на физически упражнения на Марсово поле. Това е всичко. Свободен си.

Вълни на облекчение преминаха през цялото тяло на Цицерон и краката му още повече се разтрепериха. Той грабна скъпоценния свитък и хукна, преди да са му го взели обратно. „Щабни задължения! О, боговете да славят името ти, Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус! Благодаря, благодаря! Ще докажа на Гней Помпей, че услугите ми са незаменими. Ще се превърна в хроникьор на армията му, ще пиша речите му, ако трябва, но никога няма да пипна меч през военната си служба!“

Цицерон нямаше никакви намерения да се захваща с физически упражнения на Марсово поле. Две години по-рано бе опитал, но единственото, което научи, бе, че краката не го държат, ръката не го слуша, погледът не може да се съсредоточи в една точка, а умът му остава зает с други неща. Броени минути, след като му бяха дали дървения меч да се изправи срещу учебната кукла, и цялото поле се бе струпало да го наблюдава. С тази разлика, че ако на Форума го аплодираха, сега всички му се смееха. Колкото повече часове прекарваше на Марсово поле, толкова повече подигравчии се събираха. Смееха се на пискливия му гласец, имитираха скимтящия му смях, затова пък подминаваха без внимание ерудираните му шегички и оценяваха по-ранното му узряване по-скоро като обект на закачки, отколкото на респект. Тогава Марк Тулий Цицерон се бе отказал от всякакво военно обучете, заричайки се никога повече да не се захваща отново. Никой петнайсетгодишен юноша не обича да му се присмиват на публично място, но с Цицерон нещата стояха различно — той не само беше на петнайсет години, но вече си беше спечелил възхищението на възрастните и бе започнал да гледа на себе си като на нещо по-особено от околните.

„Някои хора — разсъждаваше малкият адвокат — просто не са родени да носят оръжие.“ Цицерон беше един от тях. Не ставаше дума за страх! Природата просто го бе лишила от възможността да контролира тялото си! Никой нямаше правото да го обвинява, че е проявил слабост. Момчетата на неговата възраст бяха глупави, знаеха да ценят само телата си, нищо от това, което се ражда в главите им. Толкова ли не разбираха, че един ден плътта ще застарее, а мисълта ще продължи да блести над нея? Толкова ли не им се искаше да бъдат различни помежду си? Какво толкова можеше да ги привлича мятането на копие по цел или сеченето на сламени глави с дървени мечове? Цицерон бе достатъчно мъдър да знае, че между мишените и действителността има голяма разлика и че ако някой ден всички тези убийци на плашила бъдат изправени на истинското бойно поле, много биха се проклинали, че изобщо са се родили.

На другата сутрин Цицерон облече своята тога вирилис и се представи в дома на Гней Помпей Страбон. Къщата се намираше на Палатина, откъм страната на Форума, и при вида на тълпата, скупчила се вътре, младежът съжали, че баща му не е тук да го придружи. Неколцина от чакащите бързо го разпознаха като чудото — оратор, но никой не благоволи да го привлече към разговора си. Лека-полека Цицерон беше избутан в най-мрачния и далечен ъгъл на Помпеевия атрий, където с часове чака тълпата да се разпръсне и някой най-сетне да го попита по каква работа е дошъл. В момента новият първи консул беше най-търсената личност в града, всеки искаше да размени по някоя приказка с него и да го помоли за услуга. Освен това Помпей Страбон имаше огромна клиентела от пиценци и чак сега Цицерон се убеждаваше с очите си колко много хора от тази част на Италия са се преместили да живеят в Рим.

Когато в атрия останаха не повече от сто души, а Цицерон започваше да се надява, че най-сетне някой от седемте Помпееви секретари ще го забележи, отнякъде се взе непознато момче на неговите години, което се облегна на стената и внимателно го заразглежда. Очите, които го обхождаха от главата до петите, не излъчваха особена симпатия, по-скоро хладно безразличие. И все пак това бяха най-красивите очи, които младият Цицерон беше виждал през живота си. Широко отворени, сякаш притежателят им постоянно се изненадва от нещата около себе си, те имаха цвета на ясното небе, толкова искрящи, че човек спокойно можеше да ги нарече единствени по рода си. Златистите коси, които се спускаха над раменете на непознатия, се отличаваха с две особености, забележими от пръв поглед: едната бе перчемът, който стърчеше като гребен на петел над широкото му чело; втората бе другият перчем, спуснал се като птичи клюн до средата на същото това широко чело. Под тези две особености на фризурата се разкриваше самото лице — младеещо и дяволито, без нищо римско в себе си. Момчето имаше тънки устни, широки скули, къс и чип нос, двойна брадичка и вежди със същия златист цвят като косите му. Въпреки това беше хубавец и Цицерон особено се зарадва, когато след подробната инспекция непознатият широко му се усмихна.

— Кой ли ще да си ти? — попита го момчето.

— Марк Тулий Цицерон Младши. А ти кой си?

— Гней Помпей Младши.

— Страбон?

Помпей се засмя, без ни най-малко да се засегне.

— Приличам ли ти на кривоглед, Марк Тулий?

— Не, но не е ли прието синът да наследява прякора на баща си? — учуди се Цицерон.

— Не и в моя случай — поклати глава Помпей. — Имам намерение да си извоювам собствен когномен. Дори отсега знам какъв ще бъде той.

— Какъв.

— Велики.

Цицерон се разсмя.

— Не е ли малко прекалено? „Велики“? Освен това човек не може сам да си измисли прякора. Трябва другите да му го дадат.

— Знам. Но те ще ми го дадат, в това не се и съмнявам.

Въпреки че сам обичаше да се хвали, Цицерон занемя при последната реплика на събеседника си.

— Пожелавам ти да успееш — отвърна, понеже не се сети нищо друго.

— За какво си дошъл?

— Назначен съм за кадет в щаба на баща ти.

Помпей чак подсвирна от изненада.

— О, Едепол! Никак няма да му се понравиш!

— Защо?

Очите на другия отново го загледаха с безразличие.

— Защото си голяма хърба.

— Може и да съм хърба, Гней Помпей, но на интелект превъзхождам всички свои връстници! — тросна му се Цицерон.

— Виж, това няма да направи никакво впечатление на баща ми — поклати глава консулският син и доволно огледа своята добре сложена, мускулеста фигура.

Подобен отговор буквално отне у Цицерон всякакво желание да разговаря; за сетен път ставаше жертва на отчаяние, каквото много повече прилягаше на мъже, навъртели поне четири пъти повече години от него. Той преглътна тежко, заби поглед в краката си и си каза, че ще е най-добре малкият Помпей да го остави сам с мислите му.

— Е, няма нужда да униваш чак толкова — опита се да го разсее Помпей. — Какво пък, може да се окаже, че в гърдите ти се крие истинско лъвско сърце! Нищо чудно само да хванеш меча и да спечелиш любовта дори на хора като баща ми.

— Аз никога не бих могъл да бъда лъв — отвърна с пискливия си гласец Цицерон. — Не ме разбирай, че съм страхлив като мишка, но истината е, че не мога да върша нищо нито с ръцете, нито с краката си. Отдавна съм се убедил, че колкото и да опитвам, не мога да се променя.

— Не бих казал, че ти личеше, когато се изявяваше на Форума — напомни му Помпей.

Цицерон го зяпна в учудване.

— Значи знаеш кой съм?

— Естествено, че знам — гъстите мигли на Помпей напълно скриваха погледа в очите му. — Аз пък мота да кажа за себе си, че цялата тази работа с речите ми е напълно непонятна. Цял живот са ме налагали учителите с пръчка и пак не са ме научили на нищо смислено. За мен всичко това си е чиста загуба на време. Колкото и да се опитвам, не мога да направя разлика между сентенция и епиграма, още по-малко между колор и дескрипцио!

— Но как смяташ да те нарекат Велики, когато не знаеш да говориш пред хора? — зачуди се Цицерон.

— А как можеш ти да се надяваш на същото, когато не можеш да държиш меча?

— Аха, разбирам! Ти искаш да се превърнеш във втори Гай Марий.

Но сравнението никак не се хареса на Помпей, който само се намръщи.

— В никакъв случай няма да се превръщам в друг Гай Марий! Ще бъда самия себе си. И ще накарам Гай Марий да изглежда като обикновен новобранец!

При тези му думи Цицерон весело се изкикоти и под натежалите му клепачи заиграха радостни искрици.

— Е, Гней Помпей, да знаеш как ми се иска да успееш!

Нечия сянка надвисна над двамата младежи, които бързо се извърнаха към нея. Беше дошъл самият Гней Помпей Страбон, който с мощната си фигура отдалеч изглеждаше като квадратен и човек трудно си даваше сметка, че всъщност не е никак висок. В лице Страбон доста приличаше на сина си, само дето очите му не бяха толкова наситеносини, а и бяха толкова разногледи, че едва ли виждаха нещо друго, освен чупката на носа му. Недъгът на стария Помпей му придаваше не само грозен, но и изключително потаен вид, защото никой не можеше да прочете какво се крие в погледа му, вперен в невидимото.

— Кой е този? — попита Страбон сина си.

И в този момент младият Помпей направи нещо, за което цял живот Цицерон нямаше да престане да му благодари: той просто прегърна с мускулестата си ръка тъничките рамена на събеседника си и като го притисна до себе си, отвърна съвсем естествено:

— Това е приятелят ми Марк Тулий Цицерон Младши, татко. Бил, е назначен в щаба ти, но ти не се грижи за него. Поемам го изцяло под свое наставничество.

— Хм! — изсумтя Помпей Страбон. — И кой те прати при мен?

— Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — едва отговори Цицерон.

Първият консул кимна в разбиране.

— Не се и съмнявам, че го е сторил. Да му имам чувството за хумор на стария гъз! Бас ловя, че сега се залива от смях, като се сети. Толкова по-добре за теб, кранто смрадлива, че си приятел на сина ми. Иначе като нищо щях да те дам за храна на прасетата.

Цицерон пламна от възмущение. Той идваше от семейство, където мръсните думи бяха забранени и подобни изрази буквално биха подлудили баща му; а на Цицерон му се струваше, че и сам би полудял, чувайки ги от устата на римския консул.

— Ти наистина си падаш малко госпожичка, нали, Марк Тулий? — подпита го ухилен малкият Помпей.

— Латинският език може да се използва по много по-образен и смислово богат начин, отколкото да се хвърляме в елементарни изрази, претрупани с мръсни думи — отговори с достойнство Цицерон.

Но новият му приятел изведнъж застина и го изгледа подозрително.

— Да не би да критикуваш баща ми?

Цицерон веднага отстъпи.

— Не, Гней Помпей, ни най-малко! Просто не ми е приятно да ме наричат госпожичка!

Помпей се отпусна и отново се усмихна.

— Толкова по-добре за теб! Не обичам хората да търсят недостатъци у баща ми. — Погледът му се изпълни с неприкрито любопитство. — Но мръсните думи са навсякъде, Марк Тулий. Дори поетите ги използват от време на време. Можеш да ги откриеш по стените на къщите, особено около бордеите и обществените клозети. А ако един пълководец не нарича войниците си гъзове и курове, той просто ще се изложи пред тях; ще започнат да го гледат като весталка, облякла мъжки дрехи.

— Тогава най-добре да запуша уши и да се правя, че нищо не виждам — заключи Цицерон и смени темата. — Благодаря ти, че ми предложи покровителството си.

— Няма за какво, Марк Тулий! Мисля, че двамата заедно ще бъдем добър отбор. Ти ще ми помагаш с докладите и кореспонденцията, аз ще те уча как да въртиш меча.

— Дадено — отвърна той, но когато приятелят му се запъти към изхода на атрия, дори не помръдна от мястото си.

— Какво има сега? — попита го Помпей.

— Така и не предадох повиквателната на баща ти.

— Можеш да я хвърли спокойно на боклука — махна с ръка Помпей. — От днес принадлежиш единствено на мен. Баща ми дори не би те забелязал в коридора.

И се запъти към перистила. Цицерон го последва. Двамата си намериха една пейка на слънце и Помпей се зае да докаже, че дори и да не го бива в риториката, обича да използва езика си; на неговата възраст трудно можеше да се намери по-голям клюкар в цял Рим.

— Чу ли за Гай Ветиений?

— Не.

— Отрязал пръстите на дясната си ръка, за да не го вземат войник. Градският претор Цина го наказал да слугува до края на живота си в капуанските казарми.

Цицерон усети как го побиват студени тръпки.

— Доста интересна присъда, не намираш ли? — подхвърли, като се надяваше да не проличи, че случаят го е заинтересувал.

— Е, направили са го за назидание на останалите! На такъв човек не може да се позволи просто да си плати и да си замине. Но пък и римляните не са източни деспоти, не могат просто ей тъй да хвърлят човек в тъмница и да го извадят след двайсет години. В нашия затвор и един месец не се е задържал човек! Мисля, че решението на Цина е много похвално — усмихна се до уши Помпей. — Ония в Капуа така ще го подредят, че ще съжалява, дето не се е писал доброволец!

— И аз така предполагам — преглътна тежко Цицерон.

— Е, твой ред е!

— Мой ред за какво?

— Да разкажеш нещо.

— Не мога да се сетя за нещо интересно, Гней Помпей.

— Как се казва жената на Апий Клавдий Пулхер?

Той премигна в недоумение.

— Не знам.

— С такава голяма глава като твоята е доста жалко, дето все нищо не знаеш — укори го Помпей. — Е, от мен да мине, ще ти кажа. Казва се Цецилия Метела Балеарика. Да ти се заплете езика, докато го произнесеш.

— Това е много знатна фамилия.

— Но накрая хората ще си спомнят за моята, не за нейната.

— Та какво станало с нея?

— Умря оня ден.

— О-о…

— В нощта след завръщането на Луций Юлий от Кампания й се явил сън — започна оживено да разправя Помпей. — Още на другата сутрин отишла при Луций Юлий и му казала как сънувала Юнона Соспита да й се явява и да се оплаква, че храмът й е заприличал на бардак. Някаква жена се довлачила и взела, че родила насред храма. При раждането умряла, но хората само изнесли трупа й, без да измият пода от кръвта. Луций Юлий и Цецилий Метела Балеарика събрали кофи и парцали и се заели да измият целия храм. Представяш ли си ги двамата да пълзят и да бършат цялата мръсотия с дрехите си? Луций Юлий освинил тогата си — твърдял, че му било неудобно да се показва пред богинята в неофициално облекло. Като свършил с миенето, се запътил право в Сената, където прокарал законопроекта за италийците… и здравата нахокал всички присъстващи. Как се надявал Рим да спечели войната, питал той, придружавайки речта си с цветущи изрази, когато храмовете са съвсем запуснати и няма кой да се погрижи за елементарното им поддържане? На другия ден целият Сенат на свой ред събрал кофи и парцали и измил собственоръчно всички храмове в града. — Помпей изведнъж се спря. — Какво си ме зяпнал?

— Откъде знаеш всичко това, Гней Помпей?

— От това, което хората говорят покрай мен. Вслушвам се дори в разговорите на робите. Ти какво правиш по цял ден? Четеш Омир…

— Омир съм го изчел още преди години — похвали се Цицерон. — Сега съм на великите оратори.

— И нямаш никаква представа какво се случва около теб в града.

— Откакто те познавам, ми се струва, че този пропуск скоро ще бъде запълнен. Доколкото разбирам, след като й се е присънила Юнона Соспита, и двамата с Луций Юлий са измили храма й, жената на Апий Клавдий Пулхер се е върнала вкъщи и е умряла?

— Умряла скоропостижно. Голямо нещастие според Луций Юлий. Тя била една от най-уважаваните римски матрони; имала шест деца, раждани все през една година, тъкмо чакала седмото.

— Седем е щастливо число — отбеляза шеговито Цицерон.

— Не и за нея — не долови иронията му Помпей. — Никой не може да си го обясни: да роди шест деца без никакви затруднения, а изведнъж да умре. Луций Юлий тълкува това като божи гняв.

— И може би мисли, че новият му закон ще успокои боговете?

Помпей вдигна рамене.

— Не знам. Нито някой друг знае по-добре от мен. Във всеки случай баща ми е за закона, значи и аз съм за. Баща ми смята да дари с римско гражданство всички градове с латински права в Италийска Галия.

— А скоро след това Марк Плавций Силан ще прокара друг закон, според който всички записани в градските списъци на италийските градове ще могат да получат римско гражданство, ако се явят в срок от шейсет дни пред някой от преторите в Рим — доказа Цицерон, че и той все нещичко е чул.

— Точно така, Силван. Но заедно с приятеля си Гай Папирий Карбон — уточни Помпей.

— Ето това се казва интересна тема! — грейна от възторг Цицерон. — Законите и законодателството, това обичам аз!

— Радвам се, че го чувам от нечия уста — каза Помпей. — Самият аз винаги съм гледал на законите като на нещо досадно и ненужно. Всеки закон има за цел да попречи на големите хора да извършат големи дела, особено ако са млади.

— Но човек не може да живее без определена система от закони!

— Големите хора могат.

Колкото и да се оправдаваше, че трябва да напусне Рим, колкото и да обясняваше на съгражданите си, че двамата с Луций Порций Катон Лициниан имат блестящ заместник в лицето на способния градски претор Авъл Семпроний Азелион, Помпей Страбон всъщност изобщо не бързаше да напусне града. С времето се разбра, че ако нещо го държи в града, то е желанието му да наглежда прокарването на законопроекта на Силван и Карбон, пряко следствие на лекс Юлия. Вторият консул Луций Катон не се оказа толкова търпелив и остави Помпей сам да се оправя със Сената и народното събрание; толкова по-добре и за двамата, които не можеха да се търпят един друг. Първоначално Катон тръгна за Кампания, но после размисли и реши, че ще е най-добре, ако се настани на източния фронт. Помпей Страбон от своя страна не криеше намеренията си да продължи войната в Пиценум; вместо себе си обаче срещу Аскулум Пицентум прати Секст Юлий Цезар, нищо че легатът му страдаше от силна астма, а зимата беше най-студената от няколко десетилетия. Скоро след заминаването на Секст Цезар се разбра, че римляните са изклали в околностите на Камеринум осем хиляди пиценски бунтовници, засечени при преминаването им от един зимен лагер в друг. На Помпей не му стана много приятно, че са му отнели победата, но остана в Рим.

Новият лекс Помпея премина през народното събрание без никакви усложнения. Според текста му пълно римско гражданство получаваха всички латински градове на юг от река Пад в Италийска Галия, а пък от своя страна латински права получаваха градовете Аквилея, Патавиум и Медиоланум на север от Пад. По този начин цялото население на тези големи и проспериращи градски центрове мина в и без това внушителната му клиентела — основната причина, заради която Помпей Страбон изобщо бе посегнал към законодателството. След като си свърши работата, Помпей Страбон, който по душа съвсем не беше защитник на всеобщото гражданство, позволи на трибуна Пизон Фруги на свой ред да ощети всички ползващи се от трите нови закона. Най-напред Пизон Фруги прокара закон, според който всички нови граждани, независимо от местоживеенето си трябва да бъдат вписани в двете специално създадени за целта триби; останалите трийсет и пет трябвало да останат изключително за римляни. Когато обаче Етрурия и Умбрия започнаха открито да недоволстват срещу грубата несправедливост, Пизон донякъде отстъпи и разпредели новите граждани в осем от досега съществуващите триби, без да премахва двете новосъздадени.

По-нататък дойде ред първият консул да проведе изборите за консули. Спечелиха ги Луций Юлий Цезар и Публий Лициний Крас. Още преди да е сключил договорите с римските светилища, Луций Цезар обяви, че в чест на предшественика си Еней освобождавал от всякакви данъци град Троя, скъпия за всички римляни Илиум. И понеже Троя представляваше по негово време дребно селце, никой не се опита да му попречи в намеренията. Единственият, който би се сетил да го стори, беше Скавър Принцепс Сенатус, но той тъкмо бе зает с двамата царе-бегълци — Никомед Витински и Ариобарзан Кападокийски. Двамата ориенталци се надпреварваха кой по-силно ще захленчи пред римските приятели, кой ще даде по-тлъстите подкупи на заинтересованите лица и постоянно недоумяваха как така Рим ще се интересува повече от някаква си война с италийците, вместо да обърне внимание на Митридатовите безобразия в Азия.

Най-яростният противник на Цезаровия законопроект беше Квинт Варий, който имаше основания да се смята за най-тежко засегнат при неговото евентуално прокарване. Новите народни трибуни се нахвърлиха като вълци отгоре му, като глутницата се водеше от безкомпромисния Марк Плавций Силван; трябваше му само да прокара поредния закон — лекс Плавция — и Варианската комисия, съдеща всички, поддържали Друзовата политика за всеобщо римско гражданство, се заменяше в Плавцианска, която на свой ред съдеше всички, опитали се да спрат разпространението на римското гражданство из полуострова. По-малкият брат на Луций Цезар — Цезар Страбон — изтегли печелившата сламка и се зае с първото дело на Плавцианската комисия — делото срещу Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис.

Както винаги Цезар Страбон се справи блестящо със задачата. Въпрос на време беше съдът да произнесе присъдата, която се знаеше предварително. Квинт Варий беше изгубен, ако ще и само за това, че според лекс Плавция съдилищата се отнемаха от изключителната компетенция на конниците и се попълваха с граждани от всички класи и от всички триби. Квинт Варий предпочете да не изчака края на делото. За голяма мъка на своите близки приятели Луций Марций Филип и младият Гай Флавий Фимбрия Варий глътна отрова. За съжаление не уцели правилната доза и вместо да умре веднага, се мъчи няколко дни в тежка агония, преди да издъхне. Само малцината му приятели го изпратиха до гробницата, над която Фимбрия тържествено се закле да отмъсти на Цезар Страбон.

— Чак ми се разтрепериха гащите от страх — пошегува се Цезар Страбон пред братята си Квинт Лутаций Катул и Луций Юлий Цезар, които не бяха отишли на погребението, но търпеливо чакаха заедно със Скавър на стълбите пред Сената да видят какво ще става.

— Ти и Херкулес, и Хадес би предизвикал, нали? — стрелна го с ироничния си поглед Скавър.

— Тях не знам, но мога да ти издам близките си планове — да се кандидатирам за консулство, преди да съм бил претор — отвърна му Цезар Страбон.

— И за какво ти е да го правиш? — чудеше се Скавър.

— За да създам правен прецедент.

— Адвокати! — махна презрително Катул. — Всички сте един дол дренки. Един ден ще създадете правен прецедент и върху девствеността на весталките.

— Мисля, че вече сме го правили! — засмя се Цезар Страбон.

— Е — стана да си ходи Скавър, — отивам да видя Гай Марий и да поработя върху речта си. — Той погледна към Катул. — Кога тръгваш за Капуа?

— Утре.

— Недей, Квинт Лутаций, най-приятелски те моля! Остани още осем дни да чуеш речта ми! Нищо чудно да се окаже най-важната в цялата ми кариера.

— Звучи доста примамливо — омекна Катул, който се бе върнал специално от Капуа, за да види с очите си как брат му Луций Цезар вдига данъчното бреме от плещите на Троя. — Може ли да знам каква е темата?

— О, естествено. Темата е как най-бързо да се подготвим за война с цар Митридат в Азия — обяви заглавието на подготвяното произведение Скавър.

Тримата Цезари го зяпнаха в недоумение.

— Виждам, че никой не вярва. Но и това ще дойде, господа, имате думата ми, че и тази война няма да подмине! — обърна се, без да се сбогува Скавър, и се отправи по Кливус Аргентариус.

Завари Юлия в компанията на снаха й Аврелия. Двете му се сториха толкова красиви и толкова неподправено римски в държанието си, че му хрумна странната идея да им целуне ръцете — нещо, което малко дами биха очаквали от страна на един Скавър.

— Да не би да ти е зле, Марк Емилий? — попита Юлия и погледна съучастнически Аврелия.

— Доста съм уморен, Юлия, но и умората е неспособна да затвори очите ми пред красотата — поднесе й своите комплименти той и кимна с глава към вратата на таблиния. — Как се чувства великият човек днес?

— Благодарение на Аврелия днес е в необичайно добро настроение — отговори му съпругата на великия човек.

— Нима?

— Доведе му компания.

— Кой?

— Малкия Цезар, моя син — отговори Аврелия.

— И едно момче може да бъде компания на великите мъже?

Юлия се засмя и го поведе към вратата на кабинета.

— Предполагам, че щом няма и единайсет години, трябва да го наричаме момче. Но във всяко останало отношение, Марк Емилий, малкият Цезар е възрастен поне колкото теб. През последните дни състоянието на Гай Марий видимо се подобрява. Но скуката го обезсърчава. Парализата не му позволява да ходи, а да лежи го вбесява. — Тя отвори вратата и викна на Марий: — Марк Емилий е дошъл да те види.

Марий беше излегнат на кушетката под прозореца, гледащ към перистила. Лявата му половина беше излегната върху купчина възглавници, така че да може да движи дясната си ръка. В краката му, на отделен стол, седеше синът на Аврелия — или поне така предположи Скавър, понеже за пръв път виждаше момчето.

„Същински Цезар“ — помисли си той, след като току-що се беше разделил с трима от фамилията. Висок, рус, красив. Но момчето, което бързо скочи от стола да го посрещне, беше наследило много и от майка си Аврелия.

— Принцепс Сенатус, това е Гай Юлий — представи племенника си Юлия.

— Седни, момче — рече Скавър и се наведе, за да стисне дясната ръка на Марий. — Оправяш ли се вече, Гай Марий?

— Бавно, но се оправям — едва отговори Марий, който още изпитваше затруднения с говора. — Както виждаш, жените ми намериха куче — пазач. Да не би да избягам.

— По-скоро домашен любимец — възрази му той и седна на стола, който малкият Цезар услужливо му донесе, преди да се върне на мястото си. — И какви са задълженията ти, млади човече?

— Още не знам — отговори му момчето без никакви признаци на смущение. — Майка ми ме доведе едва днес.

— Мисля, че жените са решили да намерят кой да ми чете книжки — предположи Марий. — Ти на какво мнение си, млади Цезаре?

— По-скоро бих разговарял с човек като Гай Марий, отколкото да му чета. Чичо Марий не пише книги, за което дълбоко съжалявам. Бих искал да науча всичко за германите.

— Научил се е да задава добри въпроси — похвали го Марий и запухтя, докато се опитваше да се намести по-удобно.

Момчето пъргаво скочи от стола си, пъхна ръка под дясната мишница на болния и му помогна да се обърне. Дори за миг не се замисли как точно да подхване чичо си, а от лекотата, с която му помогна, пролича, че е доста силен за годините си.

— Така е по-добре! — пое си тежко въздух Марий и се обърна към Скавър. — С приятна компания няма начин да не се оправя скоро.

Гостът остана цял час, и то не толкова заради болния Марий, колкото от любопитство да опознае повече малкия Цезар. Момчето не държеше да се изтъква, но отговаряше на зададените му въпроси точно и със самочувствие като възрастен. Когато възрастните започнаха да обсъждат нахлуването на Митридат във Витиния и Кападокия, събеседникът им съвсем млъкна и целият се превърна в слух.

— За десетгодишно момче ти си доста начетен, млади Цезаре — похвали го на свой ред Скавър на сбогуване. — Дали случайно не познаваш един младеж на име Марк Тулий Цицерон?

— Само съм чувал за него, Принцепс Сенатус. Казват, че щял да бъде най-добрият адвокат в историята на Рим.

— Я бъде, я не бъде — стигна до вратата Скавър. — Сега Марк Цицерон е зает с военна служба. Ще дойда пак да те видя след два-три дни, Гай Марий. Понеже не можеш да ме изслушаш в Сената, ще ти пратя пълно копие на речта си — на теб и на малкия Цезар.

Той се запъти към къщата си на Палатина и изпадна в мрачни размисли. Положението на Марий го тревожеше повече, отколкото искаше сам да признае. Вече бяха минали почти шест месеца, а великият човек бе стигнал само до кушетката в таблиния. Може би присъствието на момчето щеше да го подтикне към по-бързо оздравяване. И все пак Скавър започваше да се съмнява дали някога старият му приятел и враг едновременно ще събере достатъчно сили да се появи в Сената.

Дългото изкачване по Весталските стълби му се стори доста уморително; когато излезе на Кливус Викторие, трябваше да си почине известно време, преди да продължи нагоре към дома си. Зает с мисълта за недоверието, което щеше да срещне у назначените отци по отношение на малоазиатските проблеми, той потропа на вратата и за свое учудване бе посрещнат вместо от вратаря от жена си.

„Колко е прекрасна! — помисли си Скавър, докато се вглеждаше с наслада в лицето й. Някогашните недоразумения бяха изгладени и тя отново се бе превърнала в господарката на сърцето му. — Благодаря ти, Квинт Цецилий!“ — за сетен път си спомни той за някогашния си скъп приятел Метел Нумидик Прасето. Именно Метел Нумидик му бе дал ръката на племенницата си Цецилия Метела Далматика.

Протегна ръка да я погали по бузата, сетне склони глава на гърдите й и потърка страна о младата й кожа. Очите му се затвориха от само себе си и той сладко въздъхна.

— Марк Емилий? — опита се да го върне на земята Цецилия, щом усети цялата му тежест върху себе си. — Марк Емилий!

Мигом го прегърна с две ръце и запищя. От всички страни дотичаха слуги, които поеха вдървеното тяло на съпруга й.

— Какво му е? Какво му е? — питаше като обезумяла Цецилия Далматика.

Най-накрая икономът се надигна от кушетката, където бяха положили Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, и й отговори:

— Мъртъв е, домина. Марк Емилий е мъртъв.

Почти по същото време, когато из Рим се носеше вестта за смъртта на Скавър Принцепс Сенатус, се научи и другата, а именно, че Секст Юлий Цезар е починал от възпаление на гърдите под стените на обсадения Аскулум Пицентум. След като внимателно прочете писмото на Секстовия легат Гай Бебий, Помпей най-сетне се реши сам да влезе в действие. Щом Рим погребеше своя Принцепс Сенатус, първият консул заминаваше сам да поеме обсадата на Аскулум.

В историята на Сената се брояха на пръсти случаите, когато биваха отпускани държавни средства за нечие погребение, но дори при тази кризисна ситуация беше немислимо Скавър да бъде изпратен току-така в подземния свят. Цял Рим го беше обожавал приживе, затова и цял Рим щеше да му отдаде последната си почит. Всичко щеше да е различно без плешивото теме на Марк Емилий, което да отразява слънчевите лъчи, без зелените му очи, които да следят отблизо прегрешенията на разбойниците в Сената, без чувството му за хумор и непоколебимата му смелост. Дълги години римляните щяха да тъгуват за своя Принцепс Сенатус.

За Марк Тулий Цицерон фактът, че оставяше Рим окичен с кипарисови клонки, му се струваше като предзнаменование за собствената му нерадостна съдба; тъй както целият град се прощаваше с най-скъпия си съгражданин, така и той се прощаваше с всичко скъпо, което беше притежавал — с Форума и книгите, със законите и риториката. Майка му вече търсеше усилено наематели за луксозната къща в Карина, а сандъците с багажа й бяха готови да потеглят обратно за Арпинум. Когато обаче дойде време да се подреди багажът на Цицерон, тя изведнъж се скри и дори не благоволи да го изпрати. Новобранецът тихомълком излезе на улицата и яхна коня, който баща му специално бе изпратил от провинцията, тъй като в семейството не бяха удостоени с честта да държат обществения кон. Всичко, което бе сметнал за нужно да вземе, стоеше вързано на гърба на едно муле, останалото оставаше на произвола на съдбата. Помпей Страбон водеше малко войска, държеше на бързината и не желаеше голям обоз. Това, че Цицерон се бе осведомил за вкусовете му, се дължеше единствено на приятелството му с малкия Помпей, с когото имаха среща след един час на изхода от града.

Студът щипеше, вятърът го блъскаше в гърдите, ледените шушулки, провиснали от балконите на къщите и клоните на дърветата, още не бяха започнали да се топят, когато малобройният щаб на Помпей Страбон пое по своя път на север към сърцето на италийската зима. Част от консулската армия, която се бе върнала в Рим за триумфа на началника си, бе останала на лагера на Марсово поле и сега бързо се придвижваше пред главнокомандващия. Останалата част от шестте легиона на Помпей Страбон вече чакаха пълководеца при Веи, недалеч от Рим. Край града Помпей даде заповед за първа нощувка и Цицерон се намери в една палатка с всички останали кадети от щаба. Бяха осем младежи, най-малкият, от които бе самият Помпей Младши, тогава още на шестнайсет, а най-възрастният — двайсет и три годишният Луций Волумний. През целия път Цицерон не бе имал възможност да се запознае с останалите си колеги, възможността да се порадва на това мъчение му се предоставяше едва сега, при издигането на лагера. Той нямаше представа как се вдига палатка, нито какви са задълженията на всеки един от осмината, затова стоеше безпомощен край Помпей и чакаше да му наредят нещо. Най-накрая приятелят му му подаде някакво въже и му каза да го държи опънато.

Когато години по-късно си мислеше за тази първа лагерна нощ в палатката на кадетите, Цицерон се улавяше, че си спомня всеки жест, всяка реплика или постъпка на младия Помпей, който без да споменава изрично, че непохватният юноша без капка мозък в огромната си глава е негово протеже, от първата минута на съжителството му с останалите негласно му бе предложил помощта и закрилата си. Синът на главнокомандващия беше неоспоримият главатар на кадетите, при това не защото баща му бе Помпей Страбон. Макар и да не беше особено образован и начетен, Помпей беше изключително интелигентен и с голямо самочувствие. Той се бе родил, за да командва, не понасяше околните да го съдят, макар и сам да бе безкомпромисен с всички глупаци край себе си. Което може би беше причината да се привърже тъкмо към Цицерон, който нито беше глупак, нито можеше да го съди за каквото и да било.

— Снаряжението ти е крайно неподходящо — каза на Цицерон, след като хвърли един поглед на багажа, който приятелят му смъкна от гърба на мулето и внесе в палатката.

— Нямаше кой да ми каже какво да взема — оправда се той, посинял от студ и с тракащи зъби.

— Че нямаш ли майка, сестра? Те винаги знаят какво да сложат в дисагите.

— Майка имам, сестра — не — продължаваше да трепери, — но майка ми не ме обича.

— Нямаш ли дълги гащи? Ръкавици? Двукатна туника, дебели чорапи, вълнена шапка?

— Само това, което виждаш. Изобщо не се сетих. Но пък и всичките ми зимни дрехи са в Арпинум.

„Как може едно седемнайсетгодишно момче да се сети за топли дрехи?“ — продължаваше да се пита Цицерон години по-късно и с мили чувства си спомни как Помпей, без дори да се замисли, нареди на останалите дадат по някоя дреха от своите на замръзналия си колега.

— Не се стискайте, имате си достатъчно — смъмри той шестимата кадети. — Марк Тулий днес може да изглежда като идиот, но в други отношения е по-умен от нас седмината, взети заедно. Освен това е мой приятел. Вместо да се подхилквате, благодарете на боговете, че са ви пратили такива грижовни майки и сестри, които да знаят какво да ви приготвят. Волумний, тъй и тъй никога не си сменяш чорапите, защо са ти шест чифта! Ти, Тит Помпей, ще ми подадеш онези ръкавици! Вие, Ебуций и Тейдей, имате по една туника в повече, дайте ги! Фундилий ще се раздели с резервната си шапка, а Маяний и без това има много багаж, може да даде по едно от всичко! Аз също.

Армията започна да изкачва планините сред сняг и виелици, а Цицерон, макар и да се чувстваше спасен от бялата смърт, безпомощен се озърташе наоколо и се чудеше как ли трябва да постъпи, ако внезапно ги нападне врагът. Както впоследствие се оказа, първата среща с неприятеля беше еднакво неочаквана и за двете страни; римските легиони тъкмо бяха пресекли замръзналата река Фулгинум, когато от билото, преграждащо пътя към Южен Пиценум, се спуснаха четири легиона пиценци, събрани от кол и въже. Изглежда, си бяха правили сметката да нахлуят в Етрурия и да се отдадат на грабеж и убийства. Сражението скоро се превърна в поредното клане. Самият Цицерон така и не взе участие в него, защото яздеше най-отзад, при обоза, след като младият Помпей му бе заръчал да наглежда багажа на останалите кадети. Както самият Цицерон добре разбираше, това бе най-лесният начин Помпей да се отърве от него и да се отдава на офицерските си задължения, без да се безпокои през цялото време за приятеля си.

— Великолепно преживяване! — радваше се Помпей същата вечер, докато лъскаше меча си в палатката. — Изклахме ги като прасета! Когато поискаха да ни се предадат, баща ми направо им се изсмя в лицето. Колкото оцеляха, бяха отблъснати нагоре към върховете, оставяйки ни целия си обоз, ако изобщо може да се говори за такъв. Ако не от студ, ще измрат от глад.

И насочи меча си към светлината, за да се увери, че блести от чистота.

— Толкова ли не можехме да ги вземем в плен? — попита Цицерон.

— Ти би ли се дал в плен на враг, командван от баща ми? — засмя се Помпей. — Не съм чувал досега да е помилвал живота на пленниците си.

Цицерон обаче не се обезкуражаваше толкова лесно да се спори.

— И все пак това са италийци, не са чуждоземци. Един ден, когато войната свърши, ние отново ще имаме нужда от тях в легионите си.

Този път Помпей се замисли.

— Съгласен съм с теб, Марк Тулий, би могло и да ни дотрябват. Но вече е твърде късно да се занимаваме точно с тези! Баща ми беше доста неприятно изненадан, а когато е изненадан, изпада в лошо настроение и забравя какво е това мисъл. — Сините му очи се впиха в Цицероновите. — И аз ще бъда като него, когато порасна.

Трябваше да минат месеци, преди Цицерон да престане да мисли за тези нещастни пиценски земеделци, подгонени през бури и виелици, ровещи отчаяно под снега в търсене на жълъди и всичко друго, което планината може да им предложи; още една от ужасяващите страни на войната за човек, който е установил, че я мрази.

Когато Помпей Страбон най-сетне излезе на Адриатическото крайбрежие при Фанум Фортуна, Цицерон вече се бе научил с какво да бъде полезен на останалите; нещо повече, беше свикнал с бойната ризница и дори можеше да използва как да е меча си. Беше поел грижата за палатката на кадетите, където готвеше и миеше, а в щаба на пълководеца, където канцеларските задължения бяха връчени на недотам грамотните пиценски клиенти на Помпей Страбон, скоро се научиха да ценят забележителните му способности на литератор; лека-полека всички доклади и донесения до Сената започнаха да излизат изпод неговата ръка, както и подробните описания на всяко едно сражение, голямо или малко, в което влизаха Помпеевите легиони. Когато на Помпей Страбон бе представен първият писателски опит на Цицерон — писмо до градския претор Азелион, — той дори удостои кадета си с нещо като изпитателен поглед, естествено, доколкото му позволяваха разногледите очи.

— Не е зле, Марк Тулий. Може пък синът ми да е имал основания да се привърже към теб. Тогава не го разбрах, но синът ми винаги е прав за себе си. Затова и го оставям да прави каквото иска.

— Благодаря, Гней Помпей.

Главнокомандващият махна пренебрежително с ръка и посочи претрупаното с документи писалище.

— Виж какво може да излезе от всичко това, момче!

Най-накрая армията достигна на няколко километра от Аскулум Пицентум, където отседна да си почине. Понеже армията на покойния Секст Цезар продължаваше да стои под стените на обсадения град, Помпей реши да разположи своята на отделен лагер няколко километра встрани.

Доста често пълководецът, придружен от сина си, се впускаше в походи из околността, чиято единствена цел бе да се горят села и да се колят мирни жители, за да откъсне напълно града от външния свят. Понякога походите продължаваха няколко дни и главнокомандващият оставяше за свой заместник в лагера брат си Секст Помпей. На Цицерон се връчваше поръчението да се грижи за канцеларията. Отсъствията на началника на пръв път изглеждаха като отпуск за кадета, който се спасяваше от бдителния надзор на Помпей Страбон. За негово нещастие обаче отпуските скоро се превърнаха в най-неприятната част от цялата му служба. Цицерон оставаше без закрилата на младия си покровител, а чичото Секст Помпей никога не бе крил дълбокото си презрение към него. Армейският секретар ставаше жертва на всевъзможни физически издевателства, като се почне от шамарите зад ушите и ръганията в ребрата и се стигне до бруталните ритници, когато някоя работа трябва да се свърши бързо.

Един ден, когато снегът още сковаваше земята в прегръдката си, а пролетта продължаваше да е само един блян, Помпей Страбон и синът му взеха няколко кохорти със себе си и се насочиха към морския бряг на разузнаване. Скоро след зазоряване на другия ден, докато Цицерон се протягаше пред палатката на главнокомандващия и търкаше насинения си от ритниците на Секст Помпей задник, в лагера невъзмутимо нахълта група конници-марси, които сякаш се връщаха от разходка. Толкова спокойно и непринудено се държаха пришълците, че никой от римляните не посегна да извади меча си. Вместо това Страбоновият брат Секст Помпей излезе сам от палатката и с високо вдигната дясна ръка пожела добре дошли на неколцината конници.

— Публий Ветий Скатон от народа на марсите — представи се водачът на групата, докато слизаше от коня си.

— Секст Помпей, брат на главнокомандващия, негов заместник през време на отсъствието му.

Скатон направи кисела гримаса.

— Жалко. Дойдох да преговарям с Гней Помпей.

— Ще се върне. Ако имате време, можете да го изчакате — предложи Секст Помпей.

— Кога го очаквате?

— Между три до шест дни, считано от днес.

— Можете ли да храните хората и животните ми през цялото това време?

— Естествено.

И така на Цицерон се падна задачата в качеството му на единствен контуберналис в целия гарнизон да поеме настаняването и прехраната на марсилската делегация; за негова огромна изненада същите тези хора, които едва ли не с удоволствие бяха пратили да гине от студ по върхове и чукари цяла една армия, сега посрещаха враговете си с разтворени обятия — и то не само Секст Помпей, ами дори последният коняр в лагера. „Явно е, че и след два месеца служба още нищо не съм научил за войната“ — мислеше си Цицерон, докато гледаше как приятелски разговарят помежду си Секст Помпей и Скатон или как дори излизат двамата заедно на лов за диви прасета, които зимата беше извела далеч от горите в търсене на храна. А когато най-сетне и самият Помпей Страбон се върна от похода си, той се хвърли на врата на Скатон, сякаш бяха приятели от детинство.

Преговорите се проведоха в обстановката на пищно празненство с много ядене и пиене; с нескрита почуда Цицерон следеше всяко движение на тримата Помпей и си представяше, че е попаднал на гости в някое от огромните им пиценски владения; на крачки от огромните маси, около които пируващите се бяха наредили на дълги пейки, се печаха прасета на шишове, походните съдове в палатката на главнокомандващия бяха претрупани с месо, а прислужниците носеха повече вино, отколкото вода. За римлянин като Цицерон, отрасъл в спокойната латинска провинция, пиршеството в главната квартира на армията беше чиста варварщина. Никой в Арпинум не знаеше да организира подобна оргия, дори и Гай Марий. Разбира се, Цицерон нямаше как да си обясни елементарното, а именно, че когато в едно военно поделение трябва да се нахранят неколкостотин гладни гърла едновременно, вечерята не може да премине в уютната обстановка на приятелски кръг и разговорите не са като в мързеливата атмосфера на триклиния.

— Няма да влезете много скоро в Аскулум — обеща на римляните Скатон.

За момент Помпей Страбон го остави без отговор, защото тъкмо беше захапал хрупкаво парче месо, чак когато свърши, изтри ръце в туниката си и се усмихна на госта си.

— Не ме интересува дали ще чакам седмица или година. Рано или късно Аскулум Пицентум ще се предаде. И жителите му ще се научат какво значи да посягат на един римски претор.

— Провокацията беше прекалено брутална — напомни му Скатон.

— Дали е била брутална или не, няма никакво значение — отвърна му той. — Чух, че Видацилий бил влязъл в града. Аскуланци ще трябва да пълнят коремите на още цяла армия.

— Проблемът отдавна е разрешен — подхвърли многозначително марсът.

Помпей Страбон надигна изцапаното си лице и го изгледа недоумяващо.

— Как така?

— Доколкото разбираме, Видацилий е полудял — обясни Скатон, който, за разлика от домакина си, внимаваше как се храни.

Цялата палатка затаи дъх в очакване какво ще последва.

— Малко преди Секст Юлий да умре, Видацилий се явил пред Аскулум начело на двайсет хиляди войници — започна да разказва Скатон. — Вероятно е възнамерявал да влезе в съгласувани действия с жителите на града. Искал неговите легиони да нападнат Секст Юлий в гръб, а в това време аскуланци да излязат през градските врати и да спрат всякаква римска съпротива. Добър план, вероятно би се оказал успешен. Но когато Видацилий нападнал, никой от града не се показал. Секст Юлий разтворил редиците на легионите си и го пропуснал без бой, а аскуланците трябвало да го приемат вътре в крепостните стени.

— Никога не съм си представял, че Секст Юлий притежава талант на пълководец — отбеляза Помпей Страбон.

Скатон вдигна рамене.

— Може и случайно да се е получило, но не вярвам.

— Предполагам, че аскуланците не са се зарадвали особено на перспективата да хранят двайсет хиляди души повече?

— Беснеели са по улиците! — отговори му марсът и се усмихна. — Видацилий не само не бил посрещнат с отворени обятия, но дори не искали да го погледнат. Затова той излязъл на форума, качил се на дървената трибуна и публично споделил мнението си за хората, които не знаят да изпълняват заповеди. Ако жителите на Аскулум били сторили каквото той им бил казал, цялата армия на Секст Юлий Цезар щяла да бъде изклана, а градът — свободен. Навярно е било така. Но дали Видацилий е бил прав или не, от това никой в града не се интересувал. Главният местен управител на свой ред излязъл на трибуната и заявил на Видацилий какво той мислел по въпроса: не разбирал ли Видацилий, че за армията, която току-що бил вкарал в града, храна няма?

— Радвам се да науча какви дрязги възникват в редиците на враговете ни — потри мазните си ръце Помпей Страбон.

— Имай предвид, че тази цялата история ти я разправям, за да се увериш с ушите си до каква степен са решени да се защитават жителите на Аскулум — възрази му най-любезно Скатон. — Тъй и тъй ще подочуеш нещо за случилото се, най-добре да ти разкажа нещата такива каквито са.

— И какво се случило по-нататък? Двамата се сбили на форума може би?

— Точно така. За всички станало пределно ясно, че Видацилий не е съвсем с всичкия си. Започнал да нарича жителите на града тайни симпатизанти на Рим и накарал войниците да избият множество граждани ей така, на площада. Аскуланци веднага се хванали за оръжието и отвърнали на удара с удар. За щастие повечето войници на Видацилий навреме се усетили, че ще се очертават трагични събития, затова се измъкнали далеч от форума. По тъмно им отворили вратите и над деветнайсет хиляди пиценски войски се измъкнали от обсадения град; Секст Юлий тъкмо бил умрял и римляните решили по-добре да му отдадат последна чест, отколкото да гледат движенията на противника.

— Хм! — изсумтя недоволно Помпей Страбон, но махна с ръка. — Продължавай.

— Видацилий удържал форума и здраво се укрепил на него. Бил донесъл със себе си доста храна и сега решил да организира пир. Навярно под командването му са били останали седем-осемстотин души, които да му правят компания на трапезата. В същото време той наредил да се издигне огромна погребална клада. Когато пиршеството било в разгара си, изпил чаша отрова, изкатерил се на кладата и собственоръчно я подпалил. Докато хората му си тъпчели търбусите, Видацилий горял пред очите им! Разправят, че гледката била смразяваща.

— Луд като галски ловец на глави — не сдържа възхищението си Помпей Страбон.

— Точно така — съгласи се Скатон.

— Значи твърдиш, че градът няма да се предаде.

— Ще се бият до последния човек.

— Едно нещо мога да ти обещая, Публий Ветий, когато войските ми влязат в Аскулум Пицентум, ако вътре наистина не са измрели до последния човек, ще им стане тъжно, че не са последвали другарите си — закани се римлянинът, захвърли оглозгания кокал и отново избърса ръце в дрехата си. Знаеш ли как ме наричат пиценци?

— Не мисля, че съм чувал.

— „Карнифекс“. Касапина. Трябва да знаеш, Публий Ветий, че се чувствам изключително горд с това име — похвали се Помпей Страбон. — През живота си съм получавал не един и два прякора. Това, че ми викат Страбон, не иска обяснение — то си е очевидно защо. Но когато бях малко по-голям, отколкото е сега синът ми, служих като младши офицер заедно с Луций Цина, Публий Луп, братовчед си Луций Луцилий и скъпия си приятел Гней Октавий Рузон, когото виждаш на тази маса. Бяхме в щаба на Карбон по време на онзи ужасен поход срещу германите в Норик. Не бях голям любимец на колегите си кадети. Става дума на всички без Гней Октавий Рузон. Ако и той не ме бе харесвал тогава, сега нямаше да бъде висш легат в армията ми! Та както и да е, останалите кадети ми лепнаха още един прякор, освен Страбон. Започнаха да ми викат Менецес. По пътя за Норикум бяхме минали през родния ми дом и кучите синове взели, че видели готвача на майка ми, който също като мен е кривоглед. Та този същият готвач се казваше Менецес. И онова хитро копеле Луцилий, как не го беше срам, та майка ми му се пада леля, ме кръсти Гней Помпей Страбон Менецес, намеквайки, че истинският ми баща е бил готвачът. — Той въздъхна така, че на околните им настръхна косата от ужас. — Носех прякора с години. Сега обаче ме наричат Гней Помпей Страбон Карнифекс и ми звучи много по-добре. Страбон Касапина.

Скатон не само не се плашеше от приказките на домакина си, но дори видимо се отегчаваше от разказа му.

— В крайна сметка какво означава едно име? — попита. — Мен не са ме кръстили Скатон, защото съм се родил във водите на фонтан, а защото като малък съм бил голям лигльо.

Помпей се усмихна на шегата му, но скоро отново се навъси.

— Така и не разбрах какъв вятър те е довял в лагера ми Публий Ветий Лигльото?

— Дошъл съм за преговори.

— Да не би да ви е омръзнало да воювате?

— В интерес на истината, да. Не става дума, че ще се предаваме — ако трябва още да воюваме, ще воюваме, — но както и да гледам на нещата, едно е сигурно: Италия загива. Ако се биехме не срещу Рим, а срещу някой нашественик, никога не бих преговарял. Но аз съм жител на Италия, тъй както и римляните са жители на Италия. Мисля, че е крайно време и двете воюващи страни да спрат разрухата, преди да не е останало какво да се спасява, Гней Помпей. Лекс Юлия де цивитате Латинис ет социис дандия е решителна крачка напред. Макар и Цезаровият закон да не се отнася до народите, които се вдигнаха на оръжие срещу Рим, забелязвам, че в лекс Папирия Плавция не съществува клауза, която да попречи на мен или на който и да било мой сънародник да поиска римско гражданство. Единственото условие е да хвърля оръжието и да се явя лично пред някой римски претор. Същото важи и за войниците ми.

— И какво точно искаш от мен, Публий Ветий?

— Да ми позволиш мирно да премина покрай лагерите ти — този тук и другия под стените на Аскулум. Между Аскулум и Интерокреа армията ми ще се разпръсне, ще хвърлим оръжията и доспехите си във водите на Авент. От Интерокреа нататък обаче ще се нуждая от въоръжена закрила за себе си и войниците си по целия път до Рим и преторския съд. Искам също така да ми дадеш писмен документ, удостоверяващ пред претора, че съм спрял въоръжените действия срещу Рим и съм получил личното ти съгласие да получа заедно с цялата си армия римско гражданство.

Настъпи продължително мълчание. Цицерон и младият Помпей, които седяха в единия край на масата, се заеха подробно да изучават лицата на своите сътрапезници.

— Баща ми няма да се съгласи — прошепна Помпей.

— Защо?

— Защото му трябва да спечели някоя голяма битка.

„Дали наистина подобни желания и капризи решават съдбата на племената и народите по Земята?“ — зачуди се Цицерон.

— Разбирам добре какво искаш от мен, Публий Ветий, и защо го искаш — отговори най-сетне Страбон. — Но не мога да се съглася. Твърде много римска кръв е текла по меча ти, по мечовете на войниците ти. Ако наистина искате да се явите пред претора в Рим, ще ви трябва да се биете през цялото време с армиите ми.

Марсът се надигна от мястото си и плесна с две ръце по бедрата си.

— Е, поне си струваше да опитам — сбогува се той с домакина си. — Благодаря за гостоприемството, Гней Помпей, но е време да се върна при армията си.

Марсите яхнаха отново конете си и потънаха в мрака; Помпей Страбон изчака чаткането на копитата да заглъхне в далечината и нареди тръбачите да свирят сбор. Лагерът започна да се готви за бой.

— Ще нападнат утре, навярно от две страни едновременно — предрече малкият Помпей, докато бръснеше с острието на меча си сребристите косъмчета по ръката си. — Ще падне голямо сражение.

— Аз какво да правя? — попита нещастно Цицерон.

Помпей прибра меча си и понечи да се излегне на походното си легло; останалите кадети изпълняваха заповеди из целия лагер, затова двамата с Цицерон бяха оставен сами в палатката.

— Ще си облечеш ризницата, ще си сложиш шлема, ще препашеш меч и нож и ще забиеш копието и щита си пред палатката на главнокомандващия — обясни му развеселен той. — Ако марсите пробият през редиците ни, Марк Тулий, ти ще си този, който ще защитава лагера от тях!

Но марсите не успяха да пробият. Цицерон слушаше звъна на оръжията и виковете на сражаващите се някъде в необятното пространство около лагера, но иначе нищо не видя от бойните действия. Най-накрая по пътя се зададоха Помпей Страбон и синът му, яхнали коне. Видът им издаваше огромна умора, по оръжията им се стичаше кръв, но си личеше, че са изключително щастливи.

— Фравк, легатът на Скатон, е мъртъв — похвали се Помпей пред Цицерон. — Справихме се с марсите, че и с много пиценци покрай тях. Скатон успя да се изтегли с шепа от хората си, но е лишен от всякакъв достъп до пътищата наоколо. Ако иска да се върне у дома в Марувиум, трябва да мине през най-трудното — планините, където няма нито къде да почине, нито какво да яде.

Цицерон преглътна.

— Изглежда, баща ти е специалист по обричането на вражите войници на гладна смърт.

— Чак ти иде да повърнеш, нали така, Марк Тулий? — засмя се Помпей и дружески го потупа по рамото. — На война като на война, това е. Ако можеха, и те щяха да постъпят по същия начин с нас. И да ти става лошо, и да не ти става, нищо не можеш да промениш. Като те гледам как приемаш нещата, ми идва наум, че колкото по-интелигентен е човек, толкова повече изгубва страстта си към войната. Толкова по-добре за мен! Не ми се ще, когато един ден застана лице в лице с врага си, той да се окаже интелигентен колкото теб. Истински късмет е и за Рим, че хората като мен и баща ми са много повече от тези като теб. Всичко, което е постигнал Рим, го е постигнал със сила. И все пак на Форума също трябва някой да управлява, нали? Именно там тепърва ще блестиш ти.

Тази пролет и Форумът заприлича на бойно поле, защото Авъл Семпроний Азелион реши да настъпи римските лихвари. Дори по времето на Втората пуническа война, когато Ханибал бе окупирал цяла Италия и практически бе изолирал Рим от останалия свят, финансовото положение на държавата и на нейните поданици не беше познало подобно падение. Парите постоянно изчезваха от обръщение, задържани от предвидливи сметкаджии, докато хазната лека-полека се изпразни съвсем. Не съществуваше и най-малката надежда да се напълни отново. Дори онези части от Кампания, които все още се намираха в римски ръце, бяха жертва на такъв невъобразим хаос, че никой не можеше да разчита повече на доходите от владенията си там. Квесторите хвърляха неимоверни усилия да убедят търговците да плащат мито или пристанищна такса, а едно от двете най-големи римски пристанища — Брундизиум — стоеше напълно откъснато. Естествено, че откакто се бяха вдигнали на въстание, италийците бяха престанали да плащат и данъци. Оправдавайки се със заплахата от страна на цар Митридат, Римска Азия също бавеше изплащането на предварително договорените годишни данъци, от своя страна и Витиния беше преустановила всякакви плащания. Всичко, което бирниците успееха да съберат от Африка и Сицилия, преди дори да е напуснало провинциите, отново се връщаше в кесиите на местните големци, които продаваха житото си на Рим на удвоена цена. И сякаш това не стигаше, самият Рим се бе превърнал в длъжник на една от собствените си провинции — Цизалпийска Галия, откъдето идваше огромната част от оръжейните доставки за града. Емисията фалшиви денарии, които бе пуснал в обращение Марк Ливий Друз, бяха вселили у всички римляни недоверие към металните пари и държавата беше принудена да отсече нови емисии сестерции, с които да замаже положението. Надяващи се на по-добри времена, хората със средни и високи доходи редовно прибягваха до парични заеми, което вдигна лихвата на незапомнени висини.

Авъл Семпроний Азелион разбираше от парички дела и реши, че най-добрият начин икономиката на града да се съвземе, би била да се облекчи положението на длъжниците. Методът, който той възприе за постигането на целта си, не само че привлече голям интерес, но и напълно съответстваше на римските закони. Градският претор бе изнамерил сред таблиците отдавна забравения указ, че се забранява приемането на възнаграждение срещу даването на пари на заем. С други думи, заключи Азелион, лихвата върху заеманите пари била напълно незаконна. Това, че древният закон е бил пренебрегван в продължение на няколко века, а в същото време лихварството е носело печалби на не един и двама римски конници, просто говорело лошо за римляните. Той съвсем уместно изтъкна факта, че ако много конници живеят от даването на парични заеми, то няколко пъти повече са тези, които разчитат на получаването на заеми. И докато тяхното положение не се облекчало, никой в Рим не можел да разчита на финансов просперитет. Броят на лошите кредити нараствал с всеки изминат ден, длъжниците отдавна не можели да свързват двата края, а откакто заедно с всички трибунали в града затвориха и съдилищата за банкрут, заемодателите открито прибягваха до насилствени методи, за да си върнат дължимото.

Преди обаче Азелион да е успял да върне в действие забравения стар закон, лихварите в Рим разбраха за намеренията му и се явиха пред него с молбата да възстанови съдилищата за банкрут.

— Какво? — хвана се той за главата. — Рим преживява най-дълбоката криза в цялата си история след похода на Ханибал, а хората, застанали пред мен, настояват нещата да се влошат още повече? Ако искате да знаете личното ми мнение, вие сте банда изпечени мошеници, лишени от капчица морал и съчувствие към страданията на съгражданите си! Затова единственото, което ще ви кажа, е да вървите на майната си! Ако ли не, наистина ще се принудя да отворя нов трибунал — този, на който всички вие ще бъдете подведени под отговорност, задето сте давали заеми срещу лихва!

И Азелион доказа с по-нататъшните си действия, че е говорел напълно сериозно. Дори и само да настояваше пред обществото, че искането на лихви е незаконно, това пак, до голяма степен облекчаваше положението на длъжниците, при това ги поставяше от страната на закона. Заемите трябваше да бъдат върнати, това никой не оспорваше, но без никаква лихва. Семпрониите, към които принадлежеше и Азелион, открай време си бяха спечелили името на защитници на народа; изгарящ от желание да продължи традицията в рода, градският претор се втурна в постигането на целта си, убеден, че щом законът е зад него, то и правото е на негова страна.

Това, с което Азелион не се съобразяваше обаче, бе, че сред враговете му не бяха само конници. В лихварския бизнес отдавна се бяха включили и сенатори, нищо че статутът им по принцип забраняваше воденето, на каквато и да е търговска дейност, а от всички видове търговия заемодателството открай време се бе смятало за най-недостойно. Сред въпросните сенатори — лихвари беше и народният трибун Луций Касий. При избухването на войната той се бе втурнал не за друго, а защото доходите му драстично намаляваха и можеше да загуби сенатския си ценз. Колкото повече затъваше във войната Рим обаче, толкова в по-отчаяна ситуация се оказваше самият Касий, чиито пари бяха в ръцете на длъжниците и заплашваха да останат там и след изборите за новите цензори. Той далеч не беше най-големият лихвар в Сената, но беше най-младият, най-нетърпеливият и тревогата му прерастваше в истинска паника. Понеже беше крайно безскрупулен, Касий реши да действа, при това не само от свое име, но в интерес на всичките си събратя римски лихвари.

Азелион беше авгур. Освен това в качеството си на градски претор беше задължен от името на цял Рим редовно да проверява божествените знамения, което се извършваше на площадката пред храма на Кастор и Полукс. Няколко дни след срещата си с лихварите той се зае тъкмо с въпросните ауспиции, когато му направи впечатление, че зяпачите на Форума са доста по-многобройни, отколкото се очакваше обикновено за извършването на някакво си предсказание.

Той тъкмо надигаше купата, с която се правеше възлияние, когато от публиката полетя камък и го удари точно над лявата вежда. От удара преторът залитна, металната купа излетя от ръцете му и с дрънчене заподскача по стъпалата пред храма, разливайки навсякъде светена вода. След първия камък полетяха и други, докато преторът не се оказа под същински порой. Азелион скри слава под тогата си и по инстинкт хукна да се спасява в храма на Веста. Колкото добронамерени люде се намираха на площада, бързо се разбягаха встрани и разгневените лихвари останаха сами с жертвата си. Като разбраха накъде се е запътил, преследвачите му го изпревариха и завардиха подстъпите към светото огнище на Веста.

За претора оставаше един-единствен път за спасение — да претича през тясната уличка Кливус Веста, да изкатери няколко стъпала на Весталските стълби, извеждащи на Вия Нова и да си потърси там късмета. Азелион хукна към Вия Нова, а лихварите се спуснаха по дирите му. По Вия Нова имаше множество заведения, обслужващи както посетителите на Форума, така и жителите на Палатина, и в едно от тях се втурна обезумелият от ужас Азелион — кръчмата на Публий Клоаций.

Но и там никой не можа да му помогне. Докато двама души притиснаха Клоаций до стената, а още двама — помощника му, останалите в тълпата подхванаха Азелион и го разпънаха на една от свободните маси, сякаш той самият се бе превърнал в жертвено животно и идваше редът му да се представи на боговете. Някой извади нож и със завидна ловкост го заби във врата на претора. Азелион се удави в собствената си кръв, докато Публий Клоаций ревеше и се кълнеше с цяло гърло, че не познава никого от нападателите. Никого!

Изглежда, и останалите жители на Рим бяха в неговото положение. Ужасени не само от акта на убийство, но и от неговия светотатски характер, сенаторите предложиха награда от десет хиляди денарии за всякакви сведения, водещи по следите на убийците. В същото време разпространиха публична декларация, осъждаща убийството на римски авгур в жречески одежди, и то по времето на официална церемония. Когато осем дни по-късно отникъде не се бе дочуло още нищо, Сенатът добави още изкушения към предложението си: помилване за информатора, ако е съучастник, свобода, ако е роб, независимо мъж или жена, записване в селска триба, ако е освобожденец. Но пак никой не посмя да се обади.

— Ти какво очакваш? — попита Гай Марий малкия Цезар, докато двамата правеха своята всекидневна разходка из перистила. — Лихварите всичко са успели да потулят.

— И Луций Декумий така казва.

Марий се спря и попита строго:

— Ти често ли разговаряш с този разбойник, малки Цезаре?

— Често, Гай Марий. От него човек може да научи каквото си поиска.

— А едно момче да чуе неща, които не са за неговите уши…

Цезар се усмихна.

— Не може да раста в Субура, а ушите ми да слушат как се говори в Палатина. Пък и вече съм свикнал на всичко, не виждам какво повече биха могли да чуят.

— Брей! — потупа го по главата тежката дясна ръка на чичо му.

— Тази градина е много малка за нас, Гай Марий. Ако искаш някога да си възвърнеш контрола над лявата си половина, трябва да ходиш повече и по-дълго — скара му се момчето.

Но не беше Марий човекът, който щеше да си замълчи при подобно предизвикателство.

— Няма да позволя Рим да ме гледа в подобно състояние!

Малкият Цезар нарочно остави великия Марий да направи няколко крачки практически без помощта му. Когато пролича, че падането е неизбежно, момчето веднага го подхвана отново и с измамна лекота го върна в равновесие. Всеки път Марий се чудеше откъде се е взела толкова сила в крехката снага на племенника му, а също и как така малкият Цезар винаги знае къде точно да го подхване и как най-ефективно да използва скромните си сили.

— Гай Марий, ако забелязваш, откакто те покоси ударът, престанах да те наричам чичо. Рекох си, че с твоето обездвижване двамата сме кажи-речи в равно положение. Твоята дигнитас е намаляла, моята е нараснала. Но в някои отношения аз стоя много над теб — отбеляза заплашително малкият. — Заради майка си, а също и заради желанието си да помогна на един велик човек, аз се разделих с цялото си свободно време и дойдох в дома ти, за да ти помогна да се изправиш на крака. Когато ти предложих да ти чета книжки, ти отказа, а колкото до твоите разкази, вече си приключил с тях. Научих всяко цветенце, всяко храстче, всяко буренче в цялата ти градина! И ти го казвам съвсем прямо — това, което правим, няма никакъв смисъл. Утре излизаме от къщи и се разхождаме по Кливус Аргентариус. Ако искаш, ще тръгнем нагоре към Марсово поле, ако искаш — надолу, през Порта Фонтиналис. Но едно е сигурно, утре излизаме на разходка из града!

Черните въглени, които обикновено се криеха дълбоко под гъстите вежди на Марий, сега застрашително се показаха и се впиха в хладните сини очи на малкия Цезар; колкото и да не искаше да го признае, винаги се сещаше за Сула, когато гледаше племенника си. Сещаше се и за онези тайнствени диви котки, които ловецът понякога среща в гората и които вместо жълти, имаха бледосини ириси, обкръжени с тъмни контури. Точно такива бяха очите на Цезар. Ако за котките се казваше, че идват от Подземния свят, откъде ли идваха хора като него?

В продължение на няколко минути двамата стояха и се гледаха мълчаливо.

— Аз няма да изляза! — отсече най-накрая Марий.

— Ще излезеш.

— Боговете да те приберат при себе си, Цезаре! Не мога да отстъпя пред някакво си момче! Толкова ли не можеш да измислиш някой по-дипломатичен начин да ме тормозиш?

В погледа на Цезар заиграха весели искрици, които стоплиха душата на чичо му — Сула никога не би бил способен на подобна промяна.

— Когато човек се пазари с Гай Марий, не може и дума да става за дипломатичност. Дипломатичният език си остава за дипломатите. Ти не си дипломат и толкова по-добре. Когато кажеш нещо, всички знаят как да го възприемат и до недоразумения не се стига. Това е причината, заради която толкова те харесвам.

— Никога няма да отстъпиш, ако ти кажат „не“, нали така, момче? — Марий усещаше, че повече няма сили да спори. Детето срещу него знаеше как да сменя настроенията си, и то все в своя полза. Виж, то беше голям дипломат!

— Прав си, никога не отстъпвам.

— Добре тогава, момче, ела да седнеш при мен. Ако утре ще излизаме, значи не бива да се преуморявам отсега. — Марий шумно се покашля. — Какво ще кажеш да се кача на някоя закрита носилка и да отидем така до Вия Ректа? Там ще сляза и двамата ще се разхождаме, колкото сърце ни иска.

— Ще отидем и до Вия Ректа, Гай Марий, но пеш.

За известно време двамата мълчаха; Цезар не помръдна от мястото си. Почти от първия миг, когато дойде да гостува на Марий, момчето бе забелязало колко се дразни великият мъж от многото шаване покрай себе си; когато Цезар бе споделил това наблюдение пред майка си Аврелия, тя просто отвърна, че ще е най-добре, ако използва случая и наистина се отучи да се върти на едно място. Цезар можеше да командва Гай Марий, но на майка си дума не можеше да каже!

Това, което се искаше от малкия Цезар, естествено нямаше да се хареса на никое момче на неговата възраст. Всеки ден, след като свършеше с уроците при Марк Антоний Гнифон, вместо да отиде някъде с приятеля си от отсрещния апартамент Гай Маций, той трябваше да ходи на гости на чичо си Марий, за да му прави компания. Не му оставаше минутка време за самия него, тъй като майка му строго го наблюдаваше, а жена като нея се бе научила да цени времето.

— Това е твой дълг — бе му заявила тя в един от редките случаи, когато Цезар все пак бе поискал да излезе с Гай Маций. Обикновено ставаше дума за някое забележително събитие на Марсово поле: като например избирането на конете за октомврийските надбягвания или последните репетиции на гладиаторите преди погребалните игри на следващия ден.

— Но аз цял живот ще имам да изпълнявам някакъв дълг! — опитваше се да възрази на Аврелия. — Нямам ли право от време на време да забравя за задълженията си?

На което майка му неизменно отговаряше:

— Не, Гай Юлий. Дългът те преследва навсякъде и по всяко време. Нито за миг не бива да поставяш себе си над задълженията, които си поел.

И така той послушно тръгваше на поредното гостуване у Гай Марий. По пътя не си позволяваше да се отклони по претъпканите улици на Субура и в същото време внимаваше да не пропусне някой познат, без да му се е усмихнал или без да го е поздравил. Когато минаваше покрай книжарниците на Аргилетум, Цезар неизменно забързваше, да не би да се изкуши да влезе вътре. Всичко това беше плод единствено на възпитанието, което майка му бе дала: никога не се шляй, никога не си пилей времето за глупости, никога не си давай незаслужена почивка дори когато става дума за книги; и в същото време: винаги се усмихвай, винаги поздравявай хората, които познаваш, а също и тези, които за пръв път виждаш.

Понякога, тъкмо преди да почука на вратата на Гай Марий, Цезар се спираше и внезапно се затичваше нагоре по стълбите на кулата Фонтиналис, откъдето се виждаше цялото Марсово поле. За няколко минути застиваше на перилото и се замечтаваше как играе с другите деца, как в ръката му е дървеният меч и той учи да го върти в защита, да мушка в атака, да сече главите на сламените плашила; как след това ще мине по Вия Ректа и ще открадне някоя репичка от зеленчуковите градини или пък ще се включи в поредното масово боричкане в прахта. Но тъй като знаеше, че мечтите му никога няма да се сбъднат, Цезар се отдръпваше от гледката на детските изкушения и като прескачаше през две-три стъпалата на кулата, заставаше отново пред къщата на Гай Марий, преди някой да се е сетил, че закъснява.

Цезар много обичаше леля си Юлия, която често идваше сама да му отвори; тя винаги знаеше как да му се усмихне, а и как да го целуне! Майка му много мразеше навика хората да се целуват, за нея жестът криеше някакъв изключително отрицателен смисъл и според думите й бил прекалено присъщ на гърците, за да се смята за съответстващ на римския морал. Но за щастие леля Юлия не гледаше така на нещата. Когато се навеждаше над него, за да го целуне по устата, тя никога не извърташе в последния момент глава, както правеха други, за да го целуне по бузата или брадичката. Всеки път момчето жадно поемаше дъх, за да усети възможно най-дълбоко прекрасния й дъх. Десетилетия по-късно, когато леля му вече нямаше да е между живите, застаряващият Гай Юлий Цезар пак щеше да се сеща за нея всеки път, когато му се стореше, че някоя жена край него лъха като нея. В такива случаи сълзи на умиление рукваха из очите му, преди дори да се е опитал да ги възпре.

Всеки ден леля му даваше кратки сведения как е великият мъж.

Веднъж щеше да го предупреди: „Днес е много заядлив“, друг път да го зарадва: „Сутринта идва един приятел и го остави в прекрасно настроение“, или просто да го помоли: „Мисли, че парализата се засилва, затова не му позволявай много да унива“.

По традиция късно следобед Цезар получаваше своята вечеря у Мариеви, което беше единствената му почивка. Докато Юлия сама идваше в стаята на Гай Марий да го нахрани, племенникът й се ползваше с малко време за самия себе си. Обикновено ядеше в нейната стая, където се свиваше на кълбо на една от кушетките и се зачиташе между хапките — нещо, което не биха му позволили вкъщи. За няколко минути се потапяше в славните времена на героите или пък се залисваше с нечии стихове. Думите винаги упражняваха някакво магическо въздействие върху него. Те можеха да накарат сърцето му да запрепуска като галопиращ кон; или пък — както често ставаше с поемите на Омир — да го отведат в свят, много по-реален от този, в който се бе родил.

— Смъртта не би могла да извади нищо грозно у него на показ — повтаряше си той заучената фраза, докато мислено си представяше смелия герой, убит на бойното поле. Независимо дали той се наричаше Ахил, Хектор или Патрокъл, той беше все млад, красив и благороден — толкова съвършен, че дори със смъртта си триумфираше над враговете.

Сетне обаче гласът на леля му щеше да го сепне или пък някой от робите щеше да почука на вратата, за да му съобщи, че господарят пак го вика. Книгата биваше мигом забравяна и малкият герой отново поемаше цялата тежест на семейния си дълг, без нито веднъж да се почувства излъган или ощетен.

А Гай Марий беше голямо бреме, дори за възрастен. Вече заприличваше на старец: с мършавите си крака и в същото време с наедрялото си шкембе; с изсъхналата си кожа, която се спускаше на едри гънки от гушата му; но най-вече с безформената лява половина на лицето си, която заедно със сърдитите му очи му придаваше доста страховит вид. От левия край на устата му често се проточваше по някоя лига, но Марий дори не си даваше сметка за това; ако Цезар не извадеше навреме специалната кърпа за целта, лигата стигаше до плата на туниката и се добавяше върху неизличимото мокро петно на гърдите му. Понякога болният се хвърляше в гръмки тиради, с които искаше да срине в земята безпомощния си компаньон — единствения човек, който стоеше достатъчно дълго при него, за да може да отнесе върху себе си целия му спотаен гняв; друг път мъката щеше да го удави в старчески сълзи, които Марий дори не се опитваше да крие, още по-малко сополите, които потичаха от носа му; трети път щеше сам да се засмее на някоя шегичка, която Цезар не разбира, и тогава гръмовният му смях караше лавиците с книги покрай стената да се затресат, а леля Юлия веднага се показваше на вратата и като се усмихваше пресилено на племенника си, любезно го изпращаше до улицата.

В началото при всяко подобно избухване на чичото момчето се чувстваше напълно безпомощно и не знаеше как да реагира. Но Цезар притежаваше неизтощими източници на енергия, затова винаги си повтаряше, че рано или късно ще успее да се наложи над болния Гай Марий. Ако не успееше, значи нямаше да изпълни и задачата, дадена му майка му — нещо, за което дори не смееше да помисли, защото последиците щяха да бъдат убийствени. Покрай недостатъците на чичо си Цезар се научи и по-лесно да разпознава своите. Най-напред се убеди, че му липсва търпение, колкото и продължителните усилия на майка му да го бяха научили как да симулира търпение, когато всъщност емоциите го разяждат изцяло отвътре. Най-накрая стигна дотам, че сам не знаеше дали нещо му е наистина интересно, или е плод на внушение. Вторият недостатък беше гнусливостта, която не бе трудно да се преодолее предвид вечната лига, която се спускаше от Мариевото лице. Един ден Цезар достигна дотам с наблюденията си над Марий и болестта му, че дори надмина лекарите с рецептата си за нея; тази рецепта беше плод изключително на неговия собствен ум, беше нещо, което никой не му бе казвал, защото и никой преди него не бе установил. Болният трябваше на всяка цена да се движи. Трябваше да се упражнява. Трябваше да се убеди, че може отново да заживее като нормален човек.

— И какво друго си чул от Луций Декумий и приятелчетата му в Субура? — заинтересува се Марий.

Цезар подскочи от изненада; толкова се бе отнесъл в собствените си размисли, че въпросът го свари напълно неподготвен.

— Ами ако се вярва на думите им, мога да ти обясня едно друго странно събитие. Дано да не бъркам.

— Кое събитие?

— Защо консулът Катон реши да остави Самниум и Кампания на Луций Корнелий Сула, а сам пое твоя фронт срещу марсите.

— Охо, това звучи интересно! Я да чуя теорията ти, Цезаре!

— Всичко се обяснява с характера на Луций Корнелий.

— И какъв му е характерът?

— Луций Корнелий може да наплаши, когото си поиска.

— Наистина може!

— Сигурно отпреди е знаел, че няма да му дадат върховното командване срещу самнитите. По право то принадлежи на консула. Затова не се и опита да спори пред Сената. Това, което стори, бе да посрещне Луций Катон в Капуа и да му направи някоя от своите магии. Катон така ще да се е наплашил от своя легат, че предпочете да отиде възможно най-далеч от него. Затова и напусна Кампания.

— И как успя да измислиш цялата тази хипотеза?

— Като слушах Луций Декумий, а също и майка си.

— Виж, тя има откъде да знае — подхвърли Марий.

Малкият Цезар се намръщи в недоумение и го изгледа въпросително, но сетне вдигна рамене.

— Щом Луций Корнелий поеме цялото командване в свои ръце и престанат да му пречат разни началници, той ще се справи със задачите си. Аз го смятам за много добър пълководец.

— Но не чак толкова добър, колкото мен — въздъхна носталгично Марий и за малко отново да заплаче.

Момчето веднага го сепна:

— Да не седнеш пак да се самосъжаляваш, Гай Марий! Един ден пак ще ти връчат командването, особено ако най-сетне излезем от тази градина.

И понеже не му се искаше пак да спорят по въпроса, Марий смени темата:

— Като толкова много неща ти говори твоя субурски приятел, кажи ми какво знаеш за Катон и похода му срещу марсите? Тук никой нищо не ми казва как върви войната; всички се тревожат, да не би да ми стане нещо, ако науча! Всъщност не се чувствам по-добре, когато ме държат в неведение! Ако и ти сега нищо не ми кажеш, не ми се мисли какво ще стане!

Цезар се усмихна.

— Субурският ми приятел разправя, че още с пристигането си в Тибур консулът попаднал в големи затруднения. Помпей Страбон подбрал твоите шест легиона — този човек няма равен в това да краде чужди войници — и оставил на колегата си Луций Катон само новобранци, при това дори не истински римляни, ами все младежи от Умбрия и Етрурия, получили наскоро гражданство. Не само че той не знае какво да прави с тях, но изглежда, и никой от легатите му не е по-наясно от него. Затова консулът решил да започне обучението с реч, която да произнесе пред цялата армия. Яростно нахокал всички. Сещаш се какви ги е говорил: че са идиоти, кретени и варвари; че ако не си размърдат задниците, ще станат на храна за червеите и така нататък, и така нататък…

— Все едно слушам Луп или Цепион! — почеса се Марий по главата, сякаш не вярваше на ушите си.

— Както и да е. Сред цялото множество, което се било събрало да слуша простотиите му, бил и един приятел на Луций Декумий. Казва се Тит Титиний. Навремето Тит Титиний си изкарвал хляба като центурион, после се оттеглил на някакво парче земя в Етрурия, оттатък Верцела. Бил го получил от теб. Казва, че навремето ти бил погодил страшен номер.

— Да, спомням си го много добре — кимна старият воин и се опита да се усмихне; вместо това от устата му потече нова лига.

Малкият Цезар мигом извади „Мариевата носна кърпа“, както я наричаше, и ловко избърса слюнката от лицето на чичо си.

— Често идва в Рим и винаги се отбива у Луций Декумий, който го осведомява какво ново на Форума. Откакто избухна войната обаче, Тит Титиний се върна на поста си в армията. Дълго време прекарал в Капуа, но в началото на годината го пратили да помага на Катон.

— Предполагам, че нито Тит Титиний, нито който и да било от колегите му са могли да започнат работа преди паметната реч на главнокомандващия? — подметна Марий.

— Точно така. Заради което може би той решил да ги и включи и тях към останалите. Тъкмо тук започнали истинските му проблеми. Докато слушал как консулът сипе огън и жупел върху всеки, Тит Титиний така се ядосал, че изведнъж събрал шепа пръст от земята и я метнал право по Катон! В следващия миг всички започнали да замерват с пръст Катон! За броени минути консулът ни се оказал зарит до коленете, а армията била на прага на открит бунт. — Момчето сякаш се вдъхнови от разказа си и победоносно добави: — Като стълб от кал сред море от кал!

— Вместо да остроумничиш, по-добре продължавай нататък!

— Извинявай, Гай Марий.

— И така?

— Катон не бил ранен, но достойнството му било накърнено и авторитетът му на началник бил подкопан. Вместо да подмине инцидента все едно нищо не се е случило, той наредил Тит Титиний да бъде окован във вериги и го пратил в Рим с писмо до Сената, в което настоявал центурионът да бъде съден за подстрекателство към бунт. Довели са го тази сутрин и сега лежи затворен в Лаутумиите.

Марий се опита да се надигне от пейката.

— Е, млади Цезаре, ето, че вече имаме маршрут за утре сутринта! — рече той на племенника си, сякаш му беше паднал камък от сърцето.

— Ще отидем да видим какво става с Тит Титиний?

— Ако съдбата му се решава в Сената, аз отивам, пък за теб не знам. Ти ще чакаш в преддверието.

Цезар му помогна да се изправи и автоматично застана от лявата му страна, за да поеме товара на парализираната му половина.

— Няма да се стигне дотам, Гай Марий. Ще го съдят в плебейското събрание. Сенатът не иска да има нещо общо със случая.

— Ти си патриций, не можеш да стоиш в Кладенеца на комициите, когато заседава плебсът. Но в моето състояние и аз не бих могъл, дори да искам. Ще си намерим някое хубаво местенце на стълбите пред Сената и ще наблюдаваме оттам цирка. Отдавна имам нужда от подобно преживяване! На Форума човек може да види много по-интересни неща, отколкото на игрите, организирани от едилите!

Дори Гай Марий да се беше усъмнил в искреността на чувствата, които народът винаги бе изразявал към него, и последните съмнения бяха ответи с вятъра, когато на другата сутрин се показа навън. Маршрутът на първата му разходка беше кратък, затова пък доста труден за преодоляване в неговото състояние: с помощта на тояжката в дясната си ръка и на малкия Гай Юлий Цезар от лявата си страна Третият основател на Рим колебливо заслиза по стръмния склон на Кливус Аргентариус, който минаваше под Порта Фонтиналис и излизаше в долния край на Форум Романум. На парализирания Марий му трябваше да направи няколко крачки по улицата, за да прикове вниманието на всички мъже и жени около себе си. Някои радостно го поздравяваха, други плачеха от съчувствие; всеки път, когато пренесеше тежестта на здравия си десен крак и изкривявайки цялото си тяло, с усилия помръднеше неподвижния си ляв, тълпата бурно го окуражаваше да не се предава. От уста на уста започна да се предава името му и скоро целият град разбра, че Гай Марий е излязъл от дома си.

Когато излезе на самия Форум, възгласите на тълпата щяха да спукат тъпанчетата на старческите му уши. От челото на героя струеше обилно пот, цялата му лява половина се държеше върху малкия Цезар, който единствен знаеше колко много тежи великият мъж, но неустрашимо го понесе покрай ръба на Кладенеца. Много сенатори се втурнаха насреща му с мисълта да го повдигнат до площадката пред Курия Хостилия, но Марий ги отпъди с ръка и стъпало по стъпало успя да се изкатери сам догоре. Веднага му донесоха нечий куриатен стол и с помощта единствено на племенника си той се отпусна на него.

— Левият крак — нареди, докато се опитваше да се намести по-удобно.

Малкият Цезар веднага разбра за какво става дума, клекна до стола на чичо си и издърпа безчувствения му ляв крайник да застане пред десния в класическата сенаторска поза. След това подхвана лявата му ръка, сгъна я пред гърдите му и скри вдървените му пръсти под гънката на тогата.

Гай Марий застана като цар над площада и с кимане на глава отвръщаше на поздравите на многолюдната тълпа, която не спираше да го приветства от Кладенеца на комициите. Потта не преставаше да тече по лицето му, а уморените му гърди дълго време не можеха да си поемат въздух след тези титанични усилия. Плебейското събрание вече бе започнало дневното си заседание, но никой от присъстващите не се и сещаше за предстоящата работа; вместо това всички гледаха човека на стълбите пред Сената, а десетте народни трибуни на три пъти дадоха тон за приветствие.

Момчето стоеше плътно до стола на чичо си и с любопитство оглеждаше множеството в краката си. За пръв път в живота си откриваше каква еуфория може да се създаде от толкова хора едновременно и как се чувства в подобни мигове човекът, който я е причинил. Застанал до Първия сред римляните, Цезар усещаше и себе си едва ли не обект на това всенародно възхищение, а и когато тълпата най-сетне се умори да вика, до ушите му ясно достигнаха думите: „Кое е това хубаво дете?“.

Той добре съзнаваше, че се е родил красавец, и отдавна се бе убедил какво въздействие притежава това му качество над околните; и понеже обичаше да го харесват, гордееше се с красотата си. И все пак, ако сега забравеше защо е дошъл на площада, майка му много щеше да се разсърди, а това би било особено неприятно преживяване след величественото посрещане. От левия крайчец на Мариевата уста вече се подаваше слюнка, която трябваше да се махне, преди да са я забелязали. Цезар извади специалната кърпа от синуса на момчешката си тога — с пурпурен ръб като на баща му, претора — и докато нежните души в публиката трогнати въздишаха, попи потта от цялото лице на Марий, избърсвайки незабелязано и насъбралата се слюнка.

— Вършете работата си, трибуни! — извика високо Марий, когато най-сетне започна да диша спокойно.

— Доведете затворника Тит Титиний! — нареди Пизон Фруги, председател на колегията. — Членове на плебса, застанали днес всеки в своята триба, нека всички знаете защо сме се събрали! Случаят с този човек — Тит Титиний, пилус приор в легионите на Луций Порций Катон Лициниан — беше предаден на нас от римския Сенат след задълбоченото му разучаване от назначените отци. Консулът Луций Порций Катон Лициниан обвинява Тит Титиний в подстрекателство към бунт и иска от нас да му наложим най-тежкото наказание, предвидено в закона. Тъй като подстрекателството към бунт се смята за висша форма на държавна измяна, ние сме се събрали, за да решим съдбата на Тит Титиний.

Пизон Фруги замълча и изчака на рострата да бъде изведен обвиняемият — едър мъж, скоро прехвърлил петдесетте, облечен само с туника и окован с вериги за китките и глезените. Тит Титиний беше поставен най-отпред на рострата, в съседство с Пизон Фруги.

— Членове на плебса, Луций Порций Катон Лициниан е изпратил специално писмо до Сената, в което съобщава за свикания от него в рамките на римските закони общ сбор на армията; докато консулът се обръщал с реч към войниците си, обвиняемият Тит Титиний, когото всички виждате до мен, го замерил с някакъв предмет и впоследствие подтикнал всички около себе си да сторят същото. Писмото носи консулския печат.

Пизон Фруги се обърна към арестувания:

— Тит Титиний, какво ще кажеш в своя защита?

— Прочетеното отговаря на самата истина, трибуне. Наистина замерих консула с някакъв предмет — отговори центурионът, сетне добави: — Буца пръст от земята, това беше предметът, с който го замерих, трибуне. Когато го сторих, всички покрай мен последваха примера ми.

— Буца пръст от земята — повтори бавно Пизон Фруги. — Кое те подтикна да постъпиш така с главнокомандващия си?

— Това, че той ни наричаше селяндури, гадни червеи, тъпоглави провинциалисти, жалка сбирщина и така нататък! — Тит Титиний, който като римски центурион знаеше да вика, сега ревеше с пълно гърло, за да го чуят и по последните редове. — Виж сега, трибуне, когато офицерите ни наричат курове и задници, от това никой не се обижда, напротив, в римската армия подобни изрази са общоприети в общуването между началник и подчинен. — Той пое дълбоко дъх и заканително поклати глава. — Ако имах под ръка развалени яйца, щях да го замеря с тях! Но когато човек е в армията, най-подходящото средство за замерване е пръстта в краката му! Не ме интересува дали ще ме удушите, или ще ме блъснете от Тарпейската скала! Нека знаете само, че ако ми се случи пак да видя Луций Порций, ще му се случи същото, както миналия път!

Титиний се обърна към Сената и като издрънча с веригите, посочи към седналия Марий.

— Ето този там е истински римски пълководец! Служил съм при Гай Марий още като легионер в Нумидия, служил съм му и като центурион в Галия! Когато се оттеглих от войската, той ми отстъпи парче земя от собствените си владения в Етрурия. Трябва да знаете, членове на плебса, че никой римски войник не би посмял да замери Гай Марий с каквото и да било! Защото той обичаше войниците си и никога не би се държал с тях презрително, както това прави Луций Катон! А и Гай Марий не е човекът, който ще окове войника си във вериги и ще го прати на граждански съд в Рим само защото са го замерили с пръст! Пълководец като него просто би натрил собственоръчно носа на злосторника и с това случаят щеше да приключи! Казвам ти го право в очите: Луций Катон не е никакъв пълководец и под негово командване Рим никога няма да спечели победа! Истинският римски пълководец сам върши мръсната си работа, никога няма да я остави на плебейското събрание!

Кладенецът на комициите потъна в тягостно мълчание. Тит Титиний свърши със защитата си, но никой от множеството не пожела да вземе думата след него.

Пизон Фруги въздъхна.

— Гай Марий, ти как би постъпил с този човек? — попита той мъжа на стълбите.

— Той е центурион, Луций Калпурний Пизон Фруги. И както сам казва, аз наистина го познавам. Твърде е опитен, за да си позволим да го премахнем от армията. И все пак той сам не отрича, че е замерил началника си с пръст и че благодарение на него въпросният началник се е оказал зарит до коленете от войниците си. С или без провокация от страна на Луций Порций това е обида на чина. Тит Титиний не може да се върне повече при него. Иначе все едно ние сме обидили консула, който изрично е поискал да се освободи от услугите на центуриона, пращайки го при нас. Мисля, че е от интерес за цял Рим обвиняемият да бъде пратен под командването на друг началник. Дали няма да е най-добре да го върнете в Капуа, където да се заеме със старите си задължения?

— Какво ще кажат колегите ми трибуни? — обърна се към тях Пизон Фруги.

— Аз ще кажа: нека бъде, както Гай Марий предлага — отговори Силван.

— И аз така смятам — подкрепи го Карбон.

Останалите седем трибуни също дадоха съгласието си.

— Какво ще каже плебейското събрание? Трябва ли да прибягваме към формално гласуване или ще свършим работа с вдигане на ръце?

Всички вдигнаха ръце вместо отговор.

— Тит Титиний, плебейското събрание ти заповядва да се оставиш на разпореждане на Квинт Лутаций Катул в Капуа — заключи Пизон Фруги, без да даде израз на чувствата си. — Ликтори, свалете оковите му! Той е свободен човек.

Но Титиний отказа току-така да го отведат, преди да се е представил пред Гай Марий, преди да се е проснал в краката му и да се е разплакал от благодарност.

— Това, с което наистина ще ми се отблагодариш, Тит Титиний, е да си вършиш добре работата в Капуа — даде му знак да се вдигне Гай Марий и сам уморено се опита да стане. — Ако ме извините, мисля, че е време да си вървя у дома.

Иззад една от колоните на Сената изведнъж изскочи Луций Декумий. Усмихнат до уши, той протегна ръка към приятеля си Тит Титиний, но погледът му нито за миг не изпускаше лицето на Гай Марий.

— Носилката те чака, Гай Марий — предложи угоднически той.

— Щом краката ми са ме довели дотук, значи ще могат да ме върнат обратно! Момче, помогни ми!

Дясната му ръка се впи с всичка сила в крехкото рамо на малкия Цезар и под дрехата на момчето кожата почервеня от напрежение. Самият Цезар обаче дори не изпъшка, в погледа му се четеше единствено загриженост за чичо му. За околните изглеждаше, че да повдигне великия мъж на крака, не представлява никакво усилие за помощника му. Когато Марий се изправи, пое тояжката си с дясната ръка и позволи на Цезар да го подхване както на идване, отляво. Като два големи рака, заплели безпомощно щипки, чичо и племенник заслизаха по стълбите. По улицата към дома ги придружи насъбралото се множество, като надаваше възторжени възгласи при всяка крачка на болния.

Щом Марий се прибра вкъщи, робите едва не се сбиха помежду си кой ще има честта да изпрати сивокосия си господар до спалнята му; никой не обърна внимание на малкия Цезар, който приклекна до стената в мрачния коридор и затвори уморено очи. Малко по-късно го намери Юлия, която уплашено се наведе над него, без да смее да повика за помощ.

— Гай Юлий, Гай Юлий! Какво ти е?

Когато леля му го пое в ръце, Цезар безпомощно се отпусна на скута й. Беше пребледнял, гърдите му едва помръдваха. Юлия хвана една от китките му, за да му премери пулса, и видя болезнената синина, която пръстите на Марий бяха оставили под рамото на момчето.

— Гай Юлий, Гай Юлий!

Очите на племенника й бавно се отвориха, той въздъхна и се усмихна. Лицето му придоби донякъде естествения си цвят.

— Успях ли да го доведа до къщи?

— И още как, Гай Юлий! Беше чудесен — похвали го тя и й се доплака от умиление. — Но ти си се уморил много повече от него самия! Тези разходки из града май няма да са по силите ти.

— Нищо подобно, лельо Юлия. Ще успея, не се съмнявай. Пък и той не би излязъл с друг — вдигна се на крака Цезар.

— Да, за жалост си напълно прав. Благодаря ти, Гай Юлий! Не знам как да изразя цялата си признателност към теб. — Юлия разгледа синината. — Но той те е наранил. Чакай да ти сложа нещо да ти мине.

Очите на момчето заблестяха в радостно предчувствие, а устата му се изви в усмивка, от която на Юлия се стопли сърцето.

— Знам едно нещо, от което всичко ще ми мине, лельо Юлия.

— Кое е то?

— Една целувка. Една от твоите целувки, ако обичаш.

Целувки Цезар получи всякакви, както и вкусен обяд, книжка за четене и отделна кушетка в стаята на леля му, където да подремне; трябваше Луций Декумий да дойде да го вземе, иначе изобщо нямаше да го пуснат да си върви.

Със смяната на сезоните и напредването на една година, в която римската армия взимаше превес над враговете, Гай Марий и Гай Юлий Цезар се превърнаха в неотделна част от уличния пейзаж в Рим. Момчето помагаше на мъжа, а мъжът се опитваше всеки път да си помага сам. На другия път след кратката им разходка до Форума двамата се насочиха към Марсово поле, където срещаха по-малко минувачи и хората обръщаха по-малко внимание на бавното им придвижване. Колкото по-укрепнал се чувстваше Марий, толкова по-далеч стигаха двамата с племенника му, докато един ден не се озоваха на самия бряг на Тибър — в края на Вия Ректа. След като си почина, Гай Марий дори влезе в реката да поплува.

Щом се захвана редовно да плува, и формата му бързо започна да се възвръща. Другото, което го подтикваше по-бързо да оздравява, бяха множеството римски юноши, които се упражняваха в езда и ръкопашен бой по ливадите на Марсово поле; Марий си рече, че е крайно време и малкият Цезар да започне с военното си обучение. Това беше паметен миг в живота на Гай Юлий Цезар, чиято най-голяма мечта най-сетне се сбъдваше. Още в мига, в който го хвърлиха на гърба на едно доста буйно жребче, момчето доказа, че е роден ездач, а когато двамата с чичо му хващаха дървените мечове да се дуелират, дори взискателният Марий не можеше да му открие грешка. Постепенно Цезар стигна до най-трудната част от войнишкото изкуство — да хвърля пилума, късото римско копие. Както и останалите елементи на обучението, и този не затрудни момчето, което неизменно улучваше целта. Когато Марий стана достатъчно уверен в силите си, той започна да го води със себе си в реката, където скоро го научи да плува. Часовете, прекарани на брега на Тибър, бяха най-приятните за малкия Цезар. Тогава чичо му изпадаше в спомени за миналото и споделяше повечето от идеите си за идеалния пълководец.

— Повечето военачалници губят сраженията, преди още да са ги започнали — говореше веднъж Марий на Цезар, докато двамата, завити в ленени чаршафи, чакаха да изсъхнат.

— Как така, Гай Марий?

— Обикновено има два начина да го постигнат. Единият е, че до такава степен нямат понятие от смисъла на командването, че се задоволяват с това да покажат на легионите врага отсреща и да ги пратят да се бият, както рами знаят. Вместо да поемат нещата в свои ръце, подобни пълководци просто си стоят отзад и чакат да видят какво ще стане. Другите пък са тяхната пълна противоположност — хора, изучили доста наръчници по военно изкуство или пък запомнили и последния съвет на началниците, когато са служили като кадети. Да водиш стратегия, преписана дословно от книгите, е все едно сам да си търсиш разгром! Всеки противник, всеки поход, всяка битка, Гай Юлий, е нещо напълно уникално и неподлежащо на схематизиране. Разбира се, нощта преди сражението пълководецът е длъжен да състави някакъв общ план и да го обмисли сериозно. Но в никакъв случай да не се осланя единствено на него. Крайният план трябва да се оформи в съзнанието му едва когато слънцето озари бойното поле с всичките му подробности, когато врагът се покаже и проличат неговите слабости. Едва тогава трябва да вземеш решенията си. Да се уповаваш на стари сведения или предварително изградени представи, може да се окаже пагубно за цялата ти армия. А нещата ще продължат да се променят и по време на самата битка. Всеки миг е посвоему уникален! От началото на схватката до нейния край могат да се случат толкова много неща: духът на войниците ти да падне, земята в краката им да омекне по-бързо от очакваното, да се надигне прахоляк, който да закрие цялата гледка, враговете ти да поднесат някоя изненада или в последния момент да откриеш нови слаби места както в своите, така и в техните позиции — започна да изброява Марий.

— Никога ли не е възможно да спечелиш победа, спазвайки напълно предварителния си план? — искаше да знае Цезар, на когото очите святкаха от желание да научи нещо повече за войната.

— Е, случвали са се и такива неща! Но да ти кажа честно, колкото на кокошките им поникват зъби в клюновете. Винаги да помниш, че независимо от това, колко време си обмислял плана си, независимо от това, колко е сложен и подробен, трябва да си оставиш някаква вратичка, ако се наложи, за броени секунди да го обърнеш с главата надолу! Ето защо ще ти дам още един съвет, също толкова важен, колкото първия: гледай планът ти винаги да е възможно най-прост. Простите схеми винаги са работели по-успешно от главозамайващите комбинации. Ако не за друго, то, защото всеки пълководец зависи от това, колко бързо може да предаде заповедите на подчинените си. А колкото по-долу слизаш по офицерската йерархия, толкова по-трудно ще ти е да обясниш какво точно възнамеряваш да правиш.

— Изглежда, че за да успее, един пълководец трябва да разчита на безупречно обучени войници и офицери — замисли се Цезар.

— Точно така! — потвърди старият воин. — Ето защо добрият пълководец винаги се обръща със слово към войниците преди началото на сражението. Не за да повдига бойния дух, както обикновено се мисли, млади Цезаре. А за да разберат и последните легионери в армията какво точно смята да постигне началникът им. Ако войниците знаят какъв е общият план, то те по-лесно ще изпълняват заповедите, получени от преките им началници.

— Значи също така е важно пълководецът да познава войниците?

— Без това не може. Още по-важно е обаче войниците да познават добре своя пълководец. И да го харесват. Ако легионерът харесва своя началник, той ще работи по-усилено и ще поема по-големи рискове заради него. Никога не забравяй какво каза Тит Титиний от рострата. Можеш да наричаш войниците си, както ти хрумне, но те никога не трябва и да помислят, че ги презираш. Ако ти познаваш своите легионери и ако те те познават теб, то тогава и с двайсет хиляди души ще можеш да разбиеш стохилядна варварска сган.

— Ти сигурно си бил войник, преди да станеш пълководец.

— Точно така, бях. Това е едно предимство, което човек като теб, Цезаре, никога няма да получи. Ти си се родил римски патриций и ти е съдено да станеш направо офицер. Но от мен да знаеш, че ако не се постараеш да бъдеш войник, преди да стигнеш до командването, никога няма да станеш истински пълководец. — Марий се наведе напред и се вгледа в някаква точка далеч отвъд Тригариума и зелените ливади на Ватиканското поле. — Най-добрите пълководци са почвали като прости войници. Вземи например Катон Цензор. Когато ти дойде времето да се запишеш за кадет, никога не стой най-отзад да си предлагаш услугите на началника. Заставай в предните редици и се бий! Забрави, че си благородник! Всеки път, когато армията ти влиза в сражение, ще се превръщаш в редови легионер. Ако началникът ти възрази и пожелае да яхнеш кон и да му носиш заповедите наляво и надясно, ти ще му кажеш, че предпочиташ да се биеш. Той ще те остави, защото подобни думи трудно ще чуе от устата на събратята ти. Винаги трябва да се биеш като останалите войници, Цезаре. Как иначе, когато ти дойде времето сам да командваш, ще знаеш какво изтърпяват войниците от предните редици? Как ще познаеш кое ще ги изплаши, кое ще ги обезкуражи или напротив, кое ще им вдъхне повече сила и решителност? Но се сещам и друго, момче!

— Какво? — попита го нетърпеливо Цезар, който със затаен дъх попиваше всяка дума, излязла от устата на Марий.

— Че е време да си вървим вкъщи! — засмя се Марий. Когато обаче видя леденото изражение на Цезар, се сепна. — Хайде сега, да не се сърдиш, малкият? — сопна се той на племенника си, който не само не бе приел шегичката му, но се беше ядосал.

— Да не си посмял да се подиграваш с мен, когато говорим за толкова важни неща! — закани му се момчето със същия благ и спокоен глас, с който Сула караше враговете си да треперят от страх. — Казвам ти го напълно сериозно, Гай Марий! Не съм дошъл да се забавлявам с приказките ти! Искам да знам всичко, на което можеш да ме научиш, преди да съм се записал кадет в армията. Ако зная всичко, което ти знаеш за войната, то ще мога веднага да го приложа в действие и да науча други неща. Аз никога няма да престана да се уча! Затова престани с глупавите си шеги и свикни да гледаш на мен като на голям мъж!

— Но ти не си голям мъж — опита се да го успокои Марий, който усещаше, че се е изпуснал, но нямаше представа как да постъпи.

— Когато става дума за учене, аз съм много повече мъж от всички, които познавам! Включително и от теб!

Малкият Цезар беше повишил тон и неколцина други плувци се обърнаха към тях. Колкото и да се беше ядосал обаче, той си оставаше син на майка си и бързо се овладя; хвърли бърз поглед на съседите и скочи на крака.

— Когато леля Юлия ме третира като малко дете, нямам нищо против — продължи той с по-спокоен тон. — Но когато ти, Гай Марий, се държиш с мен като с малко дете, тогава го приемам за смъртна обида! Казвам ти го откровено, никак не одобрявам подобни шегички! — Цезар му подаде ръка и му помогна да се изправи. — Да вървим. Днес много ми дойде от теб.

Марий го последва и без думичка да обели, се запъти към дома си.

Което се оказа добра идея, защото когато почукаха на вратата, вътре вече ги чакаше Юлия, видимо разтревожена и със следи от сълзи по лицето.

— О, Гай Марий, случило се е нещо ужасно! — посрещна тя мъжа си, забравяйки, че болният не бива да бъде плашен излишно; дори и инвалид Марий оставаше единствената здрава опора, на която разчиташе Юлия.

— Какво по-точно, меум мел?

— Малкият Марий! — възкликна Юлия, но като видя очите му, бързо добави: — Не, не е мъртъв, любов моя! Нито е ранен! Съжалявам, съжалявам! Не трябваше така да те посрещам, кой знае какво си си помислил. Не зная как да ти обясня!

— Тогава седни и се опитай малко да се успокоиш. Аз ще се разположа от едната ти страна, Гай Юлий — от другата, а ти ще ни разправиш дума по дума, без да бързаш и без да нервничиш и без да плюеш като фонтана в градината.

Юлия седна на една кушетка, Марий и Цезар я наобиколиха от двете страни, хванаха я за ръцете и нежно я потупаха.

— Сега започни — подкани я Марий.

— Станало е голямо сражение с Квинт Попедий Силон и неговите марси. Доколкото разбрах, близо до Алба Фуценция. Марсите са спечелили. Но нашите успели да отстъпят, без да дадат големи жертви…

— Е, аз намирам това по-скоро за добра новина — прекъсна я съпругът й. — Давай нататък, сигурно има още.

— Луций Катон Консул бил убит малко преди синът ни да даде заповед за отстъпление.

— Синът ни е дал заповед за отстъпление?

— Точно така — рече Юлия, която с мъка възпираше сълзите си да не рукнат отново.

— И откъде знаеш всичко това, Юлия?

— Квинт Лутаций мина да те види сутринта. Бил на нещо като официална инспекция на марсийския фронт, предполагам, за да се помогне на Луций Катон с непослушните му подчинени. Но всъщност може и да бъркам — издърпа Юлия ръката си измежду пръстите на Цезар и се хвана за главата.

— Няма защо да се косим какво е търсил Квинт Лутаций на марсийския фронт — отново се опита да я успокои Марий. — Навярно той е станал свидетел на поражението?

— Не, по това време се е намирал в Тибур. След сражението легионите ни се прибрали в лагера. Доколкото той самият е разбрал, поражението е било на крачка да се превърне в пълна катастрофа. Войниците ни се биели все едно без командир. Единственият офицер, който докрай е запазил самообладание, е бил синът ни. Затова и той се сетил да заповяда отстъплението. По пътя се опитал да внесе някакъв ред сред отстъпващите, но не успял. Цялата армия била изгубила ума и дума от страх.

— Но аз продължавам да не виждам нищо ужасно за сина ни.

— В Тибур чакал и един претор. Новият легат, който бил назначен към армията на Катон. Луций Корнелий Цина… Да, сигурен съм, че така каза Квинт Лутаций. Когато армията се прибрала в Тибур, Луций Цина поел командването от малкия Марий и всичко изглеждало наред. Луций Цина дори публично похвалил сина ни за хладнокръвието му.

Юлия изведнъж закри лице с ръце и се умълча.

— Но само е изглеждало наред. Какво друго е станало?

— Луций Цина свикал съвещание да разбере кои са били причините за поражението. От целия щаб останали само няколко военни трибуни и кадети — изглежда, всички легати са намерили смъртта си, щом никой не се бил върнал в Тибур. И когато Луций Цина се опитал да изясни обстоятелствата, при които е загинал Луций Катон, един от кадетите обвинил нашия син, че го е убил!

— Разбирам — кимна Марий, сякаш новината не му бе направила никакво впечатление. — Е, Юлия, ти си тази, която знае историята. Продължавай, още не си ми казала всичко.

— Въпросният кадет твърдял, че малкият Марий напразно се опитвал да убеди Луций Катон да заповяда отстъпление. Но Катон го наругал и го нарекъл син на италийски изменник. Твърдо отказал да свири отбой и се зарекъл по-скоро да погребе цялата си армия на бойното поле, отколкото да позволи на войниците си да носят позора на поражението. В знак на презрение дори му обърнал гръб. Тогава според другия кадет синът ни забил целия си меч до дръжката в гърба му! След което сам поел командването и заповядал отстъплението.

Юлия повече не издържа и горко заплака.

— Толкова ли не можа Квинт Лутаций да ме изчака и сам да ми разкаже всичко, че сега трябва теб да те разпитвам? — измърмори недоволно съпругът й.

— Наистина нямал време, Гай Марий — изтри сълзите си тя и отново се опита да се успокои. — Бил пратен спешно в Капуа, трябвало веднага да заминава. Дори не бивало да минава през Рим, но го направил специално заради нас, затова трябва да сме му по-скоро благодарни. Каза, че ти си знаел как да постъпиш. Когато Квинт Лутаций изговаряше тези думи, по тона му пролича, че той наистина смята сина ни за виновен за смъртта на Луций Катон! Ох, Гай Марий, какво ще направиш? Какво можеш да направиш? Какво имаше предвид Квинт Лутаций, когато каза, че сам си знаел?

— Имал е предвид, че двамата с моя приятел Гай Юлий ще отидем да видим какво става в Тибур — отговори й без капка колебание той.

— Но ти не можеш да пътуваш чак дотам! — ужаси се Юлия.

— Мога и още как! Сега се успокой, жено, и кажи на Строфант да прати вест на Аврелия, че ми трябва Луций Декумий. Той ще се грижи за мен при пътуването, а момчето ще си почива.

Докато говореше, Марий не свали ръка от рамото на Цезар — не толкова в жест на приятелството, колкото в знак да мълчи.

— Нека тогава Луций Декумий те придружи сам, Гай Марий — помоли го Юлия. — Гай Юлий трябва да се върне вкъщи при майка си.

— Да, напълно си права — съгласи се Марий. — Хайде, млади Цезаре, бягай у дома!

Но той му възрази:

— Майка ми ме е предала изцяло на твое разположение, Гай Марий. Ако сега те напусна без никакво оправдание, тя много ще ми се разсърди.

В подобна ситуация Марий винаги би настоявал, но този път тъкмо Юлия, която добре познаваше нрава на Аврелия, първа отстъпи:

— Момчето е право, Гай Марий, вземи го и него!

Час по-късно слугите впрегнаха четири мулета в една каруца и Гай Марий, малкият Цезар и Луций Декумий напуснаха Рим през Есквилинската порта. Луций Декумий разбираше от работата на каруцаря и поддържаше такова темпо, че животните да издържат без смяна цялото разстояние до Тибур.

Притиснат между Марий и Декумий, малкият Цезар наблюдаваше с вълнение как мракът се спуска над пътя. Досега не му се беше случвало да пътува през нощта, но пък и бързината, с която каруцата се движеше към целта, му се струваше доста възбуждаща.

Между Цезар и братовчед му имаше девет години разлика, но понеже помнеше много неща от годините, които за другите деца оставаха напълно несъзнателни, той от личен опит знаеше, че малкият Марий не заслужава кой знае какво съчувствие и загриженост. Не че някога Марий си бе позволявал да го малтретира или дори да му говори лоши работи. Не, малкият Цезар се бе настроил срещу него заради отношението към околните. Така например през дългите години съперничество между братовчедите Марий и Сула Цезар винаги мислено бе заставал на страната на по-малкия, който и винаги оставаше онеправданият. Освен това Марий се бе отнасял изключително лицемерно към Корнелия Сула: в нейно присъствие се разсипваше да я ухажва, а обърнеше ли му тя гръб, веднага почваше да говори по неин адрес; позволяваше си да й се подиграва дори не само в кръга на братовчедите си, но и пред приятели. Това беше причината, заради която Цезар никак не се вълнуваше дали братовчед му Гай Марий ще стане обект на публичния позор или не. Като човек той му беше крайно безразличен. Но тъй като случаят засягаше пряко великия Гай Марий, а и скъпата му леля Юлия, той нямаше как да не се тревожи заедно с тях.

Когато нощта се спусна напълно, Луций Декумий предвидливо подкара мулетата в бавен ход, нищо че пълната луна осветяваше пътя далеч напред. От равномерното друсане на каруцата момчето се унесе в сладка дрямка и с глава, склонена в скута на Марий, дълбоко заспа, без да му пречи изкривеното положение на тялото му.

— Е, Луций Декумий, време е май да си поговорим за това-онова — подхвана Марий.

— Добра идея — съгласи се охотно той.

— Синът ми е изпаднал в ужасно затруднение.

— Тц-тц! — отбеляза Луций Декумий като някоя квартална клюкарка. — Не можем да си позволим подобно нещо, нали, Гай Марий?

— Обвинен е в убийството на Катон Консул.

— Ако всичко, което съм чувал по адрес на консула, е вярно, то на момчето трябва да му дадат награда за добре свършена работа.

Марий чак се затресе от смях при тези думи на спътника си.

— Да си кажа правичката, напълно съм съгласен с теб. Ако се вярва на жена ми, обстоятелствата просто са налагали подобно решение. Тоя глупак Катон е направил всичко възможно да изгуби сражението! Предполагам, че двамата му легати са загинали преди него на бойното поле, а трибуните са се размотавали като мухи без глави и са носели заповеди, които е било по-добре войниците да не знаят! Единствените офицери в щаба му, на които е можел да разчита, са били кадетите му. Стигнало се дотам, че синът ми трябвало да посъветва консула да отстъпи, преди да са ни изклали. Катон твърдо отказал и нарекъл малкия Марий „син на италийски изменник“. При което, ако се вярва на друг един кадет, синът ми забил меча си до дръжката в гърба му и наредил на войската да отстъпва.

— Че какво? Момчето много добре е сторило, Гай Марий.

— И аз така мисля, но пък и не съвсем. Все пак жалко е, че го е ударил в гръб. Макар че познавам добре сина си: сторил го е не от подлост, а от обида. Той открай време си е докачлив и макар да не го е показвал никога пред баща си и майка си, понякога му пада перде пред очите и човек всичко може да очаква от него.

— Колко свидетели има, Гай Марий?

— Доколкото разбрах, само един. Но за да съм сигурен, трябва първо да говоря с Луций Корнелий Цина, който е поел върховното командване. Естествено малкият Марий трябва да се яви пред съда. Ако свидетелят потвърди показанията си, то сина ми го чака бой с камшик и обезглавяване. Убийството на консул не е обикновено. Това си е светотатство.

— Тц-тц — отново поклати глава Луций Декумий и повече нищо не каза.

Разбира се, той добре знаеше защо точно него са повикали. Положението беше много сложно, трябваше да се направи нещо. Това, което го изненадваше обаче, бе, че именно Гай Марий се е сетил за него. Гай Марий! Най-праволинейният, най-почтеният човек, за когото Декумий беше чувал. Както беше казал Луций Сула навремето? Че дори когато минава по обиколната пътека, Марий върви с права крачка. А тази вечер се оказваше, че и той е предпочел не само обиколната пътека, но и ситните стъпчици. Отказваше се от гордо вдигнатата глава. Все пак имаше и други начини; можеше и да се окажат безуспешни, но човек като Гай Марий трябваше поне да опита.

В следващия миг обаче Луций Декумий вдигна рамене. Гай Марий беше баща като всички останали. Имаше само един син, нормално бе да го цени повече от всичко друго. Пък и момчето си го биваше, нищо че се перчеше повече от необходимото. Сигурно не е лесна работа да имаш за баща велик човек. Особено ако не си се родил с неговата желязна воля. Смелчага беше малкият Марий, никой не му го отричаше, и пипето му сечеше. Но никога нямаше да се превърне в истински велик мъж. За това човек трябва още като дете да е минал през известни трудности. А Марийчо не бе познал капчица несгода през живота си. С такава мила майчица като неговата! Виж, да му се беше паднала майка като на малкия Цезар, нещата можеха да стоят другояче. Детството на Цезар наистина беше трудно. Майка му не му оставяше време за нищо. А и в семейството нямаха излишък от пари.

Досега теренът бе по-скоро равен, но изведнъж започна да се издига нагоре и изморените мулета понечиха да спрат. Луций Декумий ги погали с камшика си, нарече ги с няколко смразяващи кръвта им имена и без да му мисли, подкара каруцата напред.

Петнайсет години по-рано Луций Декумий бе предложил закрилата си на Цезаровата майка Аврелия. Почти по същото време той си бе намерил и един друг източник на доходи, който му осигуряваше приличен живот. По рождение Декумий беше римлянин, член на градската триба Палатина, според ценза принадлежеше на четвъртата имуществена класа, а по професия — пазител на колегията на кръстопътя със седалище инсулата на Аврелия. Той беше по-скоро нисък на ръст, косите и очите му имаха твърде неопределен цвят, лицето му трудно се помнеше, непринуденото му държане и ниската му грамотност прикриваха дълбоката му вяра в собствените възможности и силата на мисълта му; в средите, в които се движеше, Луций Декумий държеше ранг не по-нисък от този на градския претор.

Именно градският претор официално санкционираше неговата публична дейност. Задълженията на колегията включваха различни общественополезни дела като например чистенето на улиците в квартала, поддръжката на малкото светилище на ларите на кръстопътя и прилежащата й градска чешма, от която черпеше вода почти целият район, както и организирането на ежегодните празненства, познати като Компиталии. Членове на колегията на кръстопътя бяха хора, представители на всички обществени класи в Субура, като се почне от втората класа и се свърши с пролетариата — тази класация важеше само за римските граждани — и се мине през всевъзможните евреи, сирийци, гърци-роби, гърци-освобожденци и останалите чужденци, с каквито Субура беше пълна. Все пак представителите на втората и третата класа гледаха да си нямат работа с колегията и откупуваха задълженията си към нея чрез солидни парични дарения. Хората, за които работеше учудващо чистата и проветрива кръчмичка на ъгъла, бяха все работници, които прекарваха свободните си дни около масите с чаша в ръка. Всеки работник в Рим — независимо дали е роб или наемна ръка — получаваше на седем работни дни един свободен. По принцип всеки си имаше свой собствен ден за мързелуване и по тази причина в Рим не измерваха времето на седмици, а само по интервалите между два пазарни дни; сиреч на по осем дни. Обикновено почивният ден на работника се измерваше от деня, в който е постъпил на работа. По този начин всеки ден компанията в кръчмата на кръстопътя се сменяше, вечен беше само Луций Декумий, когото всички имаха за свой пряк началник. Решеше ли Декумий, че някоя работа трябва да се свърши, всички в кръчмата оставяха виното и се спускаха да му помагат.

Под ръководството на Луций Декумий братството на кръстопътя водеше и доста дейности, нямащи нищо общо с официалния му статут. Когато чичото на Аврелия Марк Аврелия Кота — неин втори баща — бе закупил от нейно име инсулата вместо семейна зестра, красивата, но строга и безкомпромисна хазяйка скоро се убеди, че хората, които подслонява под покрива си, са дребни изнудвачи, изкарващи пари от тормоза над местните търговци и занаятчии. На това си деяние те самите викаха „закрила от уличен вандализъм и злонамерена конкуренция“. Аврелия бързо сложи точка на дейността на колегията, но само на локално равнище: Луций Декумий и приятелчетата му преместиха интересите на дружеството към други квартали на Субура, където Аврелия нямаше познати.

Та почти по същото време, когато Аврелия се нанесе в инсулата си, Луций Декумий си бе открил и друго поприще, което хем отговаряше на нрава му, хем пълнеше кесията му: за добро или за лошо той стана наемен убиец. Макар че повечето му подвизи си оставаха плод на хорското въображение, повечето му познати го смятаха за виновник в поне няколко политически и делови убийства, свързани с местни и чуждестранни интереси. Това, че никой не го безпокоеше — още по-малко не мислеше да го извика пред съда, — се дължеше на таланта и дързостта му. Никога не се бяха намирали улики срещу него. И все пак Луций Декумий не само не се отричаше от дейността си, но дори умишлено поддържаше реномето си на убиец; иначе според собствените му думи никой повече нямало да потърси услугите му. Някои от най-нашумелите убийства в града той публично отричаше да са негово дело и хората пак му вярваха. Такъв беше случаят със заколението на Азелион. Декумий често повтаряше, че преторът е бил убит от празноглав аматьор, който имал наглостта да заплаши живота на всички свои съграждани, убивайки римски авгур в жречески одежди, при това в момент на възлияние към боговете. Също така отричаше да има пръст в преждевременната смърт на Квинт Цецилий Метел Нумидик; колкото и сам да разправяше, че Прасчо е бил отровен, той всеки път добавяше, че отровата е женско оръжие и на него би му било под достойнството да го използва.

Декумий се беше влюбил в Аврелия от пръв поглед; не ставаше дума нито за плътска страст — както усилено твърдеше, — нито дори за някакви платонически чувства, а по-скоро за вродена симпатия към сродна душа; освен това тя беше смела, интелигентна и решителна — все качества, които той приписваше и на себе си. Затова предложи на хазяйката си своята пълна подкрепа. Когато децата й пораснаха достатъчно, за да излизат сами на улицата, пак Луций Декумий беше зоркият страж, който не ги изпускаше от погледа си. За него малкият Цезар се бе превърнал в кумир и макар да не го признаваше, го обичаше много повече от двамата си родни синове, които рече бяха на възраст да научат занаята на баща си. В продължение на години пазителят на кръстопътя пазеше и красивото си съседче, прекарваше цели часове да разговаря с него, учеше го как да уважава събратята си от висшите слоеве на обществото и в същото време го просветяваше в тайните на охранителните дружества и наемните убийци. Малкият Цезар се оказваше възприемчив ученик и за едното, и за другото, и за третото. Той знаеше, че един римски патриций не може да си позволи маниерите на необразования човек от четвъртата класа, особено ако е по призвание уличен кръчмар. Всяка жаба да си знае гьола, напомняше на приятеля си Декумий. Но това не беше причина двамата да не дружат. Още по-малко да не се обичат.

— Ние, римската беднотия, сме все разбойници по душа — беше обяснил веднъж Луций Декумий на Цезар. — Иначе няма как, ако искаме да се храним добре и да командваме трима-четирима роби, от които поне един да има здрав гъз за туй-онуй. Дори да разбирахме от търговия, а не съм чул някой от нас да разбира, няма откъде да се сдобием с капитал, нали така? Не, всеки си крои шапката според главата — винаги съм го твърдял и ще продължавам да го твърдя. — Тогава той бе сложил пръст на устните си и се бе усмихнал с грозните си зъби. — Но за това нито думичка, Гай Юлий! Нито думичка пред никого! Най-вече пред скъпата ти майчица.

Тайната наистина беше запазена и продължаваше да е пазена. Колкото и добре да познаваше сина си Аврелия, и тя не можеше да си представи колко неща знае той за живота.

Към полунощ каручката, теглена от четирите запотени мулета, достигна лагера на римската армия встрани от селцето Тибур. Без дори да му стане неудобно, Гай Марий веднага вдигна бившия претор Луций Корнелий Цина от леглото.

Двамата се познаваха съвсем бегло, за което обяснение бяха почти тридесетте години разлика във възрастта им. Иначе с речите си пред Сената Цина си бе спечелил името на Мариев почитател. Предната година се бе справил блестящо със задълженията си на градски претор; в отсъствието на двамата консули от Рим той заемаше най-високо място сред преторите и практически управляваше целия град. Уви, конфликтът срещу италийците го бе лишил от възможността да получи управлението на някоя богата провинция и да напълни семейния бюджет.

Ето, че на другата година Луций Корнелий Цина се оказваше в положение да не може да осигури зестра на двете си дъщери и дори нещо по-лошо: пред него изникваше съмнението дали ще успее да осигури финансово бъдещата политическа кариера за сина си, който нищо чудно да остане завинаги на последния ред в Сената. Когато след смъртта на Катон Консул Сенатът изпрати на Цина специално писмо, връчващо му върховното командване във войната срещу марсите, бившият претор ни най-малко не се развълнува от перспективата. Отваряше му се огромна работа по стабилизирането на едно положение, което предшественикът му бе направил всичко по силите си да разклати из основи. А Катон бе способен в това отношение — некомпетентен и арогантен, той за друго не ставаше. Къде беше мечтаната провинция, от която Цина да се обогати?

Бившият претор представляваше едър, набит мъж с обрулено лице и твърде прибрана долна челюст. Непривлекателният му вид не беше причина да не сключи подходящ брак — избраницата му беше богатата наследница Ания, потомка на стар плебейски род, който вече две столетия се водеше благороден. Цина и Ания се бяха сдобили с три деца: голямата им дъщеря беше на петнайсет, след нея идваше синът на седем и по-малката дъщеря — на пет. Ания съвсем не беше красавица, но винаги приковаваше погледите с червените си коси и зелените си очи; голямата й дъщеря бе наследила и двете от майка си, докато брат й и сестра й бяха тъмни като баща си. Всичко това се бе оказало без значение до момента, в който Гней Домиций Ахенобарб Понтифекс Максимус не бе почукал на вратата на Цина и не бе поискал ръката на голямата му дъщеря за първородния си син Гней.

— Ние, Домиций Ахенобарбите, винаги сме търсели за синовете си червенокоси жени — обясни без никакви увъртания върховният понтифекс. — Дъщеря ти Корнелия Цина отговаря на всички условия, на които бих искал снаха ми да отговаря: да е на подходяща възраст, да е патрицианка и да е червенокоса. Първоначално си правех сметката да поискам дъщерята на Луций Сула. Но тя щяла да се омъжи за сина на Квинт Помпей Руф. Слава на боговете, и твоята дъщеря е червенокоса. Същата фамилия, а ако не се заблуждавам, и по-голяма зестра?

Тогава Цина просто беше преглътнал и след като прочете набързо по една мълчалива молитва до богините Юнона Соспита и Опс и се зарече на всяка цена да стане управител на богата провинция, бе отговорил:

— До времето, когато дъщеря ми стане мома за женене, Гней Домиций, тя ще получи своята зестра от петдесет таланта. Повече не мога да си позволя. Струва ли ти се достатъчно?

— О, да, разбира се! — плесна доволно с ръце Ахенобарб. — Гней ще получи голямата част от бащиното си наследство, затова момичето не бива да се плаши от бъдещето. Доколкото знам, ние, Ахенобарбите сме една от петте или шестте най-богати фамилии в Рим, а клиентите ни се броят с хиляди. Дали да не преминем направо към официалния годеж?

Този разговор бе протекъл в годината преди избирането на Цина за претор. Тогава грижовният баща все още можеше да се оправдае, че е гледал толкова оптимистично на бъдещето си и че така самонадеяно е обещал петдесет таланта зестра за Гней Домиций Ахенобарб Младши. Ако личното състояние на жена му Ания не беше обвързано с толкова досадни условия, Цина би отдъхнал за известно време, но тъстът му зорко контролираше семейното богатство и се знаеше, че след смъртта на дъщеря му децата й няма да получат нищо от дядо си.

Луната вече залязваше на запад, Гай Марий го будеше по никое време, а Цина още не предполагаше какъв смисъл ще придобие за него тази неочаквана среща; вместо това с нескрито неудоволствие навлече туниката и обувките си, приготвяйки се да говори пред един баща неприятни неща за сина му, който при това беше добро момче.

Първата изненада, която великият мъж носеше със себе си, бяха двамата му спътници — някакъв невзрачен човечец, гонещ петдесетте, и малко, доста хубавичко момченце с него. Всъщност точно момченцето вършеше най-многото работа от тримата, без да показва умора или досада. Цина би го сметнал като нищо за роб, ако не беше булата около врата му и патрицианските му маниери, издаващи принадлежност към фамилия, по-аристократична от неговата собствена. Когато Марий бе сложен да седне, момчето застана от лявата му страна, а непознатият мъж — зад него.

— Луций Корнелий, нека ти представя племенника си Гай Юлий Цезар и приятеля си Луций Декумий. Можем да говорим напълно свободно в присъствието и на двамата.

Марий хвана с пръстите на дясната си ръка китката на лявата си и я положи в скута си. На Цина му се струваше, че един парализиран човек би трябвало да изглежда по-уморен след толкова часове пътуване, още повече че новините, идващи в лагера от Рим, продължаваха да говорят за един силно обездвижен Гай Марий; докато на този тук все едно нищо му нямаше. Личеше си, че не се отказва от борбата. „Дано не ми се случи да си имам работа с него“ — помисли си неволно Цина.

— Цялата история е много тъжна, Гай Марий.

Посетителят му обходи със зорък поглед цялата палатка, сякаш търсеше някой скрит подслушвач, и като не го намери, недвусмислено попита:

— Сами ли сме, Луций Корнелий?

— Напълно.

— Добре — зарадва се той и се намести по-удобно на стола. — Източниците ми на информации бяха косвени. Квинт Лутаций минал да ме види, но не ме намерил у дома и разказал всичко, което знае, на жена ми, та аз го чух от нейната уста. Доколкото разбирам, синът ми е обвинен в убийството на консула Луций Катон по време на сражение, за което има един или няколко свидетели. Така ли е?

— Страхувам се, че е точно така.

— И колко са свидетелите?

— Само един.

— Кой е той? Може ли да му се има пълно доверие?

— Момчето е напълно почтено, Гай Марий. Публий Клавдий Пулхер, контуберналис в щаба на Луций Катон.

Марий нервно изсумтя.

— Знам ги аз тези Клавдии! Всички се славят с едно: че мразят себеподобните си и са по-твърдоглави от магарета. А също, че са по-бедни от апулийски овчари. Откъде можеш да си толкова сигурен, че свидетелят е почтен човек.

— Защото точно този Клавдий не отговаря на семейната характеристика — възрази му Цина, явно решен отрано да угаси всякакви надежди у Марий. — Всички в палатката на кадетите се изказват изключително положително за него, както и трибуните в щаба на Луций Катон. Ти сам ще се убедиш, когато го видиш. Момчето таи дълбока лоялност към всичките си колеги, нищо че е най-възрастният от тях. Говорят, че бил изключително привързан към сина ти. Доколкото разбирам, вътрешно напълно подкрепя акта на сина ти. Луций Катон не е бил обичан в собствения му щаб, какво ли остава сред армията…

— И все пак, тъкмо Публий Клавдий е обвинил сина ми?

— Чувствал го е за свой дълг.

— Нали?

Но Цина отново му възрази:

— Не си прав да го съдиш, Гай Марий! Ако обичаш, престани да разсъждаваш за миг като баща и се постави на мястото на главнокомандващия! Младият Пулхер е достоен пример как трябва да постъпи истинският римски благородник: да бъде предан на името и дълга си. Може и да не му се е харесвало, но е смятал, че е длъжен да докладва за убийството. Това е простата истина.

Едва когато Марий се опита да се надигне, се видя колко е уморен от пътуването; личеше си, че се е научил да става и сяда съвсем сам, но след дългото друсане по пътищата през нощта не би се справил без помощта на малкия Цезар. Тайнственият Луций Декумий се отдръпна, застана от дясната страна на Марий и шумно се изкашля. В погледа му Цина прочете някакво мълчаливо послание, което не успя веднага да проумее.

— Нещо ли искаш да кажеш? — попита той.

— Луций Корнелий, извинявай за въпроса, но задължително ли е утре да се разглежда делото срещу младия Гай Марий?

Цина примигна в недоумение.

— Не е задължително. Може и вдругиден.

— Тогава, ако нямаш нищо против, нека бъде вдругиден. Когато Гай Марий се събуди утре сутринта, а това няма да е много рано, той ще трябва първо да направи физическите си упражнения. Иначе положението му пак ще се влоши. Не знам дали ще разбереш, но всички тези часове на обездвижване в каруцата… — Декумий говореше изключително бавно, понеже изпитваше сериозни съмнения в граматичността на изреченията си. — Утре му се пада да поязди — три часа най-малко. Няма как, такъв му е режимът. Освен това ще е добре да му се даде случай да опознае лично този кадет Публий Клавдий. Младият Гай Марий е обвинен в углавно престъпление, а все пак баща му е човек с по-особено положение в обществото, не мислиш ли? Смятам, че би било много добра идея, ако Гай Марий се срещне с Публий Клавдий на, да речем, не толкова официално място, каквото е палатката ти. Никой от нас не искаме… не иска нещата да бъдат по-ужасни, отколкото може… могат да бъдат. Затова мисля, че ще бъде много добра идея, ако утре следобед ти събереш кадетския състав и излезем всички заедно на разходка с коне. Заедно с Публий Клавдий.

Цина го изгледа навъсен. Някакъв вътрешен глас му подсказваше, че го подтикват към действия, за които след това ще съжалява. Момчето до Марий го погледна с омайващата си усмивка и приятелски му намигна.

— Моля те, да не се сърдиш на Луций Декумий — изрече на свой ред то. — Той е най-преданият клиент на чичо ми и понякога не знае мярка в приказките си! Единственият начин да го държиш в добро настроение е да му угаждаш.

— Не мога да позволя на Гай Марий да се срещне насаме с Публий Клавдий преди началото на процеса — отказа Цина с тон на дълбоко съжаление.

Докато разговаряха, Марий не бе помръднал, а само стрелкаше с гневен поглед ту единия, ту другия, ту третия. Най-накрая така му причерня пред очите, че Цезар и Цина чак се уплашиха да не го сполети нов удар, ако не престане да ругае Луций Декумий.

— Какви са тези глупости? — нахвърли се той върху „клиента“ си. — За какво изобщо ми е притрябвало да разговарям с този стълб на воинската чест Публий Клавдий Пулхер? Ако искам да говоря с някого, това е синът ми!

— Спокойно, спокойно, Гай Марий, няма защо да се гневиш — опита се да го укроти Декумий. — Като излезем утре на разходка, ще си в много по-добра форма за процеса.

— Абе, какво ли ме прихвана да ги взимам тия двамата със себе си! — махна с ръка Марий и без ничия помощ напусна палатката. — Къде е синът ми?

Докато Луций Декумий тичаше подир побеснелия Марий, Цезар остана да прави компания на Цина.

— Не им обръщай внимание, Луций Корнелий — отново се усмихна той чаровно на объркания пълководец. — Постоянно се карат помежду си, но Луций Декумий е прав: Гай Марий се нуждае от повече сън и от малко раздвижване на чист въздух. Цялата тази работа ужасно го е разтревожила. А ние всички се надяваме той отново да се върне в строя, нали?

— Уви, това го разбирам пределно ясно — съгласи се Цина и потупа момчето по рамото; Цезар вече беше доста висок и нямаше как да го потупа по главата. — Най-добре да отведа Гай Марий при сина му. — Той взе една от главните в палатката си и последва масивния силует на Марий в тъмното. — Синът ти е ей там, Гай Марий. Заради условностите съм го настанил в самостоятелна палатка, където да го държат под надзор. До деня на процеса не му е позволено да разговаря с никого.

— Предполагам, сам разбираш, че решението на съда ти няма окончателна сила — подметна старият воин, докато вървяха между палатките. — Ако обявите сина ми за виновен, ще настоявам той да бъде съден повторно в Рим от сенатори.

— Разбирам — отвърна му Цина с безизразен глас.

Когато баща и син кръстосаха погледите си, малкият Марий, като че ли по-скоро се уплаши, но успя да се овладее. Когато обаче на входа на палатката се появиха Луций Декумий и Цезар, той не се сдържа и тревожно попита:

— За какво си ги домъкнал тия със себе си?

— За да ми правят компания по пътя — отговори рязко баща му и също тъй рязко даде знак на Цина да го остави насаме със сина му. Щом той се отдалечи, с помощта на Цезар Марий се отпусна на единствения стол в палатката. — Е, синко, бурният ти нрав най-сетне успя да те завре в казана с врялата вода, а? — По тона му личеше, че отговорът на сина му изобщо не го интересува.

Малкият Марий го зяпна в пълно недоумение, сякаш се надяваше нещо да му подскаже какво точно има предвид баща му. Най-накрая тъжно въздъхна и поклати глава.

— Не съм го направил!

— Радвам се да го чуя — окуражи го Марий. — Стига сам да не се откажеш от думите си, всичко ще се нареди.

— Мислиш ли? Как така ще се нареди? Публий Клавдий ще се закълне, че съм го сторил.

Марий скочи от стола си в израз на дълбоко разочарование.

— Ако докрай се кълнеш в невинността си, обещавам ти, че нищо няма да ти се случи. Абсолютно нищо.

Чак сега по лицето на малкия Марий се изписа известно облекчение; най-сетне му се стори, че е доловил намека в гласа на баща си.

— Ще наредиш нещата, нали?

— Аз мога да наредя много неща, Гай Марий Младши, но пред военен съд, ръководен от почтен човек като Луций Цина, нищо не мога да сторя — отвърна с отегчение баща му. — Каквото ще се уреди, ще стане чак в Рим. Сега най-добре последвай примера ми и легни да поспиш. Ще се видим утре следобед.

— Чак тогава? Но делото няма ли да се разглежда утре?

— Няма. Делото се отлага с един ден, защото трябва да си направя физическите упражнения… Иначе няма да оздравея и никой няма да ме избере консул за седми път. — Марий се обърна на входа на палатката и се усмихна подигравателно на сина си. — Ей тия тук твърдят, че ако точно утре не отида да яздя, спукана ми е работата. Освен това ще се срещна лично с обвинителя ти. Но не мисли, че ще започна да го убеждавам да мълчи, синко. Забранени са ми всякакви лични разговори с него преди процеса. — Той си пое въздух и даде пълна воля на възмущението си. — Представяш ли си, аз, Гай Марий, трябва да се съобразявам с нарежданията на някакъв си претор! Че си убил един малоумен консул, за да спасиш армията от унищожение, това мога да ти го простя, Гай Марий Младши! Но че ме караш да се чувствам закононарушител, това няма да забравя скоро!

Когато на другия ден ездачите се събраха за разходката, Гай Марий се държа изключително коректно с Публий Клавдий Пулхер — мургав младеж с доста гузен вид; личеше си, че му се иска да е всякъде другаде, но не и в присъствието на Третия основател на Рим. Марий застана начело на групата редом с Цина, зад тях яздеха легатът на Цина Марк Цецилий Корнут и малкият Цезар, а нататък следваше целият кадетски състав. След като се убеди, че никой, освен него не познава околността, Луций Декумий пое водачеството на малката дружина.

— На километър-два оттук има едно място, откъдето се вижда цял Рим — предложи той на участниците в малката експедиция. — Тъкмо разстояние за Гай Марий.

— Че ти откъде познаваш района около Тибур? — попита го недоверчиво Марий.

— Бащата на майка ми е родом оттук — отвърна му Декумий и поведе ездачите нагоре по тясна пътека, която стръмно се изкачваше към неизвестното.

— Никога не съм предполагал, че в кръчмарското ти тяло има и един селски кокал, Луций Декумий.

— И съвсем правилно, Гай Марий — не се обиди ни най-малко водачът на групата. — Но нали знаеш какви са жените? Навремето майка ни ни водеше цялото семейство насила в Тибур.

Времето беше ясно, слънцето печеше, неприятен вятър галеше лицата на ездачите и довяваше шума от водите на Анио в близкото дефиле. Луций Декумий нарочно наложи съвсем бавна крачка и никой не усети колко бързо мина времето. Ако не беше радостта на Марий от все новите изминати триста метра, останалите навярно биха умрели от скука. Публий Клавдий Пулхер бе предполагал, че срещата му с бащата на малкия Марий ще се окаже буреносна, но сега трябваше да се увери, че напразно се е тревожил. Лека-полека душата му се поотпускаше и той се заговори с двамата други кадети, докато Цина постоянно наглеждаше Марий в подозрение няма ли всеки момент да потърси контакт с обвинителя на сина си. Иначе не можеше да си обясни тази безсмислена езда из пущинака. И понеже сам беше баща, много добре си представяше как би реагирал, ако синът му попадне в подобно положение.

— Ето! — заяви с нескрита гордост Луций Декумий, като дръпна юздите на коня си и остави ездачите зад себе си да го подминат. — Гледката си струва разходката, нали?

И тя наистина си струваше. Групата се бе озовала на малка, равна поляна насред планинския склон. Точно пред тях някакъв земен катаклизъм беше отцепил огромен къс от планинската маса и в краката им се спускаше напълно отвесно няколко десетки метра пропаст. Виждаше се почти цялата синьо-бяла змия, представляваща Анио, която идваше някъде от север и се вливаше пред очите на групичката във водите на Тибър. А малко след точката, където двете реки се пресичаха, се разкриваше самият Рим — пъстра мозайка от червени керемидени покриви й боядисани в ярки цветове каменни стени, между които тук и там издигаше по някоя статуя или храмов фронтон. Ясното небе позволяваше да се видят чак отблясъците на Тосканско море в далечината, които създаваха впечатлението за някакво сребристо острие, разрязващо хоризонта.

— Намираме се на неколкостотин метра над Тибур — съобщи Декумий и скочи от коня си, за да почине.

— Колко малък изглежда градът ни оттук! — учуди се Цина, без да може да откъсне поглед от панорамата.

Всички без Луций Декумий се придвижваха напред да видят по-добре вечния град и лека-полека ездачите се омесиха. Решен за нищо на света да не остави Марий да разговаря с Публий Клавдий, Цина умишлено поведе и своя, и неговия кон далеч от тези на кадетите.

— О, погледнете! — посочи Цезар някъде пред себе си и срита коня си да стои на едно място. — Акведуктът над Анио! Като някаква играчка! Не е ли красиво?

Думите му бяха отправени най-вече към Публий Клавдий, който изглеждаше не по-малко от Цезар очарован от гледката.

Двамата се приближиха, колкото им позволиха животните, до ръба и хем се загледаха Рим, хем се споглеждаха помежду си и се усмихваха.

Гледката наистина си струваше и докато цялата група се опитваше да различи тази или онази сграда в Рим, Луций Декумий се зае с някакви си свои работи. На колана си той носеше окачена кожена кесийка; незабелязано бръкна в тази кесийка и извади малко дървено чаталче. Двата края на чаталчето бяха свързани с някакво меко и еластично ремъче, което Луций Декумий подхвана с мъничка металическа скобка, извадена също тъй от кесийката му. Съвсем непринудено, все едно се прозяваше или се чешеше по главата, той опъна ремъчето със скобката, надигна го на височината на очите си и като се прицели за секунда-две, го пусна по посока на един конете.

Животното под Публий Клавдий изцвили от болка, изправи се на задните си крака и копитата му надвиснаха над нищото; Публий Клавдий се хвана инстинктивно за гривата му да не падне и с това съвсем изгуби контрол над него. Сякаш без да съзнава опасността за самия себе си, Цезар се наведе над главата на коня си и посегна към юздите на Клавдий. Всичко се развиваше с такава бързина, че после никой не би могъл да възпроизведе точно събитията; едно бе сигурно — че малкият Цезар действа с хладнокръвие, на което никой негов връстник не би бил способен. В следващия миг неговият кон също се подплаши и надигна предница, блъскайки с цялата си маса Публий Клавдий. И двете животни литнаха към бездната, понасяйки ездачите си. По някаква щастлива случайност Цезар успя да запази вертикално положение, разпери ръце и в последния момент се отлепи от седлото си, за да скочи обратно на скалата. Падна назад, вместо напред и с котешка пъргавина пропълзя две-три крачки, за да избяга в пълна безопасност.

Всички останали се скупчиха край ръба на скалата и с пребледнели лица се увериха, че на малкия наистина нищо му няма. Едва след това последваха примера му (между другото Цезар през цялото време запазваше по-голямо самообладание от тях) и се надвесиха над пропастта да видят разкъсаните трупове на двата коня. До тях лежеше и Публий Клавдий Пулхер. Всички се умълчаха с надеждата отдолу да се чуят викове за помощ. Но им отговори само шепотът на вятъра. Нищо не помръдваше в краката им.

— Хей, ти, я ела при мен! — чу се гласът на Луций Декумий, който подхвана Цезар за рамото и властнически го издърпа далеч от ръба. Клекна на земята и трескаво заопипва тялото на момчето от страх да не си е счупил нещо. — Защо го направи? — прошепна му той на ухото, така че само Цезар да го чуе.

— Трябваше да изглежда по-убедително — отговори му също тъй безмълвно Цезар. — За миг дори ми се стори, че конят ще се задържи на скалата. Трябваше да бъдем сигурни. Знаех, че няма да ми стане нищо.

— А откъде изобщо знаеше какво смятам да правя? Та ти дори не гледаше в моята посока!

Малкият Цезар въздъхна отчаяно.

— Ех, Луций Декумий! Добре те познавам! И много добре знам защо Марий се сети тъкмо за теб, преди да тръгнем. Да си призная, не ме интересува какво ще стане с братовчед ми, но не мога да позволя на Гай Марий да се опозори пред цял Рим. Ще се опозорим и ние, Юлиите. Едно е само да се носят слухове, друго е да има жив свидетел.

Луций Декумий притисна лице о златните къдрици на момчето и затвори очи в още по-голямо отчаяние от неговото.

— Но ти рискува живота си!

— Ти за живота ми не се тревожи! Знам как да си го пазя. Когато го оставя да ме напусне, значи не съм знаел повече за какво да го използвам.

Цезар се отскубна от прегръдката на Луций Декумий и отиде да види как се чувства Гай Марий.

Объркан и смутен, Луций Корнелий Цина наля две чаши вино веднага щом двамата с Гай Марий се прибраха в палатката на командващия в лагера. Луций Декумий бе отвел малкия Цезар да ловят риба във водите на Анио, а останалите от групата си търсеха помощници да съберат останките на Публий Клавдий Пулхер и да му устроят погребение.

— Не крия, че инцидентът се оказа крайно навременен, що се отнася до мен и до сина ми — отбеляза със завидно безочие Марий, докато отпиваше от виното си. — Без Публий Клавдий като свидетел делото просто отпада.

— Това беше нещастен случай — сякаш се опитваше сам да се убеди Цина. — Не можеше да е друго, освен нещастен случай!

— Със сигурност не би могло да бъде нещо друго. Та аз едва не изгубих племенника си! Той ми е по-скъп дори от родния ми син.

— Не мислех, че има надежда момчето да се спаси.

— Аз пък мисля, че самото то е въплъщение на надеждата — рече философски чичото. — Ще трябва отсега да го наглеждам, че току-виж ме засенчил.

— О, богове, каква бъркотия! — държеше се за главата Цина.

— Признавам, че не е добро начало за нечия кариера на пълководец — съгласи се Марий.

— Със сигурност ще се справя по-добре от Луций Катон!

Старият воин се усмихна.

— Обратното би ти било трудно, дори да искаш! Но да не си кривя душата, Луций Корнелий, за мен ти си обещаващ главнокомандващ. И съм ти изключително признателен за разбирането и търпението, които прояви. Изключително признателен! — наблегна той.

Някъде в дъното на съзнанието си Цина, като че ли чу звъна на много монети; или може би това бяха каскадите на Анио, където онова невероятно момче безгрижно ловеше риба?

— Кой е най-важният дълг за нас, Гай Марий? — внезапно попита той.

— Нашият най-важен дълг, Луций Корнелий, е дългът пред семейството.

— Не е ли към Рим?

— Че какво е Рим, ако не всички римски семейства, взети заедно?

— Да… Да, предполагам, че си прав. И онези от нас, които са наследили или са си извоювали правото да управляват, правят всичко възможно, за да предадат това си право на потомците, нали?

— Точно така — съгласи се Гай Марий.

7

След като според думите на малкия Цезар омагьоса Катон Консул и го лиши от възможността да воюва срещу марсите, Луций Корнелий Сула предприе всички нужни ходове, за да възвърне в римски ръце териториите, отнети от италийците. Макар официалният му пост да продължаваше да бъде този на висш легат, той фактически се беше превърнал в главнокомандващ целия южен театър на бойните действия. Сула беше сигурен, че никой от консулите, още по-малко от сенаторите, би му се бъркал в работата — стига, разбира се, той да постигнеше поне някакви успехи. Италия беше уморена; от двамата водачи на италийските народи единият — марсът Квинт Попедий Силон — дори би приел да капитулира, ако не беше другият — самнитът Гай Папий Мутил — да го възпре. Сула добре познаваше самнитския нрав и беше сигурен, че докато Мутил не се убеди в пълното поражение на войските си, никога не би се съгласил на мир с Рим.

Първото, което Сула стори, представляваше тайна и съвсем изненадваща маневра. За свое щастие той разполагаше с човека, който да я извърши както трябва. Ако планът успееше, щеше да ознаменува началото на самнитския край и пълната римска победа в Южна Италия. Без дори да съобщи на Катул Цезар в Капуа с каква цел изтегля двата най-добри легиона от армията, действаща в Кампания, Сула ги натовари посред тъмна нощ на товарните кораби, закотвени в пристанището Путеоли.

Начело на легионите застана легатът Гай Косконий, който получи от началника си съвсем ясни и подробни заповеди. Трябваше да заобиколи южния край на италийския ботуш и да акостира по източните му брегове някъде около град Апенеста в Апулия. Пътуването можеше да се раздели на три големи отсечки. По време на първата — на юг, покрай западното крайбрежие на полуострова — никой нямаше да се учуди кой знае колко от римската ескадра; из цяла Италия се разнасяха слухове за поредното въстание в Сицилия и в това, легионите да се запътят към острова, нямаше нищо нелогично. През втория етап от голямата обиколка корабите щяха да следват все така брега и да се правят, че целта им е да снабдят с провизии откъснатите римски градове като Кротон, Тарент и Брундизиум. Във всяко едно от пристанищата офицерите усилено трябваше да разправят как отивали към Мала Азия. За по-голяма сигурност Сула беше говорил и на войниците, че задачата им се отнася именно до далечната задморска провинция. Когато най-после ескадрата напуснеше Брундизиум и предприемеше последната, най-кратка, част от пътуването си, всички жители на града трябваше да останат с впечатлението, че легионите отиват в македонското пристанище Аполония, от отсрещната страна на Адриатика.

— След Брундизиум — предупреждаваше подчинения си Сула — да не сте помислили да се доближите до брега. Едва когато стигнете крайната си спирка, тогава ще акостирате и ще излезете на сушата. Къде точно да стане това, оставям на теб. Нека мястото бъде тихо и спокойно, а ти не бързай с първия си удар. Изчакай легионите ти да се приготвят и чак тогава влез в сражение. Целта ти е да е освободиш Минуциевия път на юг от Ларинум и Апиевия на юг от Аскулум Алулиум. Щом успееш и в двете, съсредоточаваш силите си срещу Източен Самниум. Докато изпълниш всичко това, аз вече ще съм тръгнал по суша на изток и ще чакам да се срещнем.

Косконий беше доволен от възможността да се отличи. Знаеше, че с двата легиона, които Сула му предоставяше, той има всички шансове да успее в начинанието и да оправдае оказаното му доверие. И все пак предпочиташе да си мълчи и само да слуша последните нареждания на благодетеля си.

— Помни, Гай Косконий, гледай да останете повечко на море — допълни Сула. — Не искам да изминавате повече от двайсет и пет мили на ден. Сега сме краят на март. Нека излезете на бреговете край Апенеста след около петдесет дни. Ако пристигнете по-рано и влезете в бой с италийците, няма да мога да ви се притека на помощ. Тези петдесет дни са ми нужни, за да си върна всички пристанища в залива Кратер и да изтикам Мутил от Западна Кампания. Едва след като успея и в едното, и в другото, ще мога да потегля на изток.

— Тъй като заобикалянето на полуострова по вода не е лесна работа, по-добре, че ми оставяш тези петдесет дни, Луций Корнелий — увери го Косконий.

— Ако трябва да гребете, ще гребете.

— Точно след петдесет дни ще бъда там, където ми е наредено, Луций Корнелий. Можеш да разчиташ на точността ми.

— Да не си загубил нито един войник, да не говорим за кораб.

— Всеки от корабите ми си има своя добър капитан, всеки от капитаните — своя добър лоцман. Флотилията ни е осигурена срещу всички ситуации, които биха могли да възникнат по пътя. Няма причина да не изпълня всичко според нарежданията ти. Ще стигнем Брундизиум възможно най-бързо и ще останем в пристанището възможно най-дълго. Ще акостираме в Апулия, когато трябва — нито ден по-рано, нито ден по-късно.

— Чудесно! И помни още нещо, Гай Косконий, съюзникът, на когото най-много трябва да се уповаваш, е богинята Фортуна. Всеки ден ще й поднасяш нещо в дар. Ако тя те обикне така, както винаги е обичала мен, всичко ще бъде както го желаем.

Флотилията, натоварена с двата легиона на Косконий, напусна пристанището на Путеоли още на следващия ден. Предстоеше й тежка борба с всички природни елементи; единственият, който можеше да се окаже в нейна полза, беше късметът. Сула изчака и последния кораб да се скрие зад хоризонта, след което бързо се върна в Капуа и оттам продължи за Помпей. Трябваше да организира едновременно нападение по суша и по вода, защото крепостта бе добре защитена откъм устието на река Сарн, където се намираше пристанището й. Сула мислеше да бомбардира града със запалени стрели, изпращани от римската флотилия в реката.

Измъчваше го една тревожна мисъл, която можеше да се окаже и необоснована, но така и не можеше да я пропъди. Флотилията, закотвена пред подстъпите на града, беше поверена на човек, комуто нямаше абсолютно никакво доверие — не друг, а Авъл Постумий Албин. Преди двайсет години същият този Авъл Постумий Албин беше предизвикал с неразумните си действия Югуртинската война в Нумидия. Оттогава досега нищо в чепатия му характер не се беше променило.

Когато получи заповед от Сула да напусне с корабите си пристанището на Неапол и да се появи пред Помпей, Авъл Албин си постави за цел най-напред да покаже на моряците си кой ще командва на борда… И какво ще се случи на всеки, който не скача като на пружина при всяко щракване с пръсти на началника си. Но моряците и войниците от корабите бяха все потомствени гърци от Кампания и възприеха демонстрацията му на авторитет като лична, при това непростима обида. Подобно на Катон Консул и Авъл Албин беше позорно замерян с тази разлика, че моряците нямаха под ръка суха пръст, а само чакъл. Като резултат от недоразумението Авъл Постумий Албин умря.

За щастие Сула се намираше наблизо и когато новините за извършеното убийство го достигнаха, той повери войските си на Тит Дидий и бързо се озова в Неапол. Там щеше да преговаря лично с бунтовниците. За свой помощник взе последния си легат Метел Пий Прасчо Младши. Със забележително спокойствие той изслуша разгорещените оправдания на бунтовниците и накрая с леден глас им заяви:

— Страхувам се, че ще трябва да се примиря с факта, че по-добри моряци от вас римската морска история не познава. Иначе едва ли бих могъл да забравя позорното убийство на Авъл Постумий Албин?

Най-накрая назначи за адмирал на неаполската ескадра Публий Габиний и въпросът с бунта привърши окончателно.

През цялото време Метел Пий не се беше осмелил да продума. Отвори си устата едва когато със Сула бяха отново на път и се опитваха да настигнат легионите. С възмущение попита:

— Луций Корнелий, да не би да смяташ, че извършеното не заслужава никакво наказание?

Сула килна на една страна сламената си шапка и стрелна приятеля си с поглед.

— Да, Квинт Цецилий, смятам.

— Но за подобно деяние виновниците трябва да бъдат лишени от гражданство, да бъдат налагани с камшик!

— Да, по подобен начин биха постъпили повечето римски началници… Толкова по-зле за тях. И понеже се уверявам, че и ти самият разсъждаваш като глупав римски военачалник, ще ти обясня мотивите си да реагирам така необяснимо. То не че е трудно и сам да се сетиш… — И като започна да брои пръстите на дясната си ръка, Сула започна да изрежда: — Първо, не можем да си позволим загубата на всички тези хора. Лично Отацилий ги е обучавал и по-добра стока от тях трудно ще намериш. Второ, възхищавам се от благоразумието им навреме да се отърват от човек, който не би могъл да ги командва, както трябва, най-много би ги отвел към напразна гибел. Трето, аз не исках Авъл Албин на този пост! За жалост обаче той е бил консул и не можех по законен път да се освободя от него.

И като вдигна три пръста, Сула се извърна към смаяния Прасчо.

— Нека ти кажа нещо, Квинт Цецилий. Ако зависеше от мен, в щаба ми нямаше да остане нито един самонадеян и бездарен глупак като Авъл Албин… Нито един! Не бих се примирил нито с покойния консул Луп, за когото никой не съжалява, нито със сегашния — Катон Лициниан. Възложих командването на морските ни сили на Авъл Албин просто защото смятах, че във флотата ще стори най-малко бели. Как мога да наказвам хората, че са извършили нещо, което при подобни обстоятелства лично бих сторил вместо тях? Освен това моряците сами се поставиха в положение, в което единствено от моето благоволение зависи дали ще си запазят гражданството или не. Сега знаят, че пред тях няма друг избор, освен да се бият като лъвове заради своя началник… който иначе би могъл да ги накаже заради извършеното. И на пето място, мен не ме е грижа, дали в римската армия има крадци и убийци. Стига да се бият добре, всички легионери за мен са еднакви.

Сула нервно махна с ръка, сякаш искаше да отсече невидимите глави на противниците си. Метел Пий отвори уста да му отговори, но сериозно се замисли дали си струва и най-накрая мъдро я затвори отново.

Там, където пътят към Помпей се разделяше на две, за да стигне с едното си разклонение пред Везувийската порта, а с другото — пред Херкуланската, Сула спря легионите и им заповяда да издигнат добре укрепен лагер. Докато цялата му армия се настани зад рововете и палисадите, флотилията пристигна в устието на реката и започна да изпраща запалени главни пред крепостните стени на Помпей. Дори и най-опитният центурион в цялата римска армия да беше командвал войниците от корабите, пак не биха се справили толкова добре, колкото след извършеното убийства на бившия консул. Само по уплашените лица на войниците по крепостните кули човек можеше да съди за голямата им тревога. От всички методи за водене на бойни действия използването на огъня открай време се смяташе за най-страшния.

Това, че защитниците на града бяха пратили спешен зов за помощ, пролича още на следващия ден, когато под стените на града се появи цялата самнитска армия, превъзхождаща силите на Сула с поне десет хиляди души. Построени в боен ред, самнитите се спряха на някакви си триста крачки от лагера на римляните. Около една трета от двайсетте хиляди легионери на Сула тъкмо бяха излезли да събират фураж и стояха откъснати от началника си. С навъсено лице Сула излезе лично на палисадата и придружен от Метел Пий и Тит Дидий, се заслуша в подигравките, които вятърът донасяше откъм стените на града. Общо взето, нито те, нито идването на цялата самнитска армия не бяха му направили впечатление.

— Да се свири сбор! — нареди на двамата си легати.

Тит Дидий вече се беше обърнал на другата страна, когато Метел Пий го хвана за ръката.

— Луций Корнелий, не можем да излезем и да се бием очи в очи с тези пълчища! — извика от уплаха Прасчо Младши. — Ще ни насекат на парченца!

— Но не можем и да не излезем да се бием очи в очи с тях — отвърна му сухо. — Насреща ни е Луций Клуенций, а той няма намерение скоро да си тръгва. Ако го оставя да построи лагер като нашия, ще се повтори цялата история от Ацера. А аз няма да позволя четири римски легиона да останат в продължение на месеци на едно място, докато на цяла Италия й се вдига самочувствието. Нека се знае, че Рим е способен да си върне със собствени сили всичко, което досега му е било отнето през войната! И ако това не ти се струва достатъчно обяснение, Квинт Цецилий, нека ти напомня, че когато частите, пратени за фураж, се завърнат при лагера, те ще се окажат съвсем сами срещу цялата самнитска армия. Вече няма как да ги предупредим за пристигането на врага, а те няма как да се измъкнат от клането, което им се готви!

Дидий също изгледа колегата си Метел с нескрито презрение и издърпа ръката си от неговата.

— Отивам да свикам сбор — заяви.

За пръв път от много време насам Сула смени сламената си шапка с истински боен шлем. С пъргава походка се изкачи на дървената трибуна в центъра на лагера и се обърна към войниците, които му бяха останали под ръка — по-малко от тринайсет хиляди души.

— Всички добре разбирате какво ви чака! — викаше той с пълно гърло. — Тълпа от самнити, които ни превъзхождат почти три пъти в численост! Но на Сула вече му омръзна да гледа как римските легиони ядат бой от някакви си самнити; омръзна му да гледа как някакви си самнити се разпореждат като с бащиния с римски градове! Можем ли още да се гордеем, че сме римляни, когато цял Рим отстъпва пред самнитските разбойници? Не можем. Нека наново докажем какво значи да си истински римлянин. Нека Сула им покаже на тези диваци какво е това римска армия! Ако трябва, и сам ще изляза да се бия, но вие дали ще ме оставите сам? Дали, питам. Няма ли и вие да дойдете след мен? Нима по-малко от мен се гордеете, че сте римляни? Нима на вас не ви е омръзнало да слушате за самнитските безчинства?

Армията му отговори като един човек. Сула трябваше да изчака няколко минути, преди да продължи.

— Те трябва да си вървят! — изкрещя той още по-силно. — Всички самнити трябва да си заминат! Помпей е наш град! Самнитите, които сега са се разположили зад стените му, са избили хиляди римски граждани; същите тези убийци още се топлят на сигурно и си въобразяват, че трийсетхилядната им армия ще ги защити. Затова и са се осмелили да си покажат носовете, да ни се подиграват, да ни се плезят и да замерват с камъни! Е, нека им докажем, че напразно се надяват! Нека се изправим очи в очи срещу самнитската пасмина, и то преди другарите ни да се върнат от обиколката си. Когато предните им редици се приближат до лагера, нашите бойни викове ще ги подканят и те да грабнат оръжието и да ни помогнат! Чувате ли ме какво ви говоря? Трябва да устоим на самнитите, докато другарите ни се завърнат. Когато те пристигнат, сигурен съм, че като истински римляни ще се хвърлят в гърба на врага, за да го смажат!

Словата на пълководеца отново бяха посрещнати с възторг. Сула слезе от трибуната с гол меч в ръка и начело на добре построена колона войници се втурна към предния изход на лагера. Други две колони се насочиха към страничните.

Толкова светкавично се разгърнаха силите на римляните, че Клуенций, който дори и не предполагаше такава бърза развръзка, едва има време да подреди войските си за отбрана. Хладнокръвен и смел, той добре водеше командването на войските си и нито за миг не отстъпи спечеления терен. Още при първата неуспешна атака срещу самнитските редици римляните бяха готови да се огънат под численото превъзходство на противника, но Сула, застанал все тъй в най-предната редица, не отстъпи дори на сантиметър. Войниците му пък, като го гледаха как се сражава като обезумял, забравиха всякаква мисъл за отстъпление. В продължение на цял час римляни и самнити се държаха за гушите и безмилостно се колеха едни други. През продължителната война генералните сражения се бяха оказали недостатъчни да решат изхода на конфликта; точно днес обаче и двете страни разбираха, че ако се оставят да бъдат победени, нищо чудно повече никога да не стъпят на крака.

Твърде много опитни бойци намериха смъртта си в това решително сражение, но точно когато Сула се замисляше дали да даде сигнал за отстъпление или да осъди легионите си на геройска смърт, самнитските редици изведнъж се изкривиха, враговете започнаха да се отдръпват встрани и да се събират. Римските части, тръгнали за фураж из областта, най-сетне се завръщаха и със свежи сили се хвърляха в борбата. Щом усети, че самнитите са ударени в гръб, Сула започна да крещи, че Рим е непобедим, и поведе легионите напред. Но Клуенций успя да удържи войската си и твърдо защитаваше всяка педя земя. В продължение на цял час самнитите не искаха да се примирят с поражението. Едва когато предводителят им се увери, че битката е изгубена, той подреди частите си в колона и с меч в ръка си запроправя път сред малочислените римски части откъм тила си. Щом се измъкнаха от вражия обръч, самнитите се насочиха към близкия град Нола.

Дълго време Нола представляваше символът на италийското предизвикателство срещу римската власт. Всички в Рим знаеха за трагичната участ на войници и офицери, които жителите на града бяха държали гладни в свинската кочина, затова Нола повече не можеше да рискува. Когато Клуенций се появи пред портите на града начело на повече от двайсет хиляди самнитски войници, когато на по-малко от два километра зад гърба им бързаха да ги стигнат легионите на Сула, ноланците просто отказаха да отворят. Горе, на върха на високите, наскоро доукрепявани и наглед непревземаеми крепостни стени стояха градските магистрати и с безразличие слушаха напразните молби на Луций Клуенций. Едва когато предните редици на римляните се показаха и се приготвиха за атака, вратите, пред които Клуенций беше застанал, като по чудо се отвориха. Но това беше една от малките градски порти, неспособна да пропусне цялата самнитска армия за толкова кратко време. Колкото и да умоляваха събратята си за помощ, магистратите останаха глухи.

Ако под стените на Помпей се беше водило равностойно сражение, то това при Нола се превърна в същинско клане. Смаяни от предателството на ноланците, притиснати между кулите на крепостта, където дори не можеха да се разгърнат в боен ред, самнитите претърпяха катастрофално поражение. Лично Сула закла злощастния Клуенций, който така и не се съгласи да се скрие в крепостта, когато огромната част от армията беше обречена на гибел.

Това беше един от най-щастливите дни в живота на Луций Корнелий Сула. На петдесет и една години той най-сетне беше получил върховното командване на цяла една римска армия и беше спечелил първата си голяма победа. И то каква победа! Като боядисан в червено от кръвта на убитите врагове мечът на главнокомандващия висеше в дясната му ръка и сякаш със собствени очи наблюдаваше зрелището, в което допреди малко бе взимал участие. Потен и прашен, Сула огледа за последно бойното поле, свали шлема си и го хвърли с радостни викове към небето. В ушите му още отекваше звънът на оръжията, тътенът на великата победа, който заглушаваше стоновете на ранените самнитски войници и лека-полека се артикулираше в четирите срички, които всеки римски пълководец мечтаеше да чуе:

— Им-пе-ра-тор! Им-пе-ра-тор! Им-пе-ра-тор!

Още веднъж и още веднъж легионерите поздравяваха с мощния си рев своя предводител, извел ги към бляскавата победа. Не беше вече човек като другите Луций Корнелий — спечелил си беше званието император, което никой повече не можеше да му отнеме… Или поне така си мислеше, докато се усмихваше широко на съдбата и влажните му от пот руси кичури изсъхваха на гаснещото слънце. Душата му преливаше от радост, в съзнанието му се повтаряше една и съща фраза, която нямаше как да изрече на глас: „Аз, Луций Корнелий Сула, доказах без сянка на съмнение, че човек с моите невероятни способности може да научи дори онова, което не е заложено в кръвта му… Да спечели и най-важните сражение за своя роден град! О, Гай Марий, само почакай да видиш! Ако ще и на смъртно легло да са те сложили, не умирай, преди да съм се върнал в Рим. Нека ти покажа колко си бъркал с прибързаните си думи! Аз съм твой равен! А в годините, които тепърва ще дойдат, смятам да те задмина. Името ми ще се издигне като кула над твоето, както и би трябвало. Защото аз съм патрицият Корнелий, а ти си оставаш един обикновен селянин, дошъл от латинската провинция.“

Работата обаче още не беше свършена, а като римски патриций Сула трябваше да мисли най-вече за предстоящите си задължения. Тит Дидий и Метел Пий, и двамата като зашеметени от неочаквания триумф, дойдоха при началника си да му изразят искреното си възхищение от успеха. В очите им Сула четеше същото сляпо обожание, което бяха изпитвали навремето към особата му Юлила или младата Далматика. И все пак това бяха мъже, Луций Корнелий! Мъже с положение и известност в обществото. Дидий бе спечелил една война в Испания, Метел Пий наследяваше един от най-знатните и влиятелни родове в Рим. Жените си оставаха глупави гъски, от които нямаше кой знае какво значение. Но мъжете бяха друго нещо, особено ако се казваха Тит Дидий или Квинт Цецилий Метел. През цялата си служба при Гай Марий Сула никога не бе виждал подчинените на великия човек да го гледат с подобно обожание, с което сега го гледаха него двамата легати. „Днес аз спечелих много повече от някакво си сражение — разсъждаваше Сула. — Днес ми бе дадено възмездие за всичко изтърпяно и непостигнато в дългия ми живот. Днес успях да се оправдая и заради Клитумна и Никополис, й за Стих и Херкулес Атлас, и най-вече за Прасчо Метел Нумидик. Доказах, че животът на тези, които съм отстранил, за да се издигна, не струва нищо в сравнение с моя собствен. Ако не бяха всички тези убийства, сега нямаше да стоя като победител пред стените на Нола. Като че ли започвам да разбирам халдееца Набопаласар, когато казва, че е най-великият човек на земята. Днес обаче аз съм най-великият човек на земята, от Атлантическия океан чак до река Инд!“

— Ще трябва да използваме нощта — рече Сула на чакащите нареждания Дидий и Метел Пий. — До изгрев-слънце трябва да сме съблекли доспехите от самнитските трупове и да сме ги нахвърлили на едно място. Трябва да подготвим и погребалните клади за нашите войници. Знам, че денят беше крайно изтощителен, но победата още не е постигната напълно. Докато не свърши войната, никой от нас няма право на почивка. Квинт Цецилий, ще намериш няколко по-бодри войници и се връщаш до Помпей. Ще донесеш достатъчно хляб и вино да нахраним и напоим цялата армия. Ще доведеш спомагателните отряди да се заемат със сеченето на дърва, с пренасянето на масло за горене. Предстои ни да изгорим цели камари от тела.

— Но Луций Корнелий, в цялата армия няма нито един кон! — напомни му с известна уплаха Метел. — Ние дойдохме до Нола! Трийсет и пет километра за четири часа!

— Все отнякъде ще намериш коне — сряза го хладно Сула. — Искам да си се върнал до изгрев-слънце. — След което се обърна към Дидий. — Тит Дидий, на теб нареждам да обиколиш войниците и да научиш кой с какво се е отличил и не заслужава ли награда за делата си. Щом свършим с изгарянето на труповете — първо на нашите, сетне и на неприятеля, — веднага се връщаме при Помпей. Искам обаче да оставиш под стените на Нола един от легионите от Капуа. Нека глашатаите ни обявят на жителите на града клетвата, която предводителят им Луций Корнелий Сула е положил и пред Марс, и пред Белона: че докато Нола не се предаде, римската войската няма да мръдне на крачка от стените й. Дали ще чакаме с дни, с месеци или с години, ние няма да си тръгнем с празни ръце.

Преди Дидий и Метел Пий да се заемат със задачите си, при главнокомандващия се появи делегация от неколцина центуриони, предвождани от военния трибун Луций Лициний Лукул; бяха осем от най-видните личности — все прими пили и пили приорес[11]. Вървяха бавно и тържествено като жреци на новогодишно шествие по случай встъпването в длъжност на новите консули.

— Луций Корнелий, армията иска да ти поднесе дар в знак на своята преданост и благодарност. Без теб римските легиони щяха да бъдат победени, войниците — избити. Ти самият се сражаваше в първата редица и ни даде личен пример да те последваме. По целия дълъг път до Нола нито веднъж не спря да си починеш. На теб и само на теб се дължи най-голямата римска победа в цялата война досега. Ти не само спаси своята армия, но спаси Рим. Луций Корнелий, държим да приемеш нашата почит — рече Лукул и се отдръпна встрани, за да направи път на центурионите.

Човекът в средата на малката група, най-старши по чин от всички присъстващи, вдигна ръце и ги протегна към главата на Сула. Държеше изсъхнал и нескопосано изплетен венец от стръкчета трева, набрани по бойното поле. Между зелените им листенца стояха корени, малки буци пръст и дори камъчета, оплискани с кръв. Това представляваше тя, Корона граминея, Корона обсидионалис, венецът от трева. Сула инстинктивно посегна към подадената му вещ, но бързо се възпря, понеже дори не се сещаше какво изисква ритуалът. Дали трябваше да поеме венеца и да си го сложи сам, или беше редно центурионът Марк Канулей да го постави върху главата му от името на цялата армия?

Предпочете второто и спокойно изчака високият Канулей да застане пред него и да положи венеца върху червеникавозлатистата му коса.

След това Тит Дидий, Метел Пий, Лукул и центурионите отдадоха почест на предводителя си, усмихнаха му се срамежливо и си заминаха. Сула остана сам с лице, обърнато към залязващото слънце. Толкова беше крехък венецът, че дори не го усещаше на главата си. Сълзите му течаха и размиваха кръвта от лицето му. Душата му беше изпълнена с радост и триумф, което не му позволяваше да мисли за нищо друго и дори го плашеше дали щастието няма да го покоси на място. Пък имаше ли смисъл повече да живее? Какво повече можеше да очаква от живота? В този миг се сети за своя покоен син и преди да се е насладил докрай на величествения миг, нещо го сграбчи за сърцето и той се свлече на колене, за да се разридае с пълен глас.

Някой му помогна да се вдигне на крака и като избърса сълзите и мръсотията от лицето му, го прегърна през кръста и го отведе до един голям камък край пътя за Нола. С чужда помощ Сула се настани на камъка, а мъжът се разположи до него. Беше Луций Лициний Лукул, най-висшият сред военните трибуни в армията.

Слънцето вече се беше скрило зад хоризонта на Тосканско море. Най-великият ден в живота на Сула вървеше към своя край и земята се обгръщаше в мрак. Победителят на самнитите отпусна безпомощно ръце, въздъхна тежко на няколко пъти и си зададе отново вечния въпрос: „Защо никога не съм щастлив?“

— Не мога да ти предложа нито вино, нито дори вода, Луций Корнелий — изрече Лукул. — От Помпей дотук сме тичали да догоним Клуенций.

Сула въздъхна и се изправи.

— Ще оживея, Луций Лициний, не се бой. Както каза една моя приятелка, винаги има работа за вършене.

— Работата ние ще я свършим, ти почивай.

— Не мога. Аз съм главнокомандващият, аз трябва да се трудя там, където се трудят подчинените ми. Само минутка и ще се оправя съвсем. То всъщност и нищо ми нямаше, докато не се сетих за сина си. Той умря, нали знаеш…

Сълзите отново напираха в очите му, но успя да ги спре.

Лукул нищо не отговори, само гледаше някъде пред себе си.

Сула познаваше бегло младежа; знаеше, че през декември са го избрали за военен трибун, че е прекарал последните няколко месеца в Капуа и едва броени дни преди похода срещу Помпей са го сложили начело на легион. И все пак му се струваше някак коренно променен; сякаш от безбрадо момче се беше превърнал за няколко часа в зрял мъж. Предусещаше, че младият Лукул ще стане една от големите фигури в Рим.

— Нали двамата с брат ти Варон Лукул дадохте под съд Сервилий Авгура преди десет години? — попита изведнъж Сула.

— Точно така, Луций Корнелий. Авгура беше виновен за публичния позор и смъртта на баща ни, за разсипването и разграбването на цялото семейно богатство. Но си плати за греховете — рече. Лицето му светна при тези думи, а на устните му се появи лукава усмивка.

— Беше по време на сицилианската война с робите. Сервилий Авгура наследи баща ти на поста управител на Сицилия. И щом се върна в Рим, го осъди.

— Точно така.

Сула се надигна от камъка и му подаде дясната си ръка.

— Е, Луций Лициний, трябва да ти благодаря. Предполагам, че венецът от трева е бил твоя идея?

— О, не, Луций Корнелий, нищо подобно. За всичко са виновни центурионите! Те ми обясниха, че корона граминея се връчва не от римските магистрати, а от личния състав на армията. Доведоха ме само защото на церемонията трябва да присъства и изборен трибун. — Той се усмихна. — Е, предполагам, че не всеки ден се обръщат с речи към началника си! Затова и се съгласих да говоря вместо тях.

Два дни по-късно армията на Сула се беше завърнала обратно в лагера пред Помпей. Всички бяха толкова уморени, че дори хубавата храна, която получиха в походната кухня, не успя да им направи впечатление. В продължение на двадесет и четири часа никой не посмя да отвори уста, да не би да разбуди заспалите дълбоко офицери и войници. Сякаш бяха изгорили живите пред Нола, а в лагера се бяха настанили загиналите от бойното поле.

Венецът от трева беше прибран от Сула в дървена кутийка, която слугата му беше донесъл. Когато му дойдеше времето, триумфаторът щеше да я сложи върху восъчната маска, която човек с неговите почести отсега можеше да си поръча. Луций Корнелий вече се беше отличил достатъчно, за да прибави и своя лик до тези на славните си предци, независимо че не беше още избиран за консул. Статуята му щеше да намери своето място на Форум Романум, където стояха изображенията на всички смели римски граждани, спечелили си венеца от трева. Бъдните поколения щяха да помнят героя от войната срещу италийците.

Когато след дългата си почивка войската се строи отново, за да проведе победния парад и всеки да получи заслуженото си отличие, той сложи венеца на главата си и щом се показа пред легионите, беше приветстван от бурните и продължителни възгласи на войниците. Организирането на церемонията беше възложено на Лукул — по същия начин, по който навремето Марий беше натоварил с подобни задължения младия Квинт Серторий.

Докато стоеше на трибуната обаче под оглушителния рев на легионите, на Сула му хрумна идея, каквато едва ли някога бе минавала през ума на Марий. Или поне не по време на походите в Нумидия и Галия — напоследък старият воин се беше променил и ако беше на мястото на бившия си помощник, навярно би се сетил за същото като него. Докато наблюдаваше правите редици на римските войници, докато се радваше на лъскавите оръжия и чистите парадни униформи, Луций Корнелий започна да се чувства като собственик на цялото това море от човешки лица. „Това са моите легиони! Преди да принадлежат на Рим, те принадлежат на мен. Аз ги направих войници, аз ги водих към победата, аз им подарих най-голямата победа в цялата война… И аз ще трябва да се погрижа за бъдещето им, щом се оттеглят от армията. Когато ми поднесоха венеца, те може би не са съзнавали, че ми подаряват и нещо много повече — самите себе си. Отсега нататък мога да ги поведа, накъдето пожелая. Заради мен те биха се изправили дори срещу Рим.“ Това, последното си оставаше в рамките на фантазията и Сула веднага го отхвърли като смехотворна мисъл. И все пак, някъде в подсъзнанието му остана идеята да използва спечеленото си предимство дори срещу собствените си съграждани. Родила се в паметните мигове, прекарани на дървената трибуна на лагера, тя щеше да чака момента, в който да се покаже наяве.

Помпей се предаде на другия ден след тържествения парад в лагера на Сула. Глашатаите на римския пълководец вече ги бяха известили за поражението и гибелта на Луций Клуенций под стените на Нола, а за съжаление на помпейци новината беше потвърдена и от други места. От римските кораби на реката продължаваха безспирно да бомбардират крепостта с камъни и огън и всеки повей на вятъра заплашваше да разнесе пламъците из целия квартал. При всеки нов пожар жителите на града се уверяваха все повече и повече, че италийското и самнитското въздигане бяха стигнали своя зенит и че занапред ги чакат само поражения.

От Помпей Сула се насочи с два легиона към Стабия, докато Тит Дидий поведе другите два срещу Херкулан. В последния ден на април Стабия капитулира, скоро я последва и Сурент. Докато май се преполови, той отново се беше хвърлил в действие, този път по посока изток. Катул Цезар беше пратил на Тит Дидий под стените на Херкулан легиони от новобранци, затова Сула си прибра обратно своите два. Макар че Херкулан се беше бавил най-много, преди да се присъедини към италийските бунтовници, жителите му добре познаваха римляните и знаеха какво ги чака след превземането на града. Макар че цели улици се губеха под пламъците на пожарите, а римляните непрекъснато атакуваха града откъм морето, защитниците на крепостта продължаваха да се съпротивляват на Тит Дидий много след като останалите пристанища в областта се бяха предали.

Сула подмина Нола с четирите си легиона. Единственото, което стори, бе да прати легата Метел Пий Прасчо до командващия легиона от обсадата. Преторът Апий Клавдий Пулхер не биваше за нищо на света да разваля обръча около града, и така до мига, в който Нола поиска мир. Апий Клавдий беше упорит човек, а пък и жена му наскоро си беше отишла, та нямаше защо да бърза да се връща в Рим. Той просто кимна и пратеникът Прасчо се забърза обратно при началника си.

В края на третата седмица от месец май Сула се озова пред Екланум. Градът се намираше по Апиевия път, в земите на хирпините. Според римските източници на информация хирпините отдавна били започнали да съсредоточават силите си в областта; крайно време беше Сула да сложи край на действията им. Щом хвърли поглед на крепостните стени, на устните му се появи вълчата усмивка. Стените бяха и високи, и добре укрепени, но имаха един голям недостатък — бяха от дърво.

Понеже знаеше, че хирпините вече са поискали помощ от водача на луканите Марк Лампоний, Сула реши да премине към активни действия веднага, без дори да строи лагер. Още щом легионите му се изправиха срещу Екланум, той прати трибуна Лукул да поиска от местните жители да се предадат. От града отговориха с въпрос — молба: дали уважаемият Луций Корнелий Сула би бил така добър да остави на жителите на Екланум двайсет и четири часа, за да обсъдят въпроса на спокойствие?

— Искат да печелят време. Явно се надяват до утре Лампоний да им прати подкрепления — обясни Сула на Прасчо Метел и Лукул. — Ще трябва да се заема с този Лампоний. Трябва да сложим край на безчинствата му в Лукания. — После се обърна към Лукул: — Луций Лициний, ти ще отнесеш отговора ми до обсадените. Ако искат да размислят, давам им всичко на всичко един час. В това време ти, Квинт Цецилий, ще събереш, колкото хора ти трябват, и ще обиколиш всички къщи наоколо в търсене на дърва и зехтин. Ще струпаш дървата около всяка от градските порти и ще ги полееш обилно със зехтина. Нека четирите ни катапулти бъдат насочени срещу портите. Щом си готов, започваш стрелба по стените и палиш дървата. Сигурен съм, че и зад крепостните стени целият град е построен от дърво. Екланум ще изгори като факла.

— Ами ако всичко е готово след час? — попита Прасчо.

— Тогава започваш да палиш — нареди му Сула. — Хирпините се държат непочтено с нас. Защо ние да не им отвърнем със същото?

Понеже дървото, от което местните бяха издигнали защитните си стени, беше старо и добре изсъхнало, крепостните съоръжения бързо пламнаха. Екланум избухна в пламъци. Портите се разтвориха широко и паникьосаните хирпини хукнаха да се спасяват на полето и да молят за пощада.

— Избийте ги и оплячкосайте всичко — заповяда Сула. — Време е италийците да разберат, че от мен милост не бива да чакат.

— А жените и децата? — попита за всеки случай Квинт Хортензий, другият изборен трибун в армията.

— Какво, да не би да не ти стиска, адвокате площаден? — изгледа го подигравателно началникът му.

— Не разбираш правилно въпроса ми, Луций Корнелий — отвърна му невъзмутимо Хортензий. — Точно аз няма да заплача за съдбата на някакви си хирпински варвари. Но понеже наистина съм площаден адвокат, редно е да попитам дали всичко съм разбрал правилно. Така поне знам, че няма да ме хокаш след това.

— Никой не бива да оцелее — потвърди заповедта си Сула. — И все пак кажи на хората си, че могат първо да се възползват от жените, докато са живи, пък след това да ги убият.

— Толкова ли не ти се искат роби за продан? — зачуди се Прасчо, който разсъждаваше практично.

— Италийците не могат да бъдат смятани за чужди военнопленници. Мога да задигна всичко от домовете им, но тях самите за роби не мога да продам. По-добре да ги избием.

От Екланум свърна на юг по Апиевия път и бързо изведе войските си пред Компса, втората голяма крепост на хирпините. Подобно на злощастната си посестрима и Компса се защитаваше със стени от дърво. Новините обаче се оказаха по-бързи от краката на Сулановите легионери и когато римската армия се появи пред града, на портите му вече чакаха всички градски магистрати. Този път Сула предпочете да се покаже благосклонен. На Компса й се размина кървавата баня.

От превзетия по мирен път град пълководецът прати вест до Катул Цезар в Капуа и му нареди да прати два легиона в Лукания под командването на братята Авъл и Публий Габиний. Заповедта им беше да отнемат всички градове от ръцете на Марк Лампоний и да освободят Попилиевия път чак до Региум. Докато пишеше нарежданията си, се сети за още един човек, който можеше да се окаже полезен; добави в послеписа, че в експедицията срещу луканите Катул трябва да включи и младшия легат Гней Папирий Карбон.

Докато беше в Компса, Сула на свой ред получи две послания. В едното го уведомяваха, че след тежък и съпроводен с големи загуби общ щурм Херкулан най-сетне е бил превзет два дни преди юнските иди. В кървавото сражение бил паднал самият Тит Дидий.

— Накарайте херкуланци да платят за Дидий — отговори Сула на Катул Цезар.

Второто писмо идваше от обратната посока — от Апулия, където беше пристигнал Гай Косконий.

„След неочаквано приятно и безопасно пътуване стоварих легионите си в областта на солените лимани, близо до рибарското селце Салапия точно петдесет дни, след като напуснахме Путеоли. Всичко вървеше точно както го бяхме предвидили по план. Слязохме от корабите посред нощ, никой дори не ни усети и призори нападнахме селището. За броени минути го сринахме със земята. Лично се уверих всичките му жители да бъдат избити, така че самнитите да не научат за пристигането ни.

От Салапия се насочих към Кана, която превзех без бой. Щом се оправих с нея, намерих брод през река Ауфидий и се придвижих към Канузиум. Петнайсетина километра нагоре по пътя се сблъсках с голям самнитски отряд начело с Гай Требаций. Сражението не можеше да бъде избягнато. Понеже разполагах с много по-малочислени сили, а и теренът ми пречеше да се разгърна, сражението се оказа кърваво и аз изгубих доста от войниците си. Требаций обаче също понесе загуби. Реших да се прибера в Кана, преди самнитите да са ни ударили повторно, затова строих легионите си и ги преведох обратно през реката. Требаций ме следваше по петите. Тогава ми хрумна каква тактика да приложа и като накарах войниците си да се разбягат уж в паника пред противника, събрах всичките си сили зад един хълм при бреговете на Ауфидий. Това се оказа успешно. Уверен в превъзходството си, Требаций се зае на свой ред да пресича реката, без да поддържа добре редиците на легионите си. Моите хора бяха запазили спокойствие и само чакаха случай да се хвърлят повторно в сражение. Описахме широк кръг и се нахвърлихме върху Требаций, докато войската му още не бе излязла от реката. В резултат на това римската армия удържа категорична победа. Имам честта да ти съобщя, че при водите на Ауфидий загинаха не по-малко от петнайсет хиляди самнитски войници. Требаций заедно с малцината оцелели се измъкна по посока на Канузиум, който предварително е бил готов за обсада. Вече съм го обкръжил, от всички страни.

Оставих пет кохорти, включително и ранените си войници под стените на Канузиум и им сложих за началник Луций Лукцей. Останалите петнайсет кохорти взех със себе си и продължих в северна посока, към земите на френтаните. Аскулум Апулиум се предаде без бой. Същото стори и Ларинум.

Докато пишех този доклад, получих новината, че Луций Лукцей е принудил Канузиум да се предаде. Следвайки получените от мен заповеди, той е плячкосал града и е избил поголовно населението му, независимо че според осведомителя ми самият Гай Требаций е успял отново да се спаси. Тъй като не разполагаме със затвор, където да задържаме военнопленниците, а, от друга страна, не мога да позволя из тила ми да се движат необезпокоявани вражи бойци, друг изход от пълното унищожение на Канузиум не виждам. Вярвам, че постъпката ми няма да срещне твоето неодобрение. От Ларинум продължавам своя поход срещу френтаните. Чакам новини за твоите действия, както и заповеди за по-нататъшните ми действия.“

Сула изчете доклада на Косконий с огромно удовлетворение и веднага извика Метел и двамата военни трибуни. Напоследък се убеждаваше, че може да разчита на тях за много неща.

Преразказа им писмото и търпеливо изчака тримата офицери да се уморят да го хвалят (никой от тях не беше подозирал за мисията на Косконий), после започна да дава новите си разпореждания.

— Време е да се разправим със самия Мутил. Ако не го изпреварим, той ще се стовари с такава сила върху двата легиона на Гай Косконий, че нищо чудно да ги избие до крак. След толкова добре свършена работа подобна участ би била най-малкото незаслужена. Доколкото мога да съдя от сведенията на съгледвачите ми, в момента Мутил изчаквал да види моите следващи ходове. От тях щяло да зависи дали ще насочи войската си срещу мен или срещу Гай Косконий. Това, на което Мутил най-много се надявал, било да продължа на юг по Апиевия път и да съсредоточа усилията си срещу Венузия, където има достатъчно въстаници, за да ми създадат главоболия през идните месеци. Ако разбере, че наистина съм тръгнал на юг, Мутил веднага ще погне Гай Косконий. За да го подлъжем, още днес ще поемем по Вия Апия. Когато се смрачи обаче, ще излезем встрани от пътя и ще използваме нощта, за да се придвижим в истинската посока. Оттук до горното течение на Вултурн са все баири и долища, но друг начин няма. Самнитската армия е разположена на средата на пътя между Венафрум и Езерния. Струва ми, че прекаляват с бездействието, но Мутил твърдо е решил да не си показва носа. Оттук до сегашното му местоположение има двеста и петдесет километра уморителен път. И все пак задачата е да стигнем при самнитите за осем дни, при това да сме готови за сражение.

Никой дори не помисли да възрази. Сула нямаше навик да щади войниците си, но от последната голяма победа духът на легионите се беше повдигнал толкова високо, че никой не се плашеше от трудностите. Пълководецът бе имал благоразумието да извлече дивиденти и от плячкосването на Екланум: когато цялата армия го гледаше в ръцете какво ще вземе за себе си, Сула избра само няколко жени — при това не най-красивите — за себе си и останалите членове на щаба.

Колкото и да се споменаваше цифрата осем обаче, походът до лагера на Мутил отне цели двадесет и един. Римските легиони нито веднъж не излязоха на път, а склоновете на хълмовете се оказваха често толкова стръмни и непристъпни, че трябваше да се заобикалят. Колкото и да се безпокоеше закъснението да не провали целия му план, Сула продължаваше да се държи все тъй бодро и непринудено с легионери и офицери, сякаш препятствията са просто досадни подробности и никой за нищо не бива да се притеснява. В известен смисъл удостояването му с венеца от трева го бе разнежило и той започваше по бащински да се грижи за армията, която смяташе вече за своя лична. Ако теренът беше такъв, какъвто той си го беше представял в началото, навярно щеше да изкара душата на войниците си; ала сега най-важното беше да се поддържа настроението. Ако Фортуна продължаваше да стои на негова страна, Сула щеше да стигне навреме, за да завари Мутил в лагера му; а той нямаше причина да се съмнява в благоволението на своята покровителка.

И така, в края на квинктилис Лукул се появи с радостно лице в лагера на Сула.

— Там е! — извика той от коня си.

— Чудесно! — усмихна се щастливо Сула. — Това означава, че късметът му е избягал далеч, Луций Лициний… защото винаги стои на моя страна. Можеш да съобщиш и на войниците. Мутил има ли намерение да се придвижва?

— По-скоро изглежда, че е дал на хората си безкрайна почивка.

— Вече им е дошло до гуша от войната и той добре го знае. Освен това вече достатъчно тревоги му създадохме. В продължение на повече от шейсет дни стои закотвен на едно място и дори да получава новини за движенията ни, те най-много още повече да го объркат. С всеки миг задачата му се оказва по-трудна за разрешаване. Мутил вече изгуби Западна Кампания, предстои му скоро да се раздели и с цяла Апулия.

— Тогава ние какво да правим? — попита нетърпеливо Лукул, който искаше да се учи от опита на Сула.

— Стигаме до последното било преди долината на Волтурн и вдигаме лагер от отсамната му страна. Мълчим и чакаме да видим какво ще стане. Искам да ударя тогава, когато самнитите се подготвят за поход. Мутил вече няма за кога да отлага намесата си, иначе ще изгуби войната дори без да е бил победен на бойното поле. Ако имахме работа със Силон, не бих се учудил тъкмо това да му е целта. Но Мутил? Той е самнит, а самнитите винаги са ни мразили.

Шест дни по-късно Мутил наистина се накани да излезе от лагера си. Това, което Сула нямаше как да знае, бе новината, току-що застигнала самнитския предводител. Под стените на Ларинум се беше провело кърваво сражение между Гай Косконий и Марий Егнаций. Макар сам да стоеше на едно място, Мутил нямаше да позволи на някакъв си Косконий да се разхожда като на парад из цялата Северна Апулия. Затова беше съставил голяма и добре обучена армия от самнити и френтани и под командването на Егнаций я беше пратил да се разправи веднъж завинаги с Косконий. Римляните бяха малко на брой, но до такава степен уверени в силата си и предани на началника си, че вече дори не се замисляха, преди да влязат в бой. Войските на Марий Егнаций бяха разбити от римляните, самият Егнаций бе намерил смъртта си на бойното поле заедно с по-голямата част от войниците си. При новината за случилото се на Мутил му настръхнаха косите от ужас.

Скоро след изгрев-слънце четирите легиона на Сула тихомълком се изнизаха през портите на лагера и като използваха прикритието на високия хълм, нападнаха съвсем ненадейно Мутил. Самнитите тъкмо бяха развалили наполовина лагера си, та разпръснати и дезорганизирани не можеха с нищо да противостоят на изненадващото нападение. Тежко ранен, Мутил едва успя да се измъкне от клането и с останките от армията си се добра в последния миг до Езерния. Препатилият град още веднъж щеше да се съпротивлява на продължителна обсада — с тази разлика, че преди обсадените бяха римляните, а сега — самнитите.

Докато разчистваше бойното поле, Сула на свой ред научи и за победата над Марий Егнаций. Косконий лично му беше пратил писмо. Макар огнища на съпротива да бяха останали из целия полуостров, войната вече беше свършила. Излизаше, че Мутил го е знаел отпреди повече от шейсет дни.

Като остави няколко кохорти пред Езерния и предаде ръководенето на обсадата на Лукул, Сула бързо се насочи към старата самнитска столица Бовианум. Тя беше здраво укрепена и се пазеше от три големи крепости, свързани помежду си с високи стени. Всяка от крепостите беше обърната по посока на един от трите пътища, тръгващи от града. Жителите на града открай време го смятаха за непревземаем.

— Знаете ли — говореше в пристъп на словоохотливост Сула на двамата си вечни слушатели — Метел Пий и Хортензий, — едно от нещата, които са ми правили голямо впечатление у Гай Марий, е презрителното му отношение към обсадната техника и превземането на крепости с щурм. За него цялото бойно изкуство се състои в това да се печелят сраженията на открито поле. Докато аз лично намирам обсадата за нещо крайно занимателно. Ако погледнете Бовианум, ще си кажете веднага, че стените му са непристъпни. И все пак, имате ми думата ми, че ще го превземем още днес.

И той наистина удържа на думата си. Разположи част от легионите си пред крепостта от страната на пътя към Езерния. Докато защитниците й си мислеха, че имат срещу себе си цялата римска армия, един от легионите незабелязано се промъкна зад околните хълмове и нападна южната част на града, откъм пътя за Сепинум. Когато Сула видя високия стълб дим, който се вдигаше откъм голямата южна кула — предварително уговорения сигнал, — той на свой ред се втурна в атака. Не минаха и три часа и Бовианум се предаде.

Сула разквартирува войниците си из превзетия град, вместо да ги кара да строят лагер вън от стените му. Силната крепост щеше да му служи за надеждна база, докато обикаля областта и възстановява римската власт. Засега то се изразяваше само в унищожаването на всички подозрителни гнезда, където би могло да се набират нови самнитски войски.

Най-накрая, като привлече новобранци от Капуа да продължат обсадата на Езерния, Сула събра отново четирите си славни легиона и потегли за уговорената среща с Гай Косконий. Двамата се събраха отново в края на септември.

— Изтокът е твой, Гай Косконий! — рече весело Сула на помощника си. — Искам да освободиш изцяло Апиевия и Минуциевия път. Давам ти Бовианум за главна квартира, там можеш да разположиш спокойно голям гарнизон. Отсега нататък сам ще решаваш кога да се показваш благороден, кога — безмилостен. Най-важното е да не пускаш Мутил да се измъкне от Езерния и да пречиш на подкрепленията, които биха си пробили път до него.

— Как вървят работите на север? — попита Косконий, който не знаеше никакви новини от момента, в който бе напуснал пристанището на Путеоли през март.

— Всичко върви по мед и масло! Сервий Сулпиций Галба вече е разчистил до голяма степен земите на маруцините, марсите и вестините. Твърди, че на бойното поле се е намирал самият Силон, който своевременно избягал. Цина и Корнут са окупирали цялата територия на марсите, а Алба Фуценция е отново наша. Консулът Гней Помпей Страбон е опустошил земите на пиценците, както и бунтовническите кътчета в Умбрия. Единствено Публий Сулпиций и Гай Бебий продължават да чакат пред Аскулум Пицентум. В града сигурно са почнали да мрат от глад, но продължават да се държат.

— Но тогава излиза, че вече сме спечелили!

— Ами, да. Нали трябваше да спечелим? Как си представяш Италия без силната десница на Рим да я направлява? Боговете поне не биха могли да си го представят…

Шест дни след началото на октомври Сула се завърна в Капуа, където да се срещне с Катул Цезар и да даде нужните разпореждания за презимуването на армиите. И Апиевият, и Минуциевият път вече бяха отворени за свободна търговия и снабдяване, нищо че град Венузи продължаваше упорито да се държи. Така или иначе жителите му можеха само да гледат как римляните са си възвърнали контрола върху пътя, минаващ покрай стените му. Вия Попилия също беше достатъчно безопасна, за да се прехвърлят римските кохорти и търговски кервани от Кампания в Региум и обратно. По-страшно беше положението за малки групи пътници, тъй като Марк Лампоний още се криеше из планините и използваше оскъдните си сили за действия, които можеха да се нарекат разбойнически.

— И все пак — рече Сула на прощаване със сияещия Катул Цезар, докато се готвеше да замине за Рим в края на ноември, — в общи линии, можем спокойно да твърдим, че полуостровът е отново наш.

— Аз лично бих изчакал първо да научим за падането на Аскулум Пицентум, преди да се наема с подобни твърдения — отвърна му Катул Цезар, когото двете години неблагодарен труд в Капуа бяха направили още по-голям песимист. — Все пак, Луций Корнелий, всичко започна именно от там. А пиценците продължават да ни се опъват.

— Не забравяй, че и Нола беше сред първите — изрече Сула и презрително се изсмя.

Но дните на Аскулум Пицентум вече бяха преброени. Яхнал своя консулски кон, през октомври Помпей Страбон най-сетне доведе армията си пред вратите на града и се присъедини към Публий Сулпиций Руф. Аскулум беше обкръжен от втори вал — живата верига на римските войници. Толкова тясно бяха заклещени защитниците му, че дори въже да хвърлеха през някоя от кулите, противниците им щяха да ги забележат. Следващият ход на Страбон беше да отбие реката, от която обсадените черпеха вода. За целта римляните трябваше здраво да се потрудят, защото каменистото корито на Труенций позволяваше на големи количества от безценната течност да се провират под бентовете и пак да стигат до крепостта. И все пак Помпей Страбон беше енергичен човек и след продължително състезание с реката успя да я надвие.

От най-голяма полза за изпълнението на великия му план се оказа най-презреният от всички кадети в армията — младият Марк Тулий Цицерон. От известно време той беше станал личен писар на началника си, понеже владееше бързописа и му пестеше време при канцеларската работа. Оказа се обаче, че младежът знае и да чертае, та затова консулът Страбон кажи-речи му връчи цялата операция по отбиването на реката. През цялото време Цицерон се чудеше кое надделява повече у него — съчувствието към съдбата на обсадените нещастници или страхът пред гнева на неуравновесения си началник, — но в крайна сметка той мълчаливо изпълняваше заповедите на Страбон.

През ноември управниците на Аскулум Пицентум отвориха главната порта. Градът се предаваше на Гней Помпей Страбон.

— Нашият дом от днес е и твой — рече най-висшият от магистратите, все едно нищо съществено не се беше случило. — Това, за което те молим, е да ни върнеш водата.

Помпей тръсна назад сивкаворусите си коси и прихна да се смее.

— Че за какво ви е? Мислите ли, че ще остане кой да я пие?

— Ние сме жадни, Гней Помпей!

— Тогава си останете жадни.

Яхнал наперения си кон, римският консул влезе в Аскулум Пицентум начело на тримата си легати — Луций Гелий Попликола, Гней Октавий Рузон и Луций Юний Брут Дамазип, — военните трибуни, кадетите и пет кохорти въоръжени войници.

Докато войниците се пръскаха по улиците на града и арестуваха един по един всички подозрителни типове, консулът Страбон се яви на градския форум. Бившето пазарище още носеше белезите от умопомрачителните сцени от времето на Гай Видацилий. Там, където навремето бе стояла трибуната за градските управници, сега се издигаше само купчина от полуизгорели дървени греди — останки от славната клада, която Видацилий си беше издигнал, за да се самозапали пред ужасените погледи на местните.

Консулът Страбон внимателно оглеждаше площада да не изникне някоя изненадка. Най-накрая се наведе към Брут Дамазип и му нареди:

— Върху кладата да се издигне дървена площадка. Веднага!

Само за няколко минути войниците откъртиха вратите и част от гредореда на близките къщи и сглобиха желаната площадка, от която Страбон да раздава правосъдие; издигнаха му дори стълба, за да се качи. Най-накрая един от робите занесе куриатния стол на господаря си върху импровизираната трибуна, а до него сложи трикрако столче за писаря му.

— Ти. Ще дойдеш с мен! — посочи Страбон Цицерон и като се качи по паянтовата стълба, се настани на почетното място. Още не си беше свалил лъскавата броня и шлема от главата, само червеното наметало на римски пълководец беше сменено с пурпурно — символ на гражданската власт. Цицерон грабна няколко восъчни таблици, притича бързо до отреденото му място и се сгуши, сякаш искаше да остане незабелязан от тълпата. Една от таблиците стоеше на коленете му, писецът от животинска кост чакаше готов в ръката му. С известно любопитство младежът си казваше, че се очаква съдебно дело.

— Попликола, Рузон, Дамазип, Гней Помпей Младши, елате при мен — извика помощниците си консулът.

Цицерон усети как сърцето му се успокоява и с известно спокойствие дори огледа площада. Искаше добре да се запознае със сцената на действието, преди да запише първите реплики на актьорите. Личеше си, че преди да отворят портите на града си, пиценци бяха взели някои необходими мерки: около площада бяха струпани мечове, ризници, копия, ножове, както и всички останали вещи, които победителите можеха да нарекат оръжия и заради които можеха да накажат още по-сурово притежателите им.

Най-напред пред трибунала бяха извикани градските магистрати. Накараха ги да застанат в самите крака на консула. Щом обвиняемите му бяха представени, Помпей Страбон откри съдебното заседание с първата си и същевременно последна обвинителна реч, придружена с очакваната присъда. Както обикновено Страбон не беше многословен:

— Всички вие сте извършили убийство и държавна измяна. Вие не сте римски граждани, затова ще бъдете първо бити с камшик, а след това — обезглавени. Радвайте се, че не ви третирам като роби, иначе щях да ви разпъна на кръст.

Присъдите бяха изпълнени веднага и на място, пред самия трибунал. Ужасеният Цицерон, който едва се сдържаше да не повърне, беше забил поглед в табличката пред себе си и трескаво драскаше с писеца знаци, незначещи нищо.

След като градските управници си получиха заслуженото, консулът Страбон повтори същата присъда и за техните съграждани от мъжки пол на възраст между тринайсет и осемдесет години. Наказанието получиха без изключение всички пиценци, които войниците бяха намерили живи в града. За да не се бавят излишно с изпълнението на присъдите, Страбон нареди на едно място петдесет души с камшици, а на друго — още толкова палачи. Неколцина войници бяха пратени да се разровят сред купищата предадено оръжие в търсене на брадви, но докато открият нещо, другарите им вече се бяха захванали на работа с мечовете си. Повечето от тях станаха такива майстори, че дори и при наличието на брадви предпочитаха да продължат с личното си оръжие. Така или иначе за един час петдесетте палачи бяха видели сметката едва на триста аскуланци. Главите на екзекутираните бяха набучени на копия и окачени по стените на града, труповете им стояха захвърлени на големи купчини в единия край на площада.

— Ще трябва да побързате — обърна се Помпей Страбон към подчинените си. — Искам всичко да се свърши днес, не след осем дни! Отсега нататък двеста души ще бият и двеста ще режат глави! И да не се отпускате. Ако не се постараете, както трябва, може сами да се окажете сред екзекутираните.

— Би било много по-лесно да ги оставим да умрат от глад — подхвърли синът му.

— По-лесно, но не и законно — възрази баща му.

Над пет хиляди аскуланци намериха смъртта си в този ужасен ден. Макар никой от присъстващите римляни да не обели дума в защита на екзекутираните, всеки щеше завинаги да носи тягостния отпечатък от безмилостното клане на победените. Площадът се бе превърнал в езеро от кръв, сладникавата й миризма се разнасяше високо към околните планини.

Чак при залез-слънце консулът се вдигна от мястото си и протегна отмалелите си от седене крайници.

— Обратно в лагера — заповяда той кратко на войниците си. — С жените и децата ще се занимаем утре. Няма нужда да поставяме стражи в града. Само ще залостим вратите отвън и ще поставим часови покрай стените.

Дори не се сети за хилядите трупове на площада и потоците кръв, рукнали по съседните улици. Всичко щеше да си остане така, както си беше.

На сутринта консулът се върна на дървената трибуна и премина към следващата точка от съдебното дело. Присъдата отново беше еднаква за всички:

— Напускате незабавно града. Ще вземете със себе си само дрехите по гърбовете си. Никаква храна, никакви пари, никакви ценни вещи, никакви семейни реликви.

След две години непрестанна обсада Аскулум Пицентум беше доведен до пълна мизерия; пари се намираха малко, ценни вещи — още по-малко. И все пак, преди наказаните да бъдат изтикани насила вън от градските порти, войниците щателно ги проверяваха да не отнесат нещо със себе си. Майки и деца бяха подгонвани като стада овце, набързо прекарвани през редиците на римските войници и разпръсвани из голата пустош на околните земи. Нито викащите за помощ жени, нито плачещите старици, нито пищящите деца можеха да трогнат победителите; войниците на Помпей Страбон вече бяха видели достатъчно нещастия, за да се вслушват в мъката на пиценци. Ако сред изгладнелите аскуланки се случеха някои по-красиви, отиваха директно за офицерите и центурионите; другите по-млади и все още сочни бяха запазени за войниците; останалите бяха пъдени като добитък надалеч от римския лагер. Когато след ден-два всяка от пленничките изпълнеше задълженията си към похитителите, ако още беше жива и можеше сама да се движи, бързаше да догони майка си и децата си някъде по пътищата на Пиценум.

— Уви, не виждам какво мога да покажа на триумфа в Рим — отбеляза консулът, щом изпълни дълга си на римски съдия. — Каквото по-ценно намерите из града, разпределете го между войниците.

Цицерон вървеше плътно зад началника си и докато слизаше от трибуната, оглеждаше труповете от най-голямото клане в историята на света. За два дни и той се беше отучил не само от природната си гнусливост, но дори от съчувствието, което беше свикнал да изпитва към нещастията на другите. „Ако това е войната — мислеше си Цицерон, — нека боговете ме държат далеч от всяка друга.“ В същото време големият му приятел Помпей, когото обожаваше и който му беше сторил толкова добрини по време на похода, можеше дори сред тази касапница да оправя русите си коси и весело да си подсвирква, докато си проправя път сред рояците мухи, кръжащи над локвите съсирена кръв. В красивите му сини очи се четеше такова спокойствие, сякаш обезглавяването на няколко хиляди души е най-невинната, най-справедливата постъпка в цялата кариера на любимия му баща.

— Помолих Попликола да запази две много привлекателни жени за нас, кадетите — искаше да зарадва приятеля си Помпей, докато внимаваше Цицерон да не се изпързаля в кръвта. — Добре ще си прекараме! Гледал ли си как го правят? Е, ако още не си, днес ще имаш случай и да се проявиш?

Цицерон задъхано му отговори:

— Гней Помпей, не става въпрос за липса на смелост — заяви той, — но нито стомахът, нито сърцето ми са направени за война. След всичко, което видях през последните два дни, едва ли биха ми го вдигнали и Парис, и Елена! Колкото до аскуланките, най-добре не ме занимавай с тях! Ще си избера някое дърво и ще си прекарам нощта сам в клоните му.

Помпей се засмя и прегърна приятеля си.

— Е, Марк Тулий, ама ти си най-загубената весталка, с която някога съм имал честта да разговарям! Врагът си е враг! Все пак не можеш да съчувстваш на някакви разбойници, които не само са имали наглостта да предизвикат Рим, но са разкъсали на парчета един римски претор и още стотици негови съграждани — мъже, жени и деца… Но, разбира се, не мога да те карам насила. Като толкова не искаш, иди да спиш на дървото. Аз ще те заместя.

Най-сетне напуснаха площада и продължиха по късата, но широка улица към градските порти. Но и там се сблъскаха с ужасяващите следи от голямото клане. По цялата стена стояха набучени на копия главите на убитите, черна кръв бе замръзнала по прерязаните гърла, очите и лицата на нещастниците бяха изкълвани от птиците. Накъдето и да се обърнеше човек, само това виждаше. На Цицерон отново започна да му се гади, но реши да не се проваля пред приятеля си. Затова не каза нищо, ами продължи да слуша радостните словоизлияния на младия Помпей.

— В целия град не намерихме нищо, дето да става за показ на триумф — повтаряше думите на баща си той. — Затова пък аз си намерих чудесна мрежа за лов на диви птици. Баща ми пък ми подари няколко много ценни ръкописа. В една от къщите се натъкнал на някакво непознато издание на прачичо ми Луцилий. Изглежда, е било дело на местен преписвач, защото не бяхме и чували за него. Това го прави още по-ценно.

— Те нямат нито храна, нито топли дрехи — отбеляза Цицерон.

— Кои те?

— Жените и децата, които изгонихме от родния им град?

— Предполагам, че нямат. Какво толкова?

— Ами цялата тази свинщина на площада?

— Имаш предвид труповете?

— Да, имам предвид труповете. И кръвта! И отрязаните глави!

— Ами когато им дойде времето, ще изгният.

— И ще донесат куп болести.

— Че кой ще се зарази от тези болести? Когато баща ми накара да заковат портите на града, в Аскулум Пицентум вече няма да е останала жива душа. Дори някои от жените и децата да поискат да се върнат, след като си заминем, няма как да влязат. Аскулум Пицентум принадлежи единствено на историята. Никой няма повече да живее между стените му.

— Сега разбирам защо наричат баща ти Касапина — изрече Цицерон, без да се замисля няма ли да засегне приятеля си с тези думи.

Всъщност Помпей се почувства по-скоро поласкан.

— Хубав прякор, нали така? — подхвърли той и ако нещо го караше да се чувства неловко, то бе усещането за слабост задето толкова силно се възхищава от баща си. За да преодолее смущението си, Помпей забърза напред. — Моля те, Марк Тулий, да побързаме! Не искам ония задници да започнат преди мен. Все пак, ако не бях аз, щяхме да обираме боклуците на офицерите.

— Гней Помпей, искам да знаеш нещо — рече той задъхано.

— Какво? — попита приятелят му, видимо замечтан за съвсем други неща.

— Помолих да ме прехвърлят в Капуа. Мисля, че там бих могъл да използвам много по-добре способностите си. Вече писах на Квинт Лутаций и получих отговора му. Твърди, че много ще се радва на услугите ми. Ако не той, то Луций Корнелий Сула.

Помпей се закова на място и го изгледа смаяно.

— Защо си направил такова нещо?

— Гней Помпей Страбон е свикнал да работи с корави войници като него самия, Гней Помпей. А аз съм всичко друго, но не и корав. — Кафявите очи на младежа излъчваха такава искреност при изричането на тези думи, че покровителят му още не знаеше дали да се засмее или ядоса. — Моля те, пусни ме да си вървя! Винаги ще ти бъда благодарен за стореното за мен, никога няма да забравя помощта ти през тези дълги месеци. Но пък и ти не си глупак, Гней Помпей, по-добре от мен знаеш, че мястото ми не е в щаба на баща ти.

— Както решиш, Марк Тулий! — въздъхна той. — Знаеш ли, че ще ми липсваш…

Сула се завърна в Рим в началото на декември, без да има ясна представа кога ще се състоят изборите за консули. Откакто Азелион бе умрял, Рим нямаше градски претор, а народът усилено говореше, че единственият жив консул Помпей Страбон ще се прибере в столицата, когато сам реши; никой друг не би могъл да го накара. В друг момент това щеше да отчая напълно Сула, но при сегашните обстоятелства просто нямаше съмнение кой ще е новият първи консул. За броени часове славата му се бе разнесла и до най-затънтените кътчета на огромния град. Хора, с които никога не се беше срещал, сега го поздравяваха като роден брат, жените му се усмихваха и с крайчеца на окото си го приканваха към приятни мигове в тяхната компания, а тълпата го приветстваше, където и да минеше. Нещо повече, след смъртта на Азелион бе избран за авгур ин абсенцио. Всички в Рим твърдо вярваха, че именно той, Луций Корнелий Сула, е спечелил войната срещу италийците. А не Гай Марий, нито Гней Помпей Страбон. Сула, Сула и само Сула!

Откакто Катон Консул бе напуснал земното си обиталище, никой в Сената не бе посмял да назначи официално Сула за нов главнокомандващ; всичко, което той бе постигнал през изминалите месеци, се пишеше формално на покойника, чийто легат продължаваше да бъде. И все пак, съвсем скоро щеше да получи консулски мандат и тогава Сенатът щеше да му връчи командването на армията, която той сам си избере. Неколцина от видните фигури в политиката, като например Луций Марций Филип, вече се притесняваха от допуснатия непростим пропуск. За огромно удоволствие на Сула противниците му вече разбираха колко са се лъгали в представата си за него; невзрачният легат, когото никой не взимаше на сериозно, се оказа способен на чудеса. За цял Рим той се бе превърнал в герой.

Едно от първите неща, които стори след завръщането си в Рим, бе да навести стария си приятел Гай Марий. Завари го в толкова добро здравословно състояние, че чак се смая. Възрастният човек си прекарваше времето в компанията на единадесетгодишния Гай Юлий Цезар, висок почти колкото чичо си Сула, макар и все още повече дете, отколкото юноша. Иначе в погледа и в думите му личеше все същата вродена интелигентност и схватливост, с която синът на Аврелия винаги бе удивявал всички роднини и познати. В продължение на цяла година момчето се беше грижило за болния Марий и жадно бе поглъщало всеки спомен или съвет, които старият воин споделяше с него.

От Марий научи за провала, който за малко не бе постигнал синът му още в началото на кариерата си. Младият Марий бе запазил службата си в армията на Цина и Корнут и продължаваше да воюва срещу марсите, но със сигурност бе станал по-скромен и по-отговорен. Сула научи също така и за подвига на малкия Цезар, който едва не паднал в пропастта, но сега само срамежливо се усмихваше при спомена за инцидента. Присъствието на Луций Декумий при злощастния случай веднага бе подсказало на Сула истинския развой на събитията… И го беше изненадало съвсем. Подобни ходове не бяха в стила на Гай Марий! Накъде ли вървеше светът, щом дори Марий прибягваше до услугите на професионални убийци? В крайна сметка Публий Клавдий Пулхер бе намерил за нужно да загине точно в подходящия момент, а подобни случайности човек като Сула добре знаеше, че никога не са случайни. Как ли бяха успели? Как е могъл и малкият Цезар да се замеси в цялата история? Беше ли възможно това… това дете да рискува собствения си живот, само и само да блъсне някой си Клавдий Пулхер в пропастта? Не! Дори Сула не би бил способен на подобно хладнокръвие, още повече пред други хора.

Докато Марий продължаваше да разправя семейните приключения (личеше си, че според него намесата на Луций Декумий се оказала ненужна), Сула не сваляше очи от момчето и всячески се опитваше да му вдъхне нужния страх. Но Цезар, макар и да усещаше, че в погледа на чичо му няма и следа от дружелюбност, нито за миг не отмести своя встрани. Нито за миг дори не помисли да се уплаши. Единственото, което излъчваха наглед безразличните му очи, бе огромното любопитство, което личност като Сула естествено щеше да предизвика у него. „Той просто разбира що за човек съм! — каза си. — Но, млади Цезаре, нека не си правиш илюзиите, че аз не знам що за човек си ти! И нека Юпитер успее да опази Рим от двама ни.“

Марий беше щедър по душа и искрено се радваше на успеха на Сула. Дори връчването на венеца от трева — единственото военно отличие, което така и не бе успял да получи през дългата си кариера — не стана причина да завиди на гостенина си.

— Е, какво ще кажеш сега за онези пълководци, които е трябвало все да се учат от другите? — попита провокативно Сула.

— Признавам си, Луций Корнелий, че съм грешил. Не, не искам да кажа, че добър пълководец може да бъде и човек, който не е роден войник. Грешката ми е, че толкова години не съм прозрял войника у теб, Луций Корнелий. И ти като мен си бил роден да воюваш, само дето едва сега се уверявам в това. Да изпратиш Гай Косконий в Апулия, това е само доказателство, че и ти можеш да воюваш с вдъхновение. Целият ти план щеше да се провали, ако не беше изпълнен от човек, комуто занаятът на пълководеца е заложен в кръвта. Не отричам, че дължиш много и на наученото от мен, но подобни успехи всеки не може да постигне.

Подобен прям отговор би трябвало да направи Луций Корнелий ако не щастлив, то поне възнаграден за робския му труд. И все пак той не се зарадва. Личеше си, че Марий продължава да смята себе си за най-големия стратег в историята на човечеството, че смята войната в Южна Италия за лесна. „Какво трябва да направя, за да убедя това упорито магаре, че съм по-добър от него?“ — питаше се Сула, макар и да не даваше външен израз на недоволството си. Когато обаче отново погледна към Цезар, усети как кожата му настръхва — момчето сякаш бе усетило смущението му и знаеше на какво се дължи то.

— Ти как мислиш, Цезаре? — попита племенника си.

— Мога само да се възхищавам от успеха ти, Луций Корнелий.

— Не ми отговаряш много ясно.

— Затова пък напълно откровено.

— Хайде, младежо, нека те изпратя до вас.

Известно време двамата вървяха в пълно мълчание. Сула беше облечен в ослепително бялата тога на кандидат консул, а Цезар — в детските си дрехи с пурпурен ръб, за да се знае, че баща му е сенатор и бивш претор. Момчето още носеше окачен на врата си традиционния талисман — була, който трябваше да го предпази от всякакво зло. Дълго време Сула си мислеше, че усмивките и дружеските кимвания, с които ги посрещаха всички минувачи на улицата, се отнасят до него — нали беше станал известна личност, — докато изведнъж не забеляза, че мнозина се обръщат по-скоро към спътника му.

— Как става така, че всички в Рим те познават, млади Цезаре?

— Славата не е моя, Луций Корнелий, а чужда. Нали разбираш, където и да отиде Гай Марий, аз винаги го придружавам.

— И никой не те познава като Гай Юлий?

— Поне около Форума аз си оставам просто момчето на Гай Марий. В Субура обаче ме знаят и като Гай Юлий.

— Баща ти вкъщи ли е?

— Не. Още воюва с Публий Сулпиций и Гай Бебий пред Аскулум Пицентум.

— Значи скоро ще се върне. Армията на Публий Сулпиций вече е поела към дома.

— Предполагам, че си прав.

— Не го ли чакаш с нетърпение?

— Разбира се, че го чакам — отвърна му леко изненадан Цезар.

— Спомняш ли си братовчед си… Моя син?

Лицето на момчето грейна. Този път Сула бе засегнал наистина интересна тема.

— Как бих могъл да го забравя? Той беше чудесен! Когато умря, написах поема в негова чест.

— И какво гласеше поемата? Можеш ли да ми я изрецитираш?

Но Цезар поклати глава.

— Тогава още не бях на висота, затова ако нямаш нищо против, предпочитам да замълча. Някой ден ще напиша много по-хубава и тогава ще ти подаря специално копие от нея.

Беше доста глупаво Сула сам да човърка незарасналата си рана само защото не се сеща на каква тема да подхване разговор с едно единадесетгодишно дете! Чичото отново млъкна и дълго време се бореше със сълзите си.

Както обикновено Аврелия работеше на писалището в кабинета. Щом обаче Евтих й съобщи за неочаквания гост, тя веднага скочи от мястото си и се завтече да го посрещне. Когато се наместиха удобно в приемната, Цезар остана да им прави компания и нито за минута не отдели очи от лицето на майка си. „Сега пък какво го е прихванало?“ — чудеше се Сула, недоволен, че в присъствието на сина й не може да заговори Аврелия на желаните теми. За щастие домакинята усети неудобството му и отпрати сина си. Цезар си тръгна с видимо нежелание.

— Какво има?

— Предполагам, че Гай Марий му е подхвърлил някой незаслужен намек за отношенията ми с теб, Луций Корнелий, и Гай Юлий е станал подозрителен — отговори му съвсем спокойно.

— Богове! Дърт мошеник… Как е посмял?

Но красивата Аврелия само се засмя безгрижно.

— О, отдавна съм минала възрастта, когато подобни недоразумения ми се струваха неприятни. Това, което знам, е, че преди много време вуйчо ми Публий Рутилий, за да накара Гай Марий по-скоро да се върне от Мала Азия, му писал как племенницата му била родила червенокосо момче и как мъжът й се развел веднага с нея. И Юлия, и Гай Марий се хванали на въдицата и решили, че племенницата съм аз, а бащата — ти.

Сега беше ред на Сула да се засмее.

— Толкова ли слабо те познават? Та ти си способна да се съпротивляваш по-дълго и от защитниците на Нола!

— Така си е. Все пак, говориш от опит.

— Какво да се прави, и аз съм мъж като всички останали.

— Не съм съвсем съгласна. Би трябвало да ти вържат слама около онзи рог!

Докато двамата безгрижно разговаряха, малкият Цезар се беше наврял в лъжливия таван на кабинета и ги подслушваше. Първото, което усети, бе огромното облекчение да научи, че все пак майка му е почтена жена. Но скоро радостта му се изпари, за да бъде изместена от друга болка: защо никога досега Аврелия не му бе говорила по този начин на него? Ето че можеше спокойно да се отпусне и да води светски разговор, без да се замисля за някакви условности. Нещо повече, тя видимо харесваше този отвратителен човек! Приказваше му така, сякаш двамата бяха стари и близки приятели. Аврелия може и да не е била любовница на Сула, но между двамата съществуваше интимност, каквато малкият Цезар знаеше, че майка му никога не е споделяла със законния си съпруг. С неговия роден баща. Най-накрая момчето нервно изтри сълзите си и се излегна върху дървените дъски. Когато пожелаеше, той беше способен да се концентрира така, както никой друг. „Забрави, че това е майка ти, Гай Юлий! Забрави и ненавистта си към приятеля й Сула. Сега трябва само да слушаш и да се учиш?“

— Всеки момент ще те изберат за консул — говореше Аврелия.

— На петдесет и две години. Дори Гай Марий го избраха по-млад.

— При това не беше дядо като теб! Видя ли вече бебето?

— О, Аврелия, моля те! Рано или късно все ще трябва да хвана Елия под ръка и да я заведа на вечеря у Квинт Помпей… И да държа бебето в скута си, и да се правя, че се лигавя с него. Но нима това, че дъщеря ми е родила дъщеря е толкова знаменателно събитие, че да търча от другия край на Италия, само и само да не закъснея за представлението?

— Малката Помпея е същинска красавица.

— Та затова да вдигаме врява, все едно се е родила втора Троянска Елена!

— Не говори така. Винаги съм си казвала, че животът на Хубавата Елена е бил нещастен. В крайна сметка какво е била тя? Една кукличка, играчка в ръцете на принцове и царе.

— Че коя жена не е играчка в ръцете на мъжа си?

— Аз не съм! Аз имам своя собственост и се грижа за своите си дела.

Но Сула веднага смени тона.

— Обсадата на Аскулум Пицентум свърши. Всеки ден Гай Юлий може да се завърне. Дали тогава пак ще ми поддържаш подобни тези?

— Недей го споменава, Луций Корнелий! Колкото и да обичам мъжа си, тръпна от страх при самата мисъл, че може да се покаже на прага ми. Пак няма да хареса как възпитавам децата, пак няма да хареса задълженията ми на хазяйка, а аз ще се опитвам да го убеждавам в противното, докато той ми постави поредното неизпълнимо условие…

— При което бедната Аврелия ще му заяви в лицето, че не е прав, и неприятностите ще започнат — допълни я Сула.

— Ти би ли се съобразявал с мен, Луций Корнелий? — попита го рязко Аврелия.

— Не, ако ще да си и последната жена на земята.

— Докато Гай Юлий знае как да се съобразява.

— Бре, в какъв свят живеем!

— Да не ставаме заядливи! — сряза го Аврелия.

— Тогава по-добре да сменим темата — предложи Сула. — Какво прави вдовицата на Скавър?

В очите на Аврелия блесна любопитна искрица.

— Екастор! Да не би наистина да се интересуваш от нея?

— Определено.

— Доколкото знам, била е поверена на грижите на един сравнително млад мъж — Мамерк Емилий Лепид, брата на покойния Ливий Друз.

— Познавам го лично. Беше пратен да помага на Квинт Лутаций в Капуа, но доскоро воюваше с Тит Дидий под стените на Херкулан, а сега е на поход срещу габиниите в Лукания. Разумен човек, от тези, на които всеки може да разчита. — Той изведнъж се наведе напред като котка, забелязала птичка на прозореца. — Да не би натам да вее вятърът? Да не би Далматика да смята да се омъжва за него?

Аврелия се засмя.

— Много се съмнявам! Мамерк Емилий е женен за една вещица, която не го оставя нито за миг сам. Клавдия, сестрата на Апий Клавдий Пулхер, нали се сещаш — онзи, дето жена му накара Луций Юлий Цезар да бърше с тогата си храма на Юнона Соспита. Два месеца по-късно умря при раждане.

— Тя е братовчедка на моята Далматика, така де, покойната Балеарика — усмихна се Сула.

— Всички са нейни братовчеди — рече Аврелия.

Сула обаче имаше друго наум.

— Мислиш ли, че Далматика би се заинтересувала от мен?

Аврелия поклати глава.

— Нямам представа! Казвам ти напълно откровено, Луций Корнелий, като се изключат най-близките ми роднини, не поддържам контакти с никоя римлянка.

— Може би ще е добре, когато мъжът ти се прибере, да се запознаеш с бедната вдовица. Така и така ще ти остава повече свободно време…

— Достатъчно, Луций Корнелий! За тези думи заслужаваш да си ходиш вкъщи!

Двамата се запътиха към вратата. Щом се скриха от погледа на малкия Цезар, той се измъкна бързо от скривалището и се прибра в стаята си.

— Ще поговориш ли с Далматика? — попита отново Сула, докато домакинята му отваряше пътната врата.

— Не — заяви Аврелия. — Ако наистина те интересува, сам си поговори с нея. Иначе личното ми мнение е, че един неоправдан развод с Елия ще се отрази зле на реномето ти.

— То и преди не е било особено добро. Вале.

Най-накрая трибутните комиции бяха свикани и без присъствието на консула Помпей Страбон. След като реши, че негова светлост консулът скоро няма да се появи, Сенатът натовари с организирането на годишните избори Прасчо Метел Младши в качеството му на претор, завърнал се в Рим заедно с началника си Сула. Първото, което стана ясно, бе, че тазгодишните народни трибуни ще представляват консервативните настроения в римската политика. Най-много гласове събра Публий Сулпиций Руф, последван веднага от Публий Антистий. Сулпиций бе успял да измоли свободата си от Помпей Страбон и след като си бе извоювал реномето на победител при войната в Пиценум, сега искаше да се изяви и на политическата сцена. Гласоподавателите не забравяха и качествата му на юрист и оратор, след като на млади години беше реализирал блестяща кариера на Форума. Отдавна го бяха обявили за най-обещаващия младеж в изкуството на риториката и подобно на славния си предшественик, вече покойник, Крас Оратор Сулпиций Руф предпочиташе малоазиатския стил. Всичко в жестовете му беше добре пресметнато да вървят в унисон с медения му глас, изтънчения език и останалите средства за въздействие върху ума на съдебните заседатели. Най-известното дело, което беше водил, беше обвинението му срещу Гай Нарбон, задето несправедливо бе осъдил отдавна покойния Цепион, известен с кражбата на Златото на Толоза, в държавна измяна; това, че Сулпиций беше изгубил делото, не беше накърнило с нищо високата му репутация. Голям приятел на Марк Ливий Друз — макар че не споделяше възгледите му по италийския въпрос, — след смъртта му той някак естествено се беше привързал към Квинт Помпей Руф, съюзника на Сула за предстоящите консулски избори. Това, че тъкмо човек като Сулпиций оглавяваше колегията на народните трибуни, не вещаеше нищо добро за разните демагози, гонещи кариера чрез шмекерлъци в плебейското събрание. Всъщност можеше да се твърди с известна убеденост, че в цялата колегия не се намираше нито един трибун, склонен да се изяви на демагогското поприще; затова и изборите не бяха последвани от кой знае какви революционни законопроекти. След като политиката през годината се очакваше сравнително скучна, по-големи надежди се възлагаха на един от двамата куриатни едили — Квинт Цецилий Метел Целер; доста богат подобно на многото си братовчеди, Метел Целер вече пускаше мълвата за чудесните игри, които щял да организира за изморените си от войната съграждани.

Отново под председателството на Прасчо Младши на Марсово поле се събраха и центуриатните комиции, където да изслушат кандидатите за консулските и преторските постове. Когато Сула и Квинт Помпей Руф обявиха съвместната си кандидатура, народът ги посрещна с оглушителни поздрави. Когато обаче Гай Юлий Цезар Страбон Вописк Сесквикул обяви своите намерения да се яви на изборите, тълпата го посрещна с мълчание.

— Ама ти не можеш! — изквича ужасен Метел Пий. — Та ти още не си бил претор!

— Нека обявя на присъстващите, че никъде в таблиците с римските закони не пише изрично, че кандидатът за консулски мандат задължително трябва да е служил като претор — възрази му Цезар Страбон и извади от пазвата си огромен свитък, при вида, на който множеството уплашено се развика. — Написал съм цяла дисертация, която смятам да прочета открай докрай пред народното събрание, за да докажа правотата си.

— Я си навий ръкописите, Гай Юлий! — подвикна му от тълпата новоизбраният народен трибун Сулпиций. — Хич не си прави труда да четеш, още отсега ти налагам вето! Не можеш да участваш в изборите и това е!

— О, хайде, Публий Сулпиций! Нека ние изпитаме веднъж законите, вместо да се оставяме все на тях да ни изпитват нас! — възкликна обезсърченият Цезар Страбон.

— Налагам вето върху твоята кандидатура, Гай Юлий. Слизай от трибуната и се нареждай сред гласоподавателите, където ти е мястото!

— Тогава се кандидатирам за претор!

— Не и тази година — разочарова го пак Сулпиций. — Налагам вето.

Най-малкият брат на Квинт Лутаций Катул и Луций Юлий Цезар се славеше със заядлив нрав и в подобни случаи често късаше нервите на опонентите си, но този път си замълча и само вдигна рамене. Щом слезе от трибуната, ухиленият до уши Цезар Страбон се насочи веднага към „съборилия го от власт“ Сулпиций.

— Глупак! Откъде ти хрумнаха тия дивотии? — попита го Сулпиций.

— Можеше и да стане нещо, ако ти не се беше намесил.

— Нямаше, защото вече щях да съм те убил — обади се нечий друг глас.

Цезар Страбон се обърна, колкото да види на кого принадлежи гласът. Беше Гай Флавий Фимбрия, който си заслужи презрителната му насмешка.

— Я да си затваряш устата! Точно ти не виждам как и муха би убил, алчен кретен такъв!

— Няма да я бъде — застана решително между двамата Сулпиций. — Върви си по пътя, Гай Флавий! Хайде, върви, да те няма! Нека управлението на Рим остане в ръцете на по-старите… и по-добрите от теб.

Цезар прихна да се смее, а Фимбрия недоволно се отдалечи.

— Отвратителен тип, нищо че още няма годините на престъпник — отбеляза Сулпиций. — Никога няма да ти прости, че даде под съд Варий.

— Не се учудвам — съгласи се Страбон. — Когато Варий умря, Фимбрия изведнъж изгуби цялата си политическа подкрепа.

По-нататък представянето на кандидатурите премина без изненади. Щом се свърши със списъците на желаещите, гласоподавателите мирно и тихо се прибраха по домовете си в очакване на отсъстващия консул Гней Помпей Страбон.

Той се появи в Рим почти в самия край на декември, но пожела първо да ознаменува триумфа си, пък после да проведе изборите. Това, че толкова време се беше забавил в Пиценум, се дължеше на гениалната идея, хрумнала му скоро след превземането на Аскулум. Понеже триумфалното шествие (а Страбон нито веднъж дори не помисли, че такова няма да се състои) щеше да бъде жалка работа и войниците му нямаше откъде да изнамерят пищни берберки или златни колесници; понеже пленниците щяха да бъдат омесени от същото тесто като победителите си и никой в Рим нямаше да се заинтересува от минаването им по улиците на града, Помпей Страбон намери чудесно решение на въпроса: на парада щеше да покаже на съгражданите си хиляди италийски момченца! Войските му веднага бяха натоварени с тежката задача и хукнаха да обикалят Пиценум в лов на малки и по-големи момченца. Когато най-после консулът се качи на триумфалната си колесница, по дългия маршрут из Вечния град войските му бяха предшествани от цял легион малки пиценчета; гледката наистина беше зашеметяваща, ако не за друго, то, защото показваше нагледно колко италийски бащи Гней Помпей бе избил.

Изборите за куриатните длъжности бяха проведени три дни преди Нова година. Луций Корнелий Сула стана първи консул, Квинт Помпей Руф — втори. Начело на властта заставаха двама червенокоси мъже, произлизащи от напълно противоположни съсловия в градския нобилитет. Рим чакаше с нетърпение съвместното управление на двама съюзници и се надяваше поне част от претърпените през войната разрушения да бъдат възстановени.

Тази година преторите щяха да са само шест, което означаваше, че повечето от управителите на задморските провинции щяха да получат удължени пълномощия: Гай Сенций с неговия вечен легат Квинт Брутий Сура в Македония; Публий Сервилия Вация и помощниците му Гай Целий и Квинт Серторий в двете Галии; Гай Касий — в Азия, Квинт Опий — в Киликия, Гай Валерий Флак — в Испания. Новоизбраният претор Гай Норбан заминаваше за Сицилия, а колегата му Публий Секстилий — в Африка. Градски претор стана сравнително възрастният за длъжността Марк Юний Брут. Големият му син тъкмо си беше намерил място в Сената, а самият претор продължаваше да боледува, но това не го беше спряло да се кандидатира. Според думите му Рим имал нужда от свестни управници, пък макар и болни, когато здравите гинат по бойните полета или стоят с месеци далеч от дома си. Чуждестранен претор стана някой си Сервилий от рода на Авгура.

Още при изгрев-слънце се разбра, че Нова година ще бъде ясна и слънчева, а и ауспициите от нощта се оказваха все благоприятни. Никому не се струваше странно това, че след две тежки години, прекарани в смъртен страх от целия град, сега всички римляни бързаха за тържествената церемония пред храма на Юпитер Оптимус Максимус. Вече нямаше човек, който да се съмнява в окончателната победа над италийците, а оптимистите открито се надяваха новоизбраните консули да отделят известно време и на станалото нетърпимо финансово положение на страната.

Щом се завърна у дома след нощното бдение и ауспициите, Луций Корнелий Сула накара робите да го облекат със сенаторската му тога, след което сам положи венеца от трева на главата си. Нетърпеливо излезе на улицата да поведе тържественото шествие. Пред него вървяха конниците, предпочели да уважат него, вместо колегата му, а отзад идваше ред на сенаторите, сред които и скъпият приятел на Сула Прасчо Младши.

„Това е моят ден — повтаряше си непрестанно Сула, докато слушаше как тълпите губят дъх при вида на венеца му, а после бързат да го поздравят за него или шумно да похваляват тези, които му го бяха сложили. — За пръв път в живота си нямам нито противници, нито съперници. Аз съм първи консул, аз спечелих войната срещу италийците, аз нося на главата си венеца от трева. В момента съм по-велик от всеки цар на земята.“

Двете шествия, водещи началото си от домовете на новите консули, се срещнаха в подножието на Палатинския хълм — там, където Кливус Палатинус минаваше между масивните останки на древната Порта Мугония. Мястото и досега напомняше за първите крепостни стени на града, издигнати от самия Ромул. Нататък шестте хиляди души, взели участие в процесията, тържествено пресякоха Велия и по Кливус Сацер излязоха в долната част на Форума. Повечето от присъстващите бяха членове на конническото съсловие и зрителите ги разпознаваха по тясната ивица — тъй наречения аугустус клавус — на рамото на туниките им. Зад двамата консули и ликторите вървеше наглед малка група от сенатори. Откъдето и да минеше шествието, зяпачите от двете страни на улицата шумно го аплодираха. Около Форума по-любопитните се бяха покатерили по покривите на съседните къщи, на дългите колонади на базиликите, дори на високите храмове, откъдето се виждаше най-добре; улиците на целия Палатин бяха задръстени от народ, на всяко стъпало, водещо към Форума, бяха застанали по двама-трима души, по площадките и стълбищата пред храмовете, както и по покривите на кръчмите от Вия Нова не можеше да се диша, а богаташите от Палатина или Капитолия, чиито луксозни домове гледаха към Форума, бяха поканили близки и познати на лоджиите си, за да гледат зрелището. Накъдето и да погледнеше Сула, виждаше само хора. И тези хора бяха дошли да поздравят човека с венец от трева.

Сула вървеше като владетел, сякаш за последните няколко часа бе излязъл от кожата си на римски гражданин и се превръщаше в легендарен цар. На поздравленията, които се сипеха от всички страни, той отвръщаше с едва забележимо кимване, очите му не издаваха с нищо ликуването на душата му. Консулът се бе оказал най-сетне в най-мечтания миг от живота си; беше попаднал в своя ден. Това, което най-много го учудваше, беше способността му да различава сред тълпите от зяпачи съвсем конкретни лица, лица на познати и непознати. Тук щеше да зърне красива жена, там — благовиден старец или пък детенце, качено на раменете на баща си, или екзотичен чужденец… или Метробий. Сула едва не се закова на едно място от изненада. С усилие продължи напред. Приятелят му се беше примирил с положението си да бъде просто човек от тълпата. Скромното му, дискретно присъствие както винаги издаваше голямата му преданост. По красивото му лице не се забелязваше нищо, с което да издаде, че героят на деня значи нещо повече за него самия. Или може би само в очите, но Сула единствен можеше да го разбере. За няколко секунди той се взря в тъжния поглед на Метробий. Сетне го задмина, оставяйки го далеч зад себе си; оставяйки го в миналото.

Когато обаче конниците, водачи на шествието, излязоха при Кладенеца на комициите и завиха надясно, за да поемат между храма на Сатурн и дългата колонада срещу него, приютяваща статуите на дванадесетте богове, всички изведнъж се спряха и като обърнаха глави по посока на Кливус Аргентариус избухнаха в нови аплодисменти, много по-сърцати и оглушителни от тези, с които бяха удостоили консула Сула. Самият Сула усети промяната в настроението, но сам не можеше да види какво точно се е случило. По гърба му изби ледена пот. Някой му открадваше тълпите, при това пред собствените му очи! Защото множеството, което се бе покатерило по съседните покриви, сякаш вече не забелязваше тържественото шествие, ами насочваше цялото си внимание някъде в далечината и радостно махаше с ръце към тайнствения си любимец.

Сякаш през целия си живот Сула не бе играл толкова трудна роля, колкото съдбата му възлагаше днес; при целия гняв, който го обземаше отвътре, той не биваше да промени ни най-малко тържественото си изражение, не трябваше да забрави за царствените си кимвания, дори за блясъка в очите си. Шествието скоро продължи пътя си към Капитолия. През цялото време, докато пресичаше просторния площад, Сула не ускори крачка от нетърпение, нито веднъж не понечи да извие врат, за да погледне над главите на ликторите. Нека чудовището, което го чакаше в долния край на Кливус Аргентариус, за да му отнеме ликуващите тълпи, нека хищникът, дошъл да го лиши от единствения ден от живота, който Сула бе счел за свой, почака! Той щеше да му даде да се разбере.

Най-накрая скритият враг се показа. Гай Марий! Придружен както винаги от момчето, облечен в тога претекста. Като консуларен сенатор видният римлянин чакаше да се присъедини към групата, следваща Сула и Помпей Руф.

Най-сетне се беше наканил да се върне към обществения живот. Щеше да присъства на тържествената церемония пред храма на Юпитер, за да вземе след това лично участие в първото годишно заседание на Сената на върха на Капитолия. Гай Марий. Гай Марий, военният гений. Гай Марий, героят на Рим.

Когато Сула се изравни с него, Гай Марий почтително му се поклони. Колкото и да му се искаше да го убие, Сула се обърна към него и на свой ред му се поклони. Никой, дори Гай Марий, не биваше да прозре какво кипи в душата му. Докато двамата бивши приятели се поздравяваха, наобиколилата ги тълпа започна с нови сили да крещи от радост, да поздравява великите мъже и да бърше сълзи от умиление при тази сърдечна среща между двамата. Когато Сула на свой ред зави наляво и мина покрай храма на Сатурн, за да изкачи Капитолия, Гай Марий мирно и тихо зае мястото си сред останалите сенатори, без да се разделя с малкия си придружител. Дотолкова се беше възстановил, че повечето хора около него дори не забелязваха лекото му накуцване с левия крак. Нещо повече, Марий нарочно размахваше тежките гънки на тогата си, за да се убедят всички, че лявата му ръка също се движи свободно. Колкото до лицето му, човек като Марий не биваше вече да се притеснява, ако околните се плашеха от замръзналата му усмивка.

„Ще те съсипя за това, Гай Марий — мислеше мрачно Сула. — Ти знаеше, че това е моят ден! Но не успя да устоиш на изкушението да ми докажеш, че Рим все още ти принадлежи. Че аз, патрицият Корнелий, все още трябва да ти дишам праха, на теб, италийския селянин без думичка гръцки. Че още не съм си спечелил и никога няма да си спечеля на народа. Че никога няма да достигна висотите, на които ти си се издигал през живота си. Е, Гай Марий, всичко това може и да е така, но аз пак ще те съсипя. Не трябваше да ми се изпречваш тъкмо на моя ден. Никой не ти пречеше да се върнеш към политическия живот утре или вдругиден, или когато пожелаеш… Ако го беше сторил, щеше да прекараш щастливи старини и нямаше да вкусиш от болезнената агония, която тепърва ще започне за теб. Защото аз наистина ще те съсипя. Не с отрова, не с оръжие. Ще направя така, че наследниците ти никога да не посмеят да извадят восъчната ти маска на семейните погребения, ще сложа такова петно върху репутацията ти на велик човек, че бъдните поколения ще те споменават единствено с презрение?“

Все някак и този ужасен ден стигна своя завършек. Все тъй доволен и надменен както в началото, новият първи консул стоеше в единия край на просторния храм на Юпитер и със същата безгрижна и леко тъповата усмивка, с която Великият бог бе посрещал поколения след поколения в дома си, наблюдаваше как сенаторите се надпреварват да поднасят почитанията си на Гай Марий — нищо че повечето едва го понасяха. В крайна сметка Сула се увери, че в постъпката на бившия му покровител няма зла умисъл. Застаряващият политик просто си беше казал, че Нова година и празничният пир в храма на Юпитер са чудесен случай да заеме отново мястото си в Сената. Но и това откритие с нищо не успокои болната му душа, нито го накара да се отрече от мълчаливото си заричане преди часове. Ужасният старец щеше да си го получи. Нещо повече, невинността на Марий вбесяваше още повече консула; излизаше, че Сула означава толкова малко за някогашния си съюзник, че Марий дори не се сеща да прояви елементарен такт към него. Твърде много място заемаше образът на Третия основател на Рим в собственото му огледало, за да се покаже зад него дребната фигурка на някакъв си Луций Корнелий Сула. И тъкмо затова великият Марий щеше да плаща.

— К-к-как п-посмя! — задъхваше се от злоба Метел Пий, щом заседанието на Сената приключи и държавните роби започнаха да подготвят празничния пир за сенаторите. — Т-той г-го нап-прави нарочно!

— О, да, разбира се, че го е направил нарочно — излъга Сула.

— И т-ти ще г-го оставиш ей така, без п-последствия? — на Метел чак му се плачеше заради унижението на покровителя му.

— Успокой се, Прасчо, пак започваш да заекваш. — Макар че го нарече с този омразен прякор, Сула знаеше как да го произнесе, без да засегне приятеля си. — Най-много от всичко държа никой от присъстващите да не разбере какво наистина мисля по въпроса. Нека всички, включително и той самият, смятат, че появяването му ме е зарадвало. Все пак, Прасчо, аз съм консулът, не той. Той е просто един болен старец, опитващ се да се улови за последните сламки, които биха го извели отново на гребена на политическата вълна.

— На Квинт Лутаций чак му прилоша, като го видя — рече Метел Пий и този път внимаваше да не пелтечи. — Виждаш ли го къде е седнал срещу нас? Преди малко го чух да дава приятелски съвети на Марий, а старият лицемер се оправдаваше, че изобщо не го бил направил нарочно. Представяш ли си?

— Не съм чул — вдигна рамене Сула и погледна към Катул Цезар, който тъкмо обясняваше нещо с гневния си и високомерен тон на брат си цензора и Квинт Муций Сцевола. Последният не изглеждаше радостен от чутото. Сула се усмихна при мисълта за Катуловата нетактичност.

— Ако е решил да говори лоши неща за Гай Марий, Квинт Муций е възможно най-неподходящият му слушател.

— Защо? — попита чистосърдечно Прасчо, у когото любопитството лесно надделяваше над яда и възмущението.

— Защото вече се готви сватба. Квинт Муций дава дъщеря си на малкия Марий. И двете страни само чакат да порасне достатъчно.

— Богове! Квинт Муций заслужава много повече от това!

— Така ли мислиш, скъпи Прасчо? Какво повече може да заслужи един римски големец от купищата злато на Гай Марий?

Когато Сула се запъти към дома си, той отказа на познатите си да го придружат. Единствено Катул Цезар и Метел Пий го изпратиха до прага му, но и с тях той дружески се раздели, решил твърдо да остане сам. Къщата беше тиха и спокойна, а жена му не се показваше никъде. Последното можеше само да го радва. Като знаеше как в такива моменти Елия бърза да покаже добротата си, нищо чудно да я сграбчеше за вратлето. За да не се засече случайно с нея, Сула хукна към таблиния, където здраво се залости и спусна кепенците към двора. Тогата се изхлузи от гърба му и се свлече в краката му. Най-сетне можеше да си позволи да даде израз на обзелите го чувства. Първата му работа бе да отиде при дългата маса до стената, където стояха подредени шест от дървените храмове, съхраняващи семейните реликви. Пет от тях беше дал на майстори да ги постегнат, шестата съдържаше собствения му лик. Шестте кутии сега блестяха с лъскавата боя и тънкия златен пласт по краищата, излезли току-що изпод ръката на майстора Магий от Велабрум.

Зад антаблемента на статуите от предната фасада на храма се криеше малка ръчка. Щом я дръпнеше човек, пружините на механизма разделяха реда от колони в средата и те се отваряха като голяма врата, за да се покаже от вътрешността самият Сула. Маската включваше лицето и част от врата му, за да има на какво да се държи фалшивата челюст, и естествено ушите му. Зад ушите бяха захванати тънките каиши, с които маската се закрепваше на лицето на носещия я актьор; по принцип ги криеше перуката, затова и не се виждаха отстрани.

Тъй нареченото имаго беше направено от чист пчелен восък и беше много сполучливо. Майсторът бе успял да придаде на кожата истинския белезникав тен на консула; миглите и веждите — за тях бях използвани истински човешки косми — бяха оцветени в абсолютно същия оттенък на кафявото, с който ги рисуваше Сула преди появата си в Сената или на някоя светска вечеря из богаташките домове на Рим. Изящните устни бяха леко разтворени, защото той винаги дишаше през устата, а очите бяха пълно повторение на неговите; едва при повторно вглеждане Сула успя да различи, че зениците представляват мънички дупчици, през които да гледат актьорите. Благодарение на тези фалшиви зеници човекът, надянал маската, можеше да ходи свободно, ако някой му показва пътя. Големият Магий от Велабрум се бе изложил единствено по отношение на перуката. Така и не бе успял да намери коса с подходящия цвят. В Рим имаше, и то твърде много перукери, произвеждащи всевъзможни фалшиви коси за клиентите си, които по принцип предпочитаха русото и червеникавото; за целта се прибягваше до услугите на роби от галски и германски произход, които господарите им или пък техни събратя-търговци принуждаваха да се разделят с най-голямата си гордост. В крайна сметка в избора на Магий червеното надделяваше над русото, но блестящите къдрици и хубавата прическа спасяваха и този недостатък.

Минаха минути, а Сула продължаваше да се взира в собствения си лик, удивен от човека, който околните забелязваха у него. Дори и най-гладкото сребърно огледало на света не можеше да даде по-добра представа на притежателя си как изглежда в очите на другите. „Ще накарам Магий и помощниците му да ми изваят няколко каменни бюста и една скулптура в човешки ръст, облечена в доспехи на пълководец“ — обеща си Сула, доволен от това, с което поколенията щяха да го запомнят. Едва след това мисълта му отново се насочи към болния въпрос — гнусното предателство на Марий. Погледът му се замрежи и той сякаш престана да вижда пред себе си. Скоро обаче се сепна и с рязко движение дръпна малките дръжки, стърчащи зад отворените порти на храма. Дъното се изваждаше като чекмедже и главата на Луций Корнелий Сула бавно и величествено се показа цялата на светлината. Само чакаше някой да свали перуката и да я вдигне от глинената поставка, имитираща черепа на консула. Прикрепена към тази подходяща поставка, защитена от пораженията на светлината и праха в своя тъмен и задушен дом, маската щеше да устои на времето и да бъде показвана поколения след поколения Корнелии.

Сула свали венеца от трева от главата си и го постави върху перуката на маската. Още в деня, когато зелените стръкчета бяха извадени от земята край Нола, много от тях бяха изсъхнали, изцапани и изпокъсани. Те не идваха от някоя тучна ливада, а от бойното поле, където хиляди човешки крака ги бяха тъпкали и газили. Пък и пръстите, които ги бяха сплели на венец, не принадлежаха на млада девойка, опитваща се да ухажва любимия си; лично центурионът Марк Канулей беше изплел скромния венец, а той предпочиташе да размахва меча и да надига чашите с вино, отколкото да си губи времето с момичешки занимания. Седем месеца по-късно венецът от трева бе изсъхнал и тънките стръкчета се бяха превърнали в кафеникави жички, крехки и трошливи, губещи се сред далеч по-жилавите корени. „И все пак ти ще издържиш, моя царска короно — мислеше си Сула, докато наместваше венеца върху глинената глава. Искаше да я нагласи точно както се изисква — на челото, подобно на женска тиара. — Да, ще издържиш. Защото си излязла изпод пръстите на римски войник и съдържаш в себе си силата на италийската земя. Ще издържиш, а и аз покрай теб. Двамата заедно ще съсипем Гай Марий.“

Сенатът се събра отново на заседание още на следващия ден. Щом пое функциите на първи консул и получи фасциите, символизиращи върховната власт в града, Сула веднага събра събратята си на работа. По време на новогодишните церемонии назначените отци най-сетне назначиха и своя нов принцепс сенатус. Наричаше се Луций Валерий Флак — същата онази „сламена кукла“, служила за колега на Гай Марий по време на последния му шести консулски мандат. Именно на неговите плещи бе паднала непосилната задача да усмири развилнелия се Сатурнин, когато Марий се бореше с мозъчния удар. Именно заради тези си не особено успешни прояви в миналото Флак не можеше да се нарече особено добър избор, но пък и Сенатът трябваше да се примири с толкова различни ограничения, разпоредби и прецеденти, че Луций Валерий остана единственият възможен кандидат за поста. Беше патриций, стоеше начело на сенатска декурия, имаше зад себе си и консулски, и цензорски мандат, а в крайна сметка от всички сенатори на него му се събираше най-много време, прекарано в качеството на интеррекс (в случай, че някой от римските консули умре по време на служба и не бъде избран консул суфектус да го замести до края на мандата, Сенатът се разделя на групи от по десет души — декурии, — начело на които застава по един патриций. Всеки от представителите на въпросните декурии заема на свой ред поста на интеррекс в продължение на пет дни, през което време се ползва с всички пълномощия на консула и се обгражда с неговите символи на властта). Никой обаче не си правеше илюзиите, че Флак ще успее достойно да замести покойния Марк Емилий Скавър. Самият Флак не вярваше в това.

Още преди официалното откриване на заседанието принцепс сенатус се приближи към консула Сула и започна набързо да му изброява проблемите в Мала Азия. От притеснение обаче не можа да изрече нито едно смислено и граматически издържано изречение, пък и си личеше, че не е особено запознат с темата; затова Сула доста нелюбезно го отпрати на мястото му и нареди ауспициите да бъдат проведени. Понеже сам бе избран отскоро за авгур, консулът лично извършваше ритуала в компанията на Ахенобарб Понтифекс Максимус. „Още един, който не изглежда никак добре напоследък“ — помисли си с известна тъга Сула. Сенатът беше в доста окаяно положение.

Откакто се беше завърнал в Рим в началото на декември; той не си беше губил времето напразно. Като се изключат посещенията у приятели, пазарлъците с Магий от Велабрум, бъбренето с Гай Марий, както и досадните мигове с Елия, бъдещият консул бе вършил и полезна работа. Понеже не само той, но и всички останали знаеха, че ще спечели предстоящите избори, Сула отрано беше влязъл във връзка с най-видните представители на конническото съсловие, или поне с онези, които лично уважаваше и смяташе за способни люде. Разговарял бе и с много от сенаторите, останали по една или друга причина в Рим (като например с градския претор Марк Юний Брут), или с хора като Луций Декумий, виден член на четвъртата имуществена класа, пазител на кръчмата на кръстопътя.

Време беше да се изправи пред Сената и да се разбере, че докато той, Луций Корнелий Сула, е на власт, няма да позволи на никого безнаказано да го предизвиква.

— Принцепс Сенатус, назначени отци, аз не съм оратор — започна той, застанал абсолютно неподвижно до куриатния си стол на подиума за магистратите, — затова ще ви лиша от удоволствието да слушате изтънчени речи. Това, за което ще ви говоря сега, а и всеки друг път, ще бъдат само голи факти, придружени с най-общо изложение на мерките, които смятам да предприема като управник. Вие можете да обсъждате тези мои, предложения, ако намерите това за необходимо, но нека отсега ви напомня, че войната още не е приключила окончателно и че ще бъде много жалко, ако пилеем ценното си време за излишни празнословия. Никой няма да ми позволи да остана по-дълго от абсолютно необходимото в Рим. Затова бъдете отсега предупредени, че ще се отнасям изключително строго към всички членове на августейшата ни институция, които използват дадените им от закона пълномощия, за да ми пречат на работата заради личните си интереси и хорската суета. Рим е в тежко положение и не може да си позволи лукса някакви псевдополитици като Луций Марций Филип да разиграват същите театрални сцени както приживе на Марк Ливий Друз… Надявам се да си си отворил добре ушите, Луций Марций!

— Толкова съм си ги отворил, Луций Корнелий, че чак усещам как плющят на течението — отвърна му спокойно Филип.

Ако Филип имаше насреща си друг човек, може би щеше да получи някоя остра реплика в отговор на плоската си шега. Сула обаче разчиташе единствено на убийствения си поглед. Светлите му ириси започнаха да обикалят редовете сенатори, сякаш търсеха у всекиго премълчани грехове. Новият консул искаше с мълчанието си да убеди всички присъстващи, че Сенатът вече не е място за безсмислена духовитост. Под тежестта на ледения му поглед смехът на колегите му внезапно секна и слушателите му се приведоха напред, очаквайки с нетърпение продължението на речта му.

— Предполагам, сред нас няма хора, които да не разбират тежкото финансово положение на Рим; не само на държавния бюджет, но и на огромния дял от съгражданите ни. Градските квестори вече имаха случай да ме уведомят за печалното състояния на хазната. Тя е практически опразнена. В същото време квесторите на хазната ми представиха сметките за колосалните дългове, които Рим има да изплаща на различни частни и юридически лица в Италийска Галия. Въпросната сума вече надхвърля три хиляди сребърни таланта и постоянно се увеличава по две основни причини: първата е, че Рим е принуден и занапред да купува оръжие и други стоки от въпросните частни и юридически лица; втората е, че докато не започнем с изплащането на дълговете си, остават и лихвите, а напоследък се оказва, че не можем да платим и тях. Излиза, че римската хазна има да плаща лихви върху неплатените лихви. Заради всичко това стопанската дейност в самия град е почти замряла. Онези, които са направили грешката да заемат твърде много пари, сега не могат нито да си ги върнат, нито да получат дължимите лихви, нито дори лихвите върху лихвите. Още по-зле естествено са длъжниците, които от ден на ден затъват във все по-непоносими борчове.

Очите на Сула замислено се спряха върху лицето на Помпей Страбон, който заемаше един от столовете в близост до Марий. Кривогледият Помпей беше забил поглед върху носа си и сякаш не слушаше с особен интерес словото на консула. Ако Сула го наблюдаваше толкова продължително, то бе, за да внуши у останалите сенатори, че нещата нямаше да са толкова зле, ако предишните управници бяха отделили известно време и на вътрешните дела на държавата, вместо да се пилеят по далечни походи. След като градският претор бе заклан от тълпата, а Катон Консул — убит от войниците си, именно Помпей Страбон трябваше да се погрижи за разсипаните финанси на страната.

— Ето защо предлагам на назначените отци да гласуват сенатски консулт до трибутните комиции с настояване да се приеме следният лекс Корнелия: всички финансови длъжници за последните години, независимо дали притежават римско гражданство или не, са задължени да плащат единствено първоначалната лихва, сиреч лихвата върху получения заем, според уговорката, сключена със заемодателя при даването на заема. Да се забрани изискването на лихва върху лихвите, както и вторично да се увеличава договорената лихва от страна на заемодателя.

Тук и там се дочу недоволно мърморене, естествено от страна на тези, които бяха давали заеми, но неопределената заплаха, която тегнеше около тайнствената личност на Сула, караше дори и най-засегнатите от предложението му да замълчат. Той заслужаваше да бъде слушан. Във всичките си думи и дела се проявяваше като истински римлянин. Притежаваше едновременно огромната енергия на застаряващия Гай Марий и стила на покойния Марк Емилий Скавър. Никой, дори Луций Касий, не можеше да си представи как Луций Корнелий Сула ще позволи да се разправят с него по начина, по който се бяха разправили Авъл Семпроний Азелион. Да посегнеш на живота на човек като консула, бе все едно да посегнеш на своя.

— В една гражданска война никой не печели — продължи Сула. — Войната, която скоро ще приключим, е тъкмо гражданска. Мое лично мнение е, че никой италиец не може да стане истински римлянин. Но понеже сам съм се родил римлянин, принуден съм да се съобразявам с приетите закони, включително и с този за раздаването на римско гражданство сред всички жители на Италия. Войната не донесе плячка на римските легиони, никой от победените народи не може да заплати на Рим обезщетение, с което да възстановим загубите си. Ако мога да се изразя по-образно, с цялото си сегашно богатство Италия едва ли би могла дори да покрие храма на Сатурн със сребро.

— Едепол! — възкликна Филип, все едно някой го слушаше. — Това може ли изобщо да се нарече реч?

— Таце! — сгълча го Марий.

— Хазната на всички италийски народи, взети заедно, е не по-малко празна от нашата — продължи Сула, без да обръща внимание на краткото пререкание от първия ред. — Новите граждани, които тепърва ще се появят в преброителните ни списъци, ще бъдат не по-малко разорени от нас, римляните, ще са обременени с не по-малко дългове от нас. За да се преодолее това положение, трябва отсега да се вземат извънредни мерки. Първото, което би ни дошло на ума, е пълното опрощаване на вътрешните дългове. Но това е просто немислимо. От друга страна, и длъжниците трябва да си поемат глътка въздух, иначе ще бъдат напълно задушени. С други думи, единственото приемливо и справедливо за двете страни решение е дълговете да се облекчат дотолкова, доколкото да не се заплаши положението на самите заемодатели. Тъкмо с тази цел желая да прокарам своя лекс Корнелия.

— Ами римският дълг към Италийска Галия? — обади се Марий. — лекс Корнелия ще се отнася ли и до него?

— Абсолютно, Гай Марий — отвърна му с усмивка Сула. — Всички знаем, че Италийска Галия е богата страна. Войната на полуострова така и не я засегна, напротив, от продажбата на оръжие за двете страни фаловете в провинцията забогатяха. Ето защо не виждам причина тамошните предприемачи да бъдат сериозно засегнати от премахването на вторичната лихва. Благодарение на Гней Помпей Страбон цяла Циспаданска Галия е върната под римска власт, а големите градски центрове на север от Пад получиха без изключение латински права. Мисля, че е редно занапред Италийска Галия да бъде разглеждана като член от римско — латинската общност с всички произтичащи от това права и задължения.

— Предполагам, че когато в Галия научат за лекс Корнелия, вече никой няма да се тупа по гърдите, че е клиент на Помпей Страбон — подшушна народният трибун Сулпиций на колегата си Антистий.

И все пак щом законопроектът бе подложен на гласуване, Сенатът единодушно го одобри.

— Законът, който току-що прокара Луций Корнелий, е добър — взе изненадващо думата Марк Юний Брут. — Според мен обаче не отива достатъчно далеч. Какво ще стане със случаите, когато прибягването до съда е неизбежно, а някоя от двете страни се окаже неспособна да заплати спонзиото пред градския претор? Макар че съдилищата, разглеждащи банкрутите, са затворени, все още има много случаи, по които градският претор е упълномощен да се изкаже, без се прибягва до усложненията на публичен съд. В подобни случаи е прието спорната сума да му бъде давана за съхранение. Според действащите закони обаче, в случай, че ответникът няма възможност да осигури спонзиото, ръцете на претора са вързани и той нито има право да изслуша двете страни, нито може да произнесе присъда. Мога ли да предложа втори лекс Корнелия, според който задължителното спонзио в случаите със закъснели длъжници се премахва?

Сула се засмя и плесна с ръце.

— Ето това са неща, които ми е приятно да слушам, особено от устата на претор урбанус! Смислени решения за наболелите проблеми! Предложението на Марк Юний е резонно; нека приемем въпросът, дали въпросното спонзио да бъде предварително представено или не да зависи единствено от решението на градския претор.

— Ако ще стигаме до такава мярка, защо просто не възстановим работата на компетентните съдилища? — попита Филип. Понеже той винаги дължеше някому нещо, а не разчиташе на сериозни постоянни доходи, всяка промяна в законите, уреждащи отношенията между длъжници и кредитори, го караше да настръхва.

— По две основни причини, Луций Марций — отвърна му Сула, все едно въпросът бе зададен напълно сериозно, а не просто като провокация. — Първата е, че за момента не разполагаме с достатъчен брой опитни магистрати, които да попълнят състава на въпросните съдилища. Напоследък действащият състав на Сената драстично намаля, а за да заемат място в съдилищата, занимаващи се, с която и да е част от гражданското право, заседателите трябва да притежават опит, не по-малък от този на градския претор. Втората причина е, че след като процедурата за фалит принадлежи на гражданското право, съставът на специалните съдилища се попълва от специални съдии по назначение от градския претор. Което ни връща обратно към първия въпрос. Ако не можем да попълним състава дори на съдилищата за престъпления от общ характер, как да разчитаме, че ще се намерят хора, способни да се оправят с много по-сложната и гъвкава материя на фалитите?

— Отговорът ми се струва задоволителен! Благодаря Луций Корнелий — кимна му Филип от мястото си.

— Моля, Луций Марций. Искам да кажа, че те моля повече да не ми задаваш подобни въпроси. Разбран ли съм?

Разбира се, дебатите не приключиха с това. Сула и не допускаше, че законопроектите му ще бъдат приети без всякаква опозиция. Но дори сред най-едрите лихвари в Сената нямаше достатъчно сили за опозиция, след като за всеки беше ясно, че нещо е по-добре от нищо. С приемането на лекс Корнелия на заемодателите се гарантираше погасяването на поне част от задълженията, докато иначе кой знае… Освен това Сула не бе стигнал чак дотам, че да премахва всякакво изплащане на лихвите.

— Държа да се проведе гласуване — поиска Сула, щом му дотегна от изказванията на колегите му сенатори; нямаше защо да се губи излишно време в приказки.

Гласуването само доказа силното мнозинство, на което можеше да разчита за момента първият консул; Сенатът веднага изготви нужния официален консулт, с който да призове трибутните комиции в подкрепа на двата законопроекта. Лично Сула щеше да ги представи пред народното събрание на първото негово заседание.

Преторът Луций Лициний Мурена, станал известен не толкова с политическата си активност, колкото с гениалното си хрумване да отглежда сладководни змиорки за трапезата на римския политически елит, предложи на Сената да се преразгледат актовете на Варианската комисия. Крайно време било осъдените на изгнание от Квинт Варий да се завърнат по домовете.

— Иначе излиза, че ние хем даряваме римско гражданство на половин Италия, хем третираме като престъпници онези, които се бориха за това. Докато италийците получават гражданство, техните истински благодетели се оказват лишени от него! — говореше разгорещено Мурена пред Сената. — Време е да се върнат в Рим и да заемат своето достойно място в обществения живот на нашия град!

Публий Сулпиций скочи от пейката на трибуните и се обърна към куриатния стол на консула.

— Може ли да говоря, Луций Корнелий?

— Имаш думата, Публий Сулпиций.

— Винаги съм бил близък приятел на покойния Марк Ливий Друз, нищо че не споделях политическите му възгледи по италийския въпрос. Като негов приятел обаче винаги съм изразявал несъгласието си с методите, които Квинт Варий прилагаше при работата на собствените си съдилища. Редно е да се запитаме колко от жертвите на Варианската комисия наистина могат да се нарекат изменници и колко други бяха осъдени само и единствено защото не допадаха на въпросния Квинт Варий. И все пак създадените съдилища отговарят на римските закони, те се и появиха по чисто законодателен път. Дори в настоящия момент тяхната функция не е отнета; нещо повече, Варианската комисия е единственият правораздавателен орган, който продължава да работи. Ето защо трябва да се примирим с факта, че той представлява напълно законна гражданска институция и че издадените от него присъди трябва да останат в сила. Затова отсега предупреждавам Сената, че всеки опит да се върне от изгнание който и да е от осъдените от Варианската комисия ще срещне моето непоколебимо вето.

— Също както и моето — подкрепи го веднага Атистий.

— Ако обичаш, Луций Лициний, седни си на мястото — подкани претора Сула.

Мурена се отпусна тежко на стола си, видимо разочарован от неочакваната съпротива, а скоро след това Сенатът закри първото си заседание под председателството на новия консул Сула.

Малко преди да излезе на площадката пред Курията, той беше застигнат от Помпей Страбон, който го дръпна за ръката.

— Бих искал да поговорим на четири очи, Луций Корнелий.

— Разбира се — съгласи се веднага Сула, за когото това беше добър повод да избяга от Марий, който го чакаше на изхода, а той далеч нямаше намерение да разговаря точно с него. Молбата на Помпей го спасяваше от конфузното положение.

— Сега, след като успя да наредиш финансовите дела на Рим според желанията си — започна Помпей със своя наглед безизразен глас, каращ мнозина да тръпнат от страх, — предполагам, следващата ти работа ще е да разпределиш командването на римските армии.

— Точно така, Гней Помпей, надявам се възможно по-скоро да свърша и с този проблем — отговори му спокойно, тъй като очакваше подобен въпрос. — Заради изключителната му важност редно беше да го обсъдим в Сената още вчера, когато Сенатът ратифицира назначението на провинциалните управници, но както дадох да се разбере от речта ми днес, аз лично гледам на войната с италийците като на гражданска, затова предпочитам командването на армиите да бъде разгледано на редовно заседание.

— Да, естествено, напълно си прав — съгласи се Помпей Страбон.

— И така? — попита любезно Сула, докато със задоволство проследяваше с крайчеца на окото си разочарования Марий. До него вървеше малкият Цезар, прекарал вероятно последните няколко часа на стълбите пред Курията, и двамата вече се запътваха надолу към Форума.

— Ако включа в сметката войските, които Публий Сулпиций доведе по-миналата година от Италийска Галия, както и тези, които Секст Юлий Цезар набра в Римска Африка, може да се каже, че досега съм разполагал с десет пълни легиона на бойното поле — говореше Помпей Страбон. — Сигурен съм, че точно ти, Луций Корнелий, като човек, познал същите несгоди като мен през изминалите години, добре си даваш сметка за един проблем: повечето мои войници не са получавали заплата цяла година.

Сула горчиво се усмихна и кимна.

— Много добре разбирам какво имаш предвид, Гней Помпей!

— Е, доколкото ми позволиха обстоятелствата, се справих с положението. Каквото можеше да им предложи Аскулум Пицентум, войниците ми запазиха изключително за себе си, Луций Корнелий. Предимно покъщнина, бронзови монети, дрехи и залъгалки. Все боклуци, ако ме питаш, ама достатъчно да стопли изгладнелите им души. Винаги когато в ръцете ни попадне някоя плячка, постъпвам по същия начин. Боклуци, не боклуци, всичко отива за войниците, които на повече и не се надяват. Това беше един от начините да огранича дълговете на държавата към нейните легионери. — Помпей се спря, но веднага добави: — Прибягвал съм обаче и до друг, който ме засяга вече лично.

— Нима?

— От тези десет легиона четири са лично мои. Целият им личен състав е попълнен от жители на поземлените ми владения в Северен Пиценум и Южна Умбрия, от първия до последния всички са мои лични клиенти. Затова са свикнали с мисълта, че воюват заради своя патрон, а не за някакви си подаяния, които така и така Рим никога не би могъл да им изплати. До каквото успеят да се докопат през войната, то им се струва достатъчно.

Най-сетне Сула започна да го слуша с внимание.

— Продължавай — подкани го той с жест.

— Та така. — Помпей вече бе стигнал най-важния въпрос и си чешеше брадата с дебелите си пръсти. — Мен обаче положението напълно ме устройва. Това, което ме притеснява, е, че няма как нещата да си останат съвсем същите, щом повече не съм консул.

— И кои неща трябва да си останат същите, Гней Помпей?

— Най-напред се нуждая от проконсулски империум. И от това да се потвърди, че и занапред ще ръководя операциите на северния театър. — За да подкрепи думите си, направи широк кръг с дясната си ръка. — Ти запази всичко останало за себе си, Луций Корнелий. На мен повече не ми трябва. Държа само да се разпореждам, както си знам, в родния си край. Нека Рим ме остави да управлявам Пиценум и Умбрия.

— В замяна, на което няма да плащаш на римската хазна сметката с дължимите заплати на четири легиона римски войници, а ще намаляваш цифрите в сметките за останалите шест? — отгатна предложението му Сула.

— Винаги съм знаел, че ще ме разбереш правилно, Луций Корнелий.

Сула му подаде дружески ръка.

— Приемам сделката, Гней Помпей! Лично аз бих дал Пиценум и Умбрия на човек като Сатурнин, само и само да спестя на Рим заплатите на десет легиона войници.

— О, недей споменава Сатурнин, нищо че и на него родът му е от Пиценум! Аз ще се погрижа за областта много по-добре, отколкото би го сторил той.

— Сигурен съм, че ще ни го докажеш, Гней Помпей.

И така, когато дойде време Сенатът да разпредели командването на различните войскови части в римската армия и когато трябваше да се реши кому какъв дял от оставащите бойни операции да бъде възложен, Помпей Страбон получи всичко, което желаеше. Най-вече защото първият консул и носител на венеца от трева не направи нищо, за да му попречи. Сула си беше свършил добре работата и благодарение на енергичното му съдействие Помпей си спечели достатъчно привърженици сред назначените отци. Не че толкова се харесваше на Сула; по-скоро обратното, толкова необразован и недодялан човек трудно можеше да се понрави на аристократичния Корнелий. Помпей обаче можеше изведнъж да заприлича на мечка, чието малко се намира в опасност; човек винаги трябваше да се пази от него. Освен това беше свикнал да се разпорежда като господар и тежко му на онзи, който му се изправи на пътя. Затова консулът го остави на мира. И до неговите уши бяха стигнали легенди за подвизите му в Аскулум Пицентум, при това източникът им беше неочакван, следователно достоверен. Осемнайсетгодишният кадет Марк Тулий Цицерон бе написал покъртително писмо по този повод на един от двамата си живи учители и покровители — Квинт Муций Сцевола. Той от своя страна си беше замълчал, макар че ако разправяше за полученото писмо, то бе не за да обвинява Помпей Страбон в каквото и да било, а по-скоро да изтъкне писателската дарба на младия Цицерон.

— Прекрасно! — представяше всеки път полученото писмо Сцевола, след което добавяше с привидно безразличие: — Пък и какво може да се очаква от касапин като Гней Помпей?

Макар че Сула официално запази върховното командване в Южна и Централна Италия, фактически главнокомандващ стана Прасчо Метел Пий; по време на славния си поход Гай Косконий бе получил някаква безобидна рана, която обаче се инфектира и го принуди да се оттегли от армията. Пръв помощник на Прасчо Младши беше Мамерк Емилий Лепид, който от своя страна се бе добрал до поста на квестор. Понеже Публий Габиний загина, а по-малкият му брат Авъл още не беше на възраст да поеме командването на цяла армия, римските легиони в Лукания бяха прехвърлени на Гней Папирий Карбон, на когото всички в Рим имаха голямо доверие.

Сред всички тези дебати, провели се за пръв път в спокойна и относително приятна обстановка, защото крайната победа на Рим вече не будеше съмнение, върховният понтифекс Гней Домиций Ахенобарб взе, че се спомина. Това донесе три големи неприятности за управниците: първите две бяха, че заседанията на Сената и трибутните комиции трябваше да се отложат за след траура, а третата — откъде да намери охарчената държава пари за погребението на човек, който беше няколко пъти по-богат от цялата държавна хазна. Изборите за нов върховен понтифекс и за нов член на жреческата колегия бяха ръководени лично от Сула, който започваше да се дразни от някои свои задължения. В крайна сметка на него държавата бе възложила между всичко останало и да пази финансите й, а сега той трябваше да харчи пари за погребението на човек, който си имаше предостатъчно. Освен това, когато навремето самият Ахенобарб си бе издействал избора за върховен жрец, изборите и всичко останало си бяха останали на негови лични разноски. Нали тогава в качеството си на народен трибун именно той прокара знаменателния лекс Домиция де сацердоциис — закона, отнемащ от колегиите на понтифексите и авгурите правомощията да попълват сами състава си, за да връчи избора на новите членове в ръцете на народа; затова и той си беше платил всички формалности. Сега обаче за нов върховен понтифекс беше избран Квинт Муций Сцевола, по принцип член на колегията, и трябваше да се провеждат повторни избори за заемане на опразненото от покойния Ахенобарб място сред деветимата. Честта се падна на предостойния Квинт Цецилий Метел Пий Прасчо Младши. „Поне в това отношение бе възстановена известна справедливост“ — каза си Сула. Когато преди години Прасчо Старши Нумидик си бе заминал тъй неочаквано от този свят, мястото му бе заето от младия Гай Аврелий Кота. Получаваше се така, че Ахенобарб, въвел принципа на изборността, за да разбие привилегиите на старите фамилии, сега сам страдаше от него; никой и не помисли да избере човек от рода му в колегията.

Щом траурните церемонии приключиха, Сенатът и народното събрание се заловиха отново за работа. Помпей Страбон си поиска за легати старите помощници Попликола и Брут Дамазип. Единствено третият му легат Гней Октавий Рузон обяви, че предпочита да служи на Рим в границите на самия Рим и отказа да последва стария си началник. За всички стана ясно, че Октавий възнамерява да се кандидатира на следващите избори за консули. Цина и Корнут бяха оставени да продължават дейността си из земите на марсите, а Сервий Сулпиций Галба щеше да се разправя с маруцини, вестини и пелигни.

— Общо взето, добър екип — заключи Сула при дружески разговор с колегата си Квинт Помпей Руф.

Поводът беше вечерята в семеен кръг, която семейството на Помпей Руф даваше в чест на повторното забременяване на снаха си Корнелия Сула. Новината не накара Сула да скача до небето от радост, както бяха сторили преди него Елия и всички в дома на Помпеите. По-скоро го принуди най-сетне да навести сватовете си и да хвърли един поглед на неколкомесечната си внучка. Ако се вярваше на другия дядо, втория консул, малката Помпея била най-красивото бебе, раждало се някога на земята.

Вече на пет месеца, Помпея се оказа наистина хубаво дете. Колкото и да не го радваше фактът, Сула вътрешно трябваше да го признае. Малката вече се беше сдобила с гъсти черни къдрици, с дълги черни вежди и още по-черни мигли, същински сенници, сложени да пазят блатистозелените й очи от слънчевите лъчи. Кожата й беше като мляко, устните й — розово-червени и когато се усмихнеше, на едната й бузка се появяваше чаровна трапчинка. Сула естествено не се смяташе за познавач на бебета, но доколкото наблюдаваше реакциите на внучка си, тя му се струваше изключително глупава и склонна към глезотии. Погледът й заблестяваше едва когато й покажеха нещо златно или лъскаво. „Предзнаменованието е повече от ясно“ — мислеше си Сула и вътрешно се подхилкваше.

Едно беше сигурно: дъщеря му се чувстваше щастлива; това не засягаше особено баща й, но пък в крайна сметка бе за предпочитане пред противното. Той със сигурност не обичаше Корнелия, но когато тя се държеше добре и не му създаваше неприятности, беше склонен да се радва заедно с нея. Освен това често при някой свой жест или реплика, по начина, по който примигваше или извърташе главата си, Корнелия напомняше за покойния си брат и тогава баща й си спомняше колко бяха привързани двете му деца едно към друго. Но и се сещаше колко е несправедлив животът. Защо трябваше точно Корнелия, никому непотребната девойка да се радва на желязно здраве, а малкият Сула да си отиде толкова нелепо, преди дори да е вкусил от истинския живот? Разбира се, че обратното би било по-справедливо. Ако светът наистина беше правилно нареден, боговете щяха да се вслушват в мнението на патерфамилиас по въпроса.

Макар че Сула беше дарен с още двама синове-близнаци от краткотрайната си връзка с германката, той отдавна бе престанал да мисли за тях. Самата мисъл да замести с двамата варвари покойния им брат би му се сторила кощунство. Ако не друго, то поне Юлила беше римлянка, при това патрицианка. Както и да се опитваше да я запълни, празнотата, оставена след смъртта на малкия Сула, продължаваше да зее и да поглъща всичко друго. А ето, че дъщеря му продължаваше да живее щастлива, нищо че баща й би я разменил, без да се замисли, за покойния си син.

— Какви радостни мисли му навяват на човек подобни щастливи събития — бърбореше Елия, докато двамата със съпруга й се връщаха след вечерята у дома. Така и не бяха взели никого от прислугата да ги придружава.

Бедната Елия не знаеше, че тъкмо в това време Сула за сетен път преживява мъчителните спомени за смъртта на сина си, иначе едва ли би направила подобна нелепа забележка.

Мъжът й дори не я погледна, само я прониза с отровния си език:

— От този момент можеш да се считаш за разведена!

Елия се закова на място.

— О, Луций Корнелий, умолявам те да размислиш поне малко, преди да ми го кажеш отново! — възкликна тя.

— По-добре си потърси къде да спиш тази нощ. Вече нямаш място под покрива ми — сряза я той и си продължи пътя към Форума, оставяйки я сам-самичка насред улицата.

Когато се отърси донякъде от преживяния шок и си възвърна способността да разсъждава, Елия направи единственото, което й оставаше. Вместо да излезе на Форума, се обърна обратно по Кливус Виктория и се върна пред дома на Квинт Помпей Руф.

— Дали бих могла да разговарям с дъщеря си? — помоли тя вратаря, който я изгледа в недоумение. Преди няколко минути беше изпратил на улицата една добре нахранена и доволна от живота красива дама, за да я види повторно все едно на прага на смъртта, бледа и посивяла като старица.

Когато робът й предложи да я отведе при господаря си, Елия отново настоя да се види със снаха му. Имала да съобщи нещо много важно на Корнелия Сула, та по-добре да ги оставели насаме.

— Какво има, мамо? — попита донякъде небрежно Корнелия, щом Елия се показа на вратата й. Когато обаче забеляза бледото й лице, нещо се преобърна в стомаха й и тя веднага смени тона: — Какво се е случило? Нещо страшно ли?

— Той се разведе с мен — отговори й Елия. — Каза ми, че повече съм нямала място под покрива му, та да съм си търсела къде да спя. Според мен беше напълно искрен, затова дори ме е страх да се прибера.

— О, мамо! Защо? Кога? Къде?

— Току-що, на самата улица.

Корнелия се отпусна тежко на кушетката до мащеха си, по-скоро до майка си, защото друга майка, освен Елия тя не познаваше. Единственото, което си спомняше от Юлила, бе една вечно хленчеща жена, която предпочита да стои по цял ден над чашата, вместо да се грижи за децата си. Разбира се, след самоубийството на майка й Корнелия бе прекарала две години с баба си Марция, но на нея й беше омръзнало от деца и се отнасяше към семейните си задължения с досада, понякога дори със злоба. Затова когато Елия бе дошла да живее в къщата им, и малкият Сула, и Корнелия я бяха посрещнали с отворени обятия и веднага я приеха за своя родна майка.

Корнелия хвана студената ръка на Елия и се замисли за побъркания си баща. Само той беше способен на такива резки обрати, на такива неочаквани реплики и постъпки, на толкова непоследователност и в същото време злоба и омраза към всички наоколо. Все едно беше някакъв клокочещ вулкан, готов всеки миг да изригне и да удуши в огнена прегръдка не само любовта у другите, но и човешкото у самия себе си.

— Какво чудовище! — процеди през зъби родната дъщеря на Сула.

— Недей — опита се да го защити Елия. — Според мен баща ти е човек, който никога не е бил щастлив. Той нито знае кой е, нито знае какво иска. А може би знае, но не смее да си го признае. Винаги съм знаела, че връзката ни ще свърши с развод. И все пак се надявах, че поне ще ме предупреди… И аз не знам как. Като промени поведението си, като… каквото и да било! Разбираш ли, в съзнанието му ние бяхме разделени, преди още да сме се сближили. Затова с годините, прекарани заедно, започвах да се надявам… Но това няма значение. В крайна сметка прекарахме много повече, отколкото бях очаквала в началото.

— Поплачи, мамо! Така ще ти олекне.

Но вместо да заплаче, Елия само сухо се изсмя.

— О, не, вече твърде много плаках по изгубеното ни момче. Тогава умря и той.

— Той дори няма да ти даде нищо в замяна, мамо. Познавам го! Освен всичко друго е стиснат, та една стотинка не би благоволил да ти остави.

— Да, знам.

— Но ти си пазиш зестрата, нали?

— Не, дадох му я преди много време.

Тогава Корнелия Сула изпъчи гърди и гордо заяви:

— Щом е така, мамо, ще живееш с мен. Няма и аз да те изоставя. Квинт Помпей ще ме разбере и ще даде съгласието си.

— Не, Корнелия. В една къща и две жени са много, а ти така и така трябва да се спогаждаш със свекърва си. Тя е изключително мила жена и много те обича; но няма да се зарадва, ако я принудиш да приеме трета жена в дома си.

— Тогава какво ти остава? — възкликна отчаяно заварената й дъщеря.

— Ще остана за през нощта в дневната ти и ще се опитам да измисля нещо — отговори й спокойно Елия. — И все пак, ако обичаш, не споменавай още нищо пред свекъра си. Разбираш, че ще го поставиш в много неудобно положение. Ако трябва, говори само с мъжа си. Аз ще напиша бележка на Луций Корнелий, колкото да го уведомя къде съм. Дали ще намериш някого да му я занесе?

— Разбира се.

Ако не ставаше дума за Сула и за неговата дъщеря, Корнелия дори би добавила, че още на сутринта баща й ще си промени решението си и всичко ще се върне, както си е било. Но тя го познаваше твърде добре, за да говори подобни празни приказки.

Когато на другата сутрин дойде отговорът на Сула, Елия разчупи печата на писмото с ледено спокойствие.

— Какво пише? — попита нетърпеливо Корнелия Сула.

— Развеждам се с теб заради доказана неплодовитост.

— О, мамо, та това си е крещяща несправедливост! Та той се ожени за теб, защото беше неплодовита.

— Какво да се прави, Корнелия, баща ти е хитър човек — въздъхна Елия не без известно възхищение към мъчителя си. — Ако наистина е решил да се разведе с мен по тези причини, аз дори не мога да се обърна към съда. Нито мога да си поискам зестрата обратно, нито мога да го накарам да ме издържа. Били сме женени в продължение на дванайсет години. Когато беше сватбата ни, аз още бях на възраст да родя дете. Но нито първият ми съпруг, нито баща ти успяха да ми го направят. За съда това е достатъчно.

— Тогава ти трябва да останеш при мен — решително заяви Корнелия. — Снощи говорих за случилото се с Квинт Помпей. Той лично смята, няма нищо лошо в това да останеш при нас. Може би ако не беше толкова любезна със семейството му, нямаше да е толкова съгласен. Но аз съм сигурна, че всичко ще се нареди!

— Горкият ти съпруг! — усмихна се Елия. — Ти на негово място щеше ли да кажеш друго? Какво би могъл да рече и бедният му баща, щом научи? И двамата са добри люде, щедри и състрадателни. Но аз знам как да постъпя, Корнелия. Има едно-единствено решение.

— О, мамо, не…

Елия дори успя да се разсмее.

— Не, не, Корнелия, разбира се, че не бих сторила подобно нещо! Та нали ще те накарам да страдаш цял живот заради мен! А ако има нещо на света, което истински да желая, то е милото ми момиче да си уреди щастлив живот. — Елия се изправи на кушетката и заяви: — Ще отида в Кума, при баба ти.

— При баба ми? О, не, тя е ужасна!

— Глупости говориш! Миналото лято бях три месеца при нея и мога да ти кажа, че си прекарахме чудесно. Тя ми пише често напоследък, най-вече защото се чувства самотна. На шейсет и седем години, Корнелия, всеки се страхува да не се окаже напълно изоставен. Няма нищо по-страшно от това, когато си отидеш от този свят, в дома ти да живеят само робите. Докато беше жив, Секст Юлий я посещаваше съвсем рядко, но смъртта му силно я покруси. Не знам в последните няколко години изобщо да са се виждали с Гай Юлий, пък и Марция не се разбира нито с Аврелия, нито с Клавдия. Нито с внуците си, както забелязвам.

— Тъкмо това имам предвид, мамо. Тя е толкова закостеняла, че каквото и да сториш, не можеш да й угодиш. Познавам я! Нали тя се грижеше за нас, преди да се появиш ти.

— Може и така да е, но двете с нея се разбираме чудесно. Винаги сме се разбирали. Бяхме приятелки много преди да се омъжа за баща ти. Нали тя ме препоръча на Луций Корнелий за съпруга. Следователно най-малкото има задължения към мен. Ако отида да живея при нея, поне ще има кой да се нуждае от мен. Ще си имам занимания, при това полезни някому, и дори няма да й се чувствам излишно задължена. Мисля, че щом се отърся от преживяния шок, в компанията на Марция ще се чувствам по-добре, отколкото където и да било другаде. — Личеше си, че Елия говори напълно убедено.

Това решение на въпроса можеше да бъде посрещнато единствено с признателност от страна на Помпей Руф и семейството му. Макар че никой в къщата не би отказал подслон на изоставената Елия за постоянно, когато се разбра, че един ден ще си замине, всички я наобиколиха с искрено внимание.

— Не мога да го разбера този Луций Корнелий! — говореше на другия ден Помпей Руф на гостенката си. — Когато се видяхме днес, се опитах да повдигна въпроса за развода ви, най-малкото да му обясня, че съм ти предложил да живееш у нас. А той… Да можеше да си представиш как само ме изгледа! Направо ме побиха тръпки! Истина ти казвам, почувствах се ужасно. Мислех си, че го познавам. Най-лошото е, че заради положението си, а и заради ползотворната ни съвместна работа съм длъжен да се правя, че всичко е наред, че нищо между нас не се е променило. Обещахме на гласоподавателите, че ще бъдем задружен екип, не мога сега да се отметна от съюза си с него и да се превърна в негов враг.

— Разбира се, че не можеш — подкрепи го веднага Елия. — Квинт Помпей, знаеш, че нито за миг не съм и помисляла да те настройвам срещу Луций Корнелий! Отношенията между двама съпрузи трябва да занимават единствено тях, затова е най-добре околните да не си блъскат главите за неща, които няма как да разберат. Това, че сме се разделили без явна причина, е само наш проблем. За всичко си има причини, за един развод те са винаги уважителни. Кой знае? Може пък Луций Корнелий наистина да иска деца. Единственият му син умря, той няма наследник. А пък и никога не е бил богат, за да го съдя за откраднатата зестра. Сигурна съм, че ще си наредя добре бъдещето. Ако само можеш да пратиш някого да занесе писмото ми до Кума и да изчака отговора на Марция, скоро ще знаем какво точно ми предстои.

Квинт Помпей обаче продължаваше да гледа в краката си. От неудобство лицето му бе станало по-червено от косите му.

— Луций Корнелий вече ми прати дрехите и личните ти вещи. Много съжалявам за случилото се, Елия.

— Е, това поне са добри новини! — опитваше се да изглежда спокойна Елия. — Започвах да се тревожа да не е хвърлил всичко на боклука.

— Цял Рим говори само за това.

Елия вдигна вежди.

— За кое по-точно?

— За развода. За жестокостта, проявена към теб. Никой не може да приеме станалото с равнодушие. — Квинт Помпей се покашля. — Да не ти правя излишни комплименти, но ти си една от най-уважаваните римски дами. Навсякъде обсъждат случая в подробности, вече е обществена тайна пълното ти разорение. Днес на Форума Луций Корнелий бе публично освиркан.

— О, бедният Луций Корнелий! — съжали чудовището Елия. — Представям си какво му е било.

— И да му е било неприятно, с нищо не го е показал. Казват, че отминал, все едно нищо не се било случило. Защо, Елия? Защо? — И поклати тъжно глава. — След толкова години, прекарани заедно, просто не мога да си го обясня! Ако наистина държи да има втори син, защо не се разведе с теб веднага след смъртта на малкия Сула? Та това беше преди цели три години.

Отговорът на Помпеевия въпрос дойде до ушите на Елия още преди да е получила отговора на Марция. Възрастната матрона естествено на драго сърце я канеше в дома си.

Новината беше донесена от Помпей Руф-син, който беше толкова развълнуван и възмутен, че едва си поемаше дъх.

— Какво има? — попита Елия, като се убеди, че Корнелия не смее да каже нищо.

— Луций… Корнелий! Оженил се е… за вдовицата на Скавър!

Корнелия Сула не изглеждаше ни най-малко изненадана.

— Така поне може да ти върне зестрата, мамо — рече тя и присви устни в неприкрит яд. — Тя е богата като Крез.

Младият Помпей Руф помоли за чаша вода, отпи на жадни глътки и продължи, този път по-свързано.

— Всичко е приключило тази сутрин. Досега никой не е знаел, с изключение на Квинт Метел Пий и Мамерк Лепид Ливиан. Предполагам, че поне тях е бил длъжен да уведоми за решението си! Квинт Цецилий е неин първи братовчед, а Мамерк Емилий е изпълнител по завещанието на Марк Емилий и играеше ролята на неин попечител.

— Как й беше името? — изведнъж се сепна Елия. — Не мога да си го спомня.

— Цедилия Метела Далматика. За по-кратко й викали само Далматика. Говори се, че преди години — скоро след смъртта на Сатурнин — тя до такава степен си била изгубила ума по Луций Корнелий, че станала за смях пред цял Рим. Буквално била направила на глупак Марк Емилий. Тогава Луций Корнелий не щял и да я погледне. За да я накаже, съпругът й я затвори в къщата си и оттогава с години никой не я бил виждал.

— О, да, добре си спомням случая — каза Елия. — Всичко това ми е известно, само името й ми се беше изплъзнало от паметта. Не че някога сме говорили за нея с Луций Корнелий. Това, което си спомням, бе, не докато Марк Емилий не я затвори завинаги в дома си, нямах право да излизам никъде, докато Луций Корнелий си стои вкъщи. Полагаше изключителни грижи Марк Емилий да не го заподозре в нищо непочтено спрямо жена му. — Въздъхна. — Но и това се оказаха напразни мъки. Марк Емилий така и не позволи да го изберат за претор.

— Е, горката няма да познае бял ден с баща ми — отсъди мрачно Корнелия Сула. — Не знам досега да е направил някоя жена щастлива.

— Не говори такива неща, Корнелия!

— О, мамо, крайно време е да се примириш, че съм пораснала! Вече сама гледам дете! И познавам баща си много по-добре от теб, защото никога не съм го обичала така, както го обичаше ти! Все пак аз съм плът от неговата плът и само при тази мисъл ме побиват тръпки. Баща ми е чудовище. А жените само го подтикват да го доказва. Родната ми майка се самоуби и колкото и да ме убеждават, никога няма да повярвам, че причината не е била в баща ми.

— Това е въпрос, на който никога няма да намериш отговора, Корнелия, затова по-добре не мисли за него — посъветва я с гробовен тон Квинт Помпей.

Елия изведнъж се сети за нещо.

— Колко странно! Ако някой ме беше попитал за кого смятам, че ще се ожени Луций Корнелий, веднага бих отвърнала: за Аврелия!

Корнелия кимна в съгласие.

— И аз бих казал същото. Двамата толкова си допадат. Козината различна, нравът — един и същ. — Тя вдигна рамене и злобно добави: — Това е то, същински вълци са и двамата.

— Не се сещам някога да съм се запознавала с Цецилия Метела — подхвърли Елия, за да не даде повече повод на дъщеря си за подобни изказвания. — Дори когато преследваше мъжа ми, нямах представа що за човек е.

— Вече не е твой мъж, мамо! Стана неин.

— В интерес на истината никой не може да твърди, че я познава — обади се Помпей, който също гледаше как да успокои Корнелия. — След онази забежка, колкото и невинна да се е оказала в крайна сметка, Марк Емилий я е обрекъл на същински затвор. Имат две деца, момче и момиче, но и тях никой не познава. И майка, и деца са пълна загадка за римските клюкари. А откакто Марк Емилий си отиде, вдовицата му изчезна съвсем от чуждите погледи. Затова и целият град е толкова любопитен. — Той подаде чашата си на роба да му долее вода. — По някаква случайност днес е денят, в който й се позволява да напусне траура си. Още една причина по улиците да се подхвърлят какви ли не предположения.

— Сигурно много я обича — каза Елия.

— Глупости! — възрази Корнелия Сула. — Баща ми не обича никого.

След като остави Елия сама, Сула невъзмутимо продължи пътя си надолу по Кливус Виктория. Скоро обаче цялото му самочувствие се смачка под тежестта на неизлечимата болка и той изпадна в познатите си мрачни настроения без надежда да се отърси от тях. Затова реши да си го изкара още повече върху твърде добричката и още по-досадна Елия и сякаш случилото се й беше малко, още на другата сутрин отиде да посети приятеля си Метел Пий. Доколкото изобщо някога се бе интересувал от вдовицата на Скавър, Сула вече не помнеше нищо от чувствата си. Далматика му беше напълно безразлична, но чрез нея той щеше да накара Елия да страда. Разводът му се струваше недостатъчен; вече беше забил ножа в сърцето на бившата си жена, сега му трябваше и здраво да го развърти, та раната никога да не зарасне. Какво по-добро решение от това да се ожени веднага за друга, да убеди цял свят, че е напуснал Елия заради красивите очи на Далматика? „Тия проклети жени — размишляваше Сула, докато вървеше по улицата, — са ме преследвали още от времето, когато бях младо момче. Още щом се отказах да продавам услугите си на мъжете, те се нахвърлиха с цялата си ярост върху мен, за да ме разкъсат на части. Тогава си казвах, че са глупави и доверчиви, че представляват лесна плячка за ловец като мен. Но плячката се оказах самият аз. Превърнах се в тяхна жертва. На Никополис и Клитумна им го върнах, както заслужаваха, Юлила сама посегна на живота си. Но да се убие Елия е твърде опасно. А разводът не й стига. Тя и без това го очакваше от години.“

Завари Прасчо в интересен разговор с новия квестор Мамерк Емилий Лепид Ливиан. Това, че двамата бяха заедно тъкмо в този момент, беше един от поредните подаръци на съдбата. Сула и без това не се съмняваше в благосклонността на Фортуна?

В това Мамерк и Прасчо Младши да бъдат близки нямаше нищо изненадващо, още по-малко осъдително. Но Сула навяваше толкова скръб и страх със самото си появяване, че в присъствието му двамата приятели се чувстваха подобно на любовници, заловени посред най-приятните мигове.

Обучени на войнишки нрави, двамата станаха от столовете си и изчакаха първо новодошлият да се разположи удобно до тях, преди отново да седнат. Нито Мамерк, нито Метел знаеха какво да кажат.

— Да не сте си глътнали езиците? — попита Сула.

Метел Пий чак се стресна и нервно подскочи на стола си.

— Не, Луций Корнелий. Прости ми, но мислите ми се бяха запилели някъде д-далеч.

— Сигурно и твоите, Мамерк? — подхвърли уж шеговито Сула.

Флегматичният Мамерк, който трудно се плашеше, още по-малко от приятели, дори успя да се усмихне.

— Е, да, Луций Корнелий…

— Тогава сте уцелили тъкмо мига, когато и двамата ще дадете съвсем нова посока на мислите си — заяви властно той и другите двама наостриха уши в очакване да чуят новината.

— Искам да се оженя за Цецилий Метела Далматика — изрече с вълчата си усмивка.

— Юпитере! — изпищя смаяният Метел Пий.

— Това не беше особено оригинално, Прасчо — отвърна му Сула и като стана от стола си, се запъти право към вратата. Преди да се изгуби в атрия, се обърна към двамата. — Искам сватбата да стане още утре. Нека и двамата се замислите по въпроса и ми пратите отговора си преди вечеря. Желанието ми е да се сдобия със син, затова се разведох с жена си, неспособна да ми го роди. И все пак не ми е вече по вкуса да се женя за млади и глупави момичета. Човек на моята възраст търси сериозни връзки. Искам зряла жена, която вече е доказала плодовитостта. Цедилия Метела вече има две деца, едно от които момче. Сетих се за нея и защото — така поне изглеждаше преди години — Далматика, като че ли имаше известна слабост към мен.

Когато неканеният гост изчезна зад вратата, Метел Пий и Мамерк останаха дълго време да се гледат един друг глуповато, без да се сетят нищо да кажат.

— Юпитере! — възкликна отново Прасчо, този път по-тихичко.

— Ей на това му се вика изненада — съгласи се Мамерк, който всъщност възприе цялата сцена доста по-спокойно. Понеже нямаше претенциите да познава Сула така, както Метел Пий убеждаваше всички, че го познава, изненадите не го изненадваха.

Прасчо Младши се почеса по тила и поклати глава.

— Защо точно тя? Откакто я посетих за последно след смъртта на Марк Емилий, Далматика напълно изчезна от полезрението ми. Тя може и да ми се пада първа братовчедка, но от времето на онази тъжна афера с Луций Корнелий — бре, какво съвпадение — беше обречена на същински затвор, много по-страшен, отколкото да я бяха затворили в Лаутумиите. — Метел продължаваше да гледа в недоумение приятеля си. — Като изпълнител на завещанието ти все ще си я срещал през последните няколко месеца.

— Нека все пак ти отговоря на първия въпрос, защо точно тя. Е, предполагам, че парите й донякъде обясняват нещата — рече Мамерк. — Колкото до втория ти въпрос, наистина съм я навестявал няколко пъти след смъртта на Марк Емилий, но не толкова често, колкото ми се полагаше според поетите задължения. Когато съпругът й почина, аз още бях на бойното поле, но заради завещанието на Марк Емилий и купищата неуредени въпроси след смъртта му трябваше да се върна веднага. Тогава се видях за пръв път с Далматика. Да ти кажа искреното си мнение, младата вдовица хич не жалеше покойника. Много повече я занимаваше мисълта за децата. Естествено на мен това не ми направи много лошо впечатление. В крайна сметка възрастовата разлика между нея и Марк Емилий беше твърде голяма, за да могат истински да се сближат. Четиридесет години, нали така?

— Мисля, че нещо такова. Спомням си, че когато я омъжиха, изпитвах известно съчувствие към братовчедка си. По принцип тя трябваше да отиде за сина на Марк Емилий, но той се самоуби. На баща ми му хрумна да я даде тогава на приятеля си, въпреки възрастта му.

— Това, което ми направи най-голямо впечатление у Далматика, беше свенливостта й — продължи да разправя Мамерк. — Може и да не е било свенливост, а просто липса на всякакво самочувствие. Макар да я убеждавах, че нищо не я задържа насила в къщата й, тя така и не пожела да се покаже на улицата. Пък и къде да отиде, след като няма изобщо приятели?

— Че и откъде да има приятели? Като ти казвам, че Марк Емилий я осъди на затвор, имах го предвид съвсем буквално — отговори му Метел Пий.

— Откакто той умря — размишляваше Мамерк, — Далматика остана съвсем сама в дома му, заедно с децата и неколцина роби. Поради липсата на работа разпродадохме останалите. Когато обаче й предложих да покани тази или онази леля или братовчедка да живее у дома й, Далматика се оказа доста притеснена. Не искаше и да чуе някой отново да я наглежда. Най-накрая се принудих да наема семейство добре образовани люде с известна репутация да живеят с нея. Тя добре разбира правилата, с които е длъжна да се съобразява една римска вдовица, особено като се има предвид някогашната й забежка; но предпочиташе да живее с непознати, отколкото с представители на фамилията. Цялата тази история е толкова жалка, Квинт Цецилий! На колко години беше братовчедка ти, когато се влюби в Луций Корнелий? На деветнайсет или бъркам? Тогава мъжът й беше на шейсет!

Прасчо вдигна рамене.

— В брака има винаги известна доза късмет, Мамерк; или случваш на партньор, или не. Погледни мен например. Женен съм за по-малката дъщеря на Луций Крас Оратор, чиято голяма сестра има вече трима синове. Докато моята Лициния продължава да стои бездетна; и то не е, защото не сме се старали, имаш думата ми! Вече се замисляме дали да не поискаме някой от племенниците й за осиновяване.

Изведнъж Мамерк сбърчи вежди, сякаш беше осенен от идея.

— Знаеш ли какво ти предлагам. Защо ти не направиш като Луций Корнелий! Веднага се развеждаш с Лициния, задето не ти е родила дете, и се оженваш за братовчедка си Далматика.

— Не, Мамерк, няма да стане — поклати главата Прасчо. — Твърде съм привързан към жена си, за да я оставя.

— Тогава трябва да се замислим сериозно за предложението на Луций Корнелий?

— О, да, разбира се. Луций Корнелий може и да не е богат, но у него има нещо изключително важно в днешни времена: той се е родил велик човек. Братовчедка ми Далматика вече имаше случай да споделя леглото на един велик човек, редно е да я представим на друг. Луций Корнелий тепърва започва своето издигане в обществото, Мамерк. Всъщност не знам откъде ми е дошла подобна идея, след като един консул няма какво практически повече да гони. Но той ще продължи напред! Сигурен съм, че ще го стори. Той не е нито Марий, нито Скавър, ала съм сигурен, че ще успее да затъмни славата и на двамата.

При тези думи на домакина си Мамерк на свой ред стана да си ходи.

— Щом е така, най-добре веднага да навестим Далматика. Редно е да чуем и нея какво ще каже по въпроса. Във всеки случай сватбата не може да се състои точно утре.

— Защо не? Вече би трябвало отдавна да е излязла от траура си!

— Нищо подобно. Колкото и да ти изглежда странно, траурът й приключва тъкмо днес — осведоми го Мамерк. — Ето защо ще бъде твърде подозрително да се омъжи още на другия ден. След няколко седмици ще е най-добре.

— Не, сватбата трябва да стане утре на всяка цена — възрази му горещо Метел. — Ти още не си опознал Луций Корнелий така, както го познавам аз. Досега не се е родил човекът, който повече от него да заслужава уважението ми, но на Луций Корнелий не може да се противоречи, Мамерк! Ако решим, че бракът между двамата с Далматика е възможен, то трябва да го сключим, когато той иска.

— Чак сега се сещам нещо, Квинт Цецилий. Последния път, когато се видях с Далматика — преди двайсетина дни, — тя сама попита за Луций Корнелий. Разбираш ли, за цялото това време тя не е питала за друг; дори за теб, нейния най-близък роднина.

— Е, когато беше на деветнайсет, братовчедка ми със сигурност беше влюбена в него. Нищо не пречи любовта й да не я е напуснала и досега. Жените имат по-различно мислене от нас; за тях подобна сляпа преданост има огромно значение — рече Прасчо като човек, който е опознал всички тайни на живота.

Когато двамата неочаквани гости потропаха на вратата на Марк Емилий Скавър и се срещнаха с младата му вдовица Цецилия Метел Далматика, братовчед й със собствените си очи се убеди в правотата на Мамерк. Далматика беше не просто свенлива, тя се беше превърнала в същинска малка мишка. И все пак доста привлекателна, при това любезна и благодушна. Понеже беше твърде зает с други неща, Метел дори не се замисли как ли би се чувствал сам, ако на седемнайсет му предложеха за съпруга шейсетгодишна старица. Жените винаги правеха това, което искаха мъжете, пък и един шейсетгодишен мъж винаги има много повече за даване, отколкото жена, прехвърлила четиридесет и петте. Обзет от подобни размишления, Прасчо се вживя в ролята на патерфамилиас и взе думата да обясни целта на посещението:

— Далматика, днес двамата с Мамерк Емилий приехме от твое име официално предложение за брак. И двамата силно ти препоръчваме да се довериш на избора ни, макар че, разбира се, ти си в положение сама да определяш кое е добро за теб и кое — не. — Метел Пий нарочно говореше с такива патетични фрази. — Не забравяй, че покойният ти съпруг беше принцепс сенатус, че ти е оставил две деца, за които трябва да се грижиш. Затова сме на мнение, че отправеното ти предложение е най-доброто, за което можем сами да помислим.

— И кой е мъжът, отправил ми своето предложение, Квинт Цецилий? — попита тихичко Далматика.

— Консулът Луций Корнелий Сула.

Изведнъж лицето на вдовицата засия от щастие; потъмнелите й сиви очи ненадейно заблестяха като истинско сребро. Без дори да се усети какво прави, Далматика вдигна ръце над скута си и радостно ги плесна.

— Приемам! — рече задъхано тя, да не би двамата й попечители изведнъж да се откажат от намеренията си.

Те пък само мигаха и се чудеха какво да кажат. И двамата седяха готвили повече време да я убеждават и сега не знаеха как да продължат.

— Той държи да се ожените утре — рече най-накрая Мамерк.

— О, ако иска, може и още днес!

А сега какво да кажат?

Мамерк все пак се опита да представи нещата в по-сериозна светлина:

— Ти си много богата жена, Далматика, а ние още сме нямали случай да обсъдим с Луций Корнелий финансовите въпроси, най-вече полагащата ти се зестра. Мисля, че доколкото гледа на нещата, богатството ти не е от първостепенно значение. За Луций Корнелий е достатъчно да знае, че жена му не е бедна, пък какво точно представлява състоянието й не е толкова важно. Това, което ни съобщи той, бе, че се е развел с предишната си жена, защото не може да има дете от нея. Предпочитал обаче да не се обвързва с младо момиче, а с благоразумна жена, доказала способностите си на майка… Така де, по възможност жена, която вече има деца.

Подобно сухо изложение на фактите накара блясъкът в очите на Далматика донякъде да угасне, но тя побърза да кимне в разбиране, макар и да не каза нищо.

Оттам нататък Мамерк затъна в безбрежните блата на семейните финанси.

— Разбира се, повече не би могла да живееш в дома на предишния си съпруг. Къщата става автоматически собственост на малкия ти син, а с грижите по поддържането й се заемам аз като изпълнител на завещанието. Предлагам сама да се обърнеш към семейството, в чиято компания живееш. За нас ще бъде чудесно, ако те се съгласят да обитават къщата до пълнолетието на сина ти, който да поеме стопанисването на бащините имоти. Онези роби, които не искаш да те последват в новия ти дом, могат и занапред да останат в домакинството на живеещите тук. Къщата на Луций Корнелий обаче е доста по-скромна от тази на Марк Емилий и не бих се учудил, ако ти заприлича на килия.

— По-скоро тази тук ми прилича на килия — рече Далматика с известна ирония.

— Едно ново начало би означавало и нов дом — взе отново думата Метел Пий, за да помогне на Мамерк. — Ако Луций Корнелий даде съгласието си, можем веднага да намерим друга къща с подобни размери. В крайна сметка и двамата с него заемате високо място в римското общество. По принцип твоята зестра представлява сумата, която ти завеща навремето покойният ти баща, чичо ми Далматик. Ти можеш да се разпореждаш и със значителното наследство, което ти е отредил Марк Емилий, макар то да не може да се счита за зестра. Все пак в името на твоя личен интерес двамата с Мамерк Емилий ще се погрижим всичко твое да си остане твое. Не мисля, че ще бъде разумно да оставяш Луций Корнелий да се разпорежда с парите ти.

— Както желаете — вдигна рамене Далматика.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да попитаме Луций Корнелий съгласен ли е с нашите изисквания. Ако всичко е наред, можем да насрочим сватбената церемония за утре в шест часа след изгрев-слънце, на това място. Докато не ви намерим по-подходящо жилище, ще се преместиш в дома на Луций Корнелий — довърши с условностите Мамерк.

И понеже Луций Корнелий се съгласи с всички поставени от двамата попечители условия, без дори да промени изцяло безразличното си изражение, двамата с Цецилия Метела Далматика сключиха брак точно в шестия час на другия ден. Обредът бе извършен от самия Метел Пий, Мамерк играеше ролята на свидетел. Всички излишни усложнения бяха спестени; кратката церемония — Сула нямаше да допусне втори път грешката да сключи конфареацио — скоро приключи и двамата младоженци се запътиха към къщата на съпруга, придружени от двете деца на Далматика, Метел Пий, Мамерк и тримата роби, с които невестата не бе пожелала да се раздели.

Когато Сула грабна новата си жена да я пренесе през прага на дома си, Далматика потръпна в неприятно усещане. Лекотата, с която мъжът й изпълняваше за трети път добре заучения жест, не я зарадва никак. Мамерк и Метел Пий бяха поканени да изпият по чаша вино, но си тръгнаха толкова бързо, че новият иконом Хризогон, който развеждаше децата и възпитателя им из къщата и ги запознаваше с новото им жилище, дори не успя да ги изпрати, както повеляваше учтивостта. Другите двама роби стояха в единия край на перистила и се чувстваха като изгубени деца в чуждия дом.

Младоженците бяха оставени съвсем сами в атрия.

— Е, жено — рече без всякакви церемонии Сула, — случи ти се пак да се омъжиш за стар мъж. Писано ти било и два пъти да бъдеш вдовица.

Далматика изгледа Сула с недоумение, без да знае какво да му отговори.

— Ти не си стар, Луций Корнелий!

— Нали, само на петдесет и две… Когато жена ти още няма трийсет, това си е чиста проба старост.

— В сравнение с Марк Емилий ти си същински младеж!

Сула отметна глава и бурно се засмя.

— Има само едно място, където подобна забележка може да се провери — рече той и грабна повторно Далматика на ръце. — Днес няма да вечеряш, жено! Време е за лягане.

— Но децата! Нова къща…

— Вчера, след като се разведох с Елия, си купих и нов иконом. Много оправен тип. Казва се Хризогон и е мазен грък от най-гнусната порода. Достатъчно е да разберат, че господарят им ще ги разпъне на кръст за всеки пропуск, и можеш да разчиташ на тях. — Сула присви устни. — За децата ти ще се грижат добре. Хризогон ще има дълго време да ми се подмазва.

Още щом положи новата си съпруга на брачното легло, Сула доби ясна представа в какво са се изразявали съпружеските й отношения с покойния Скавър. Щом той я пусна, Далматика скочи като ужилена и бръкна в сандъка с дрехи, който робите бяха оставили преди малко в спалнята, и извади прилежно сгънатата си нощница. Докато я гледаше и не можеше да повярва на очите си, Далматика му обърна гръб, отпусна горния край на кремавата си, вълнена роба и след като я захвана здраво под мишница, успя да провре глава през дупката на нощницата и без да показва нищо от прелестите си — да се преоблече. Досега беше облечена като за през деня, вече беше готова за нощта. Във всеки случай той не можа да зърне нищо от тялото й!

— Я сваляй проклетата дрипа! — не издържа и се обади зад гърба й.

Далматика се обърна към него и усети как дъхът й секва.

Сула беше чисто гол и бялата му кожа чак грееше на светлината на маслените лампи. Гърдите и коремът му се криеха под гъсти косми, оцветени със същото русо — червеникаво като косата му. Там, където възрастта трябваше да го е наказала с шкембенце, коремът му бе плосък и стегнат като на младеж, а гърдите му, вместо да увиснат, се пъчеха със здравите си мускули.

Навремето Скавър прекарваше цели часове да бърника под дрехата на жена си, да я щипе по гърдите и да прокарва пръсти между краката й, преди пенисът му най-сетне да се приготви за работа. Неговият си оставаше и досега единственият мъжки полов орган, с който Далматика бе влизала в контакт; но който така и никога не беше виждала. Скавър си оставаше старомоден римлянин и се опитваше да ограничава до крайност сексуалната си свобода в леглото. Така поне се държеше със законната си съпруга, за да я учи и нея на скромност и да не й дава повод за взискателност; това, че в обятията на други се държеше много по-разкрепостено, на Далматика не й беше съдено някога да разбере.

Докато изведнъж младата жена се запознава със Сула, патриций до мозъка на костите си, държащ не по-малко от покойния Скавър на добрите аристократични обноски, но въпреки това готов да се покаже, както го е майка родила, и да размаха гордия си, твърд и голям член, все едно иска да замести бронзовата статуетка на Приап в кабинета на Скавър. Далматика беше достатъчно добре запозната с физиологическите различия у мъжа и жената, защото за целта във всеки римски дом стояха изложени подходящи произведения на изкуството. Голи мъже с щръкнали гениталии можеха да се забележат по задължителните статуи на Хермес, по свещниците и краката на мебелите, дори по фреските по стените. Но като че ли досега чудесата от картините нямаха никаква връзка с половия живот в семейството. Далматика трябваше да споделя леглото си със съпруг, който никога не смееше да й се покаже и който въпреки зачеването на две деца едва ли би могъл да се съревновава с качествата на легендарния Приап, надничащ от кажи-речи всеки ъгъл в просторната къща.

Когато преди толкова много години Далматика за пръв път бе видяла Луций Корнелий Сула, той буквално я беше зашеметил. Дотогава не й се беше случвало да срещне друг мъж, толкова красив, толкова здрав и силен и в същото време… толкова женствен. Това, което тя беше изпитала в онзи миг, а и по-късно, докато го преследваше с недоизказаното си обяснение в любов и му слагаше прът в колелата, не беше свързано точно с плътта; тогава Далматика вече беше омъжена жена, бе имала случай да се докосне до чуждата плът и я беше смятала за най-маловажната и най-малко привлекателната подробност в нечии любовни отношения. Увлечението й към Сула си оставаше все още платоническо; за нея любимият беше повече от въздух или пясък, отколкото от плът и кръв. Далматика се бе научила да броди като призрак из улиците на Рим, да се крие по входове и зад колони и да поглъща отдалеч красотата на своя Луций Корнелий. В мечтите си тя усещаше много повече горещите му целувки, отколкото коравия му член, затова и копнежът по него можеше спокойно да мине за романтично занимание. Това, което Далматика искаше от Сула, бе да се признае за неин пленник, да я моли за милост, да й служи предано, прегърнал краката й и изливащ любовта си в потоци от горестни сълзи.

Най-накрая Далматика се беше сблъскала със съпруга си Скавър, който промени живота й. Единствена остана непокътната моминската й любов.

— Ти се превърна в посмешище за цял Рим, Цецилия Метела Далматика — беше й говорил в онзи паметен ден Скавър с глас, студен и безизразен. — Но което е много по-лошо, успя да направиш и мен на посмешище. В целия град няма човек, който да не ми се подиграва, на мен, първия сред римляните. Крайно време е това да спре. Ти си позволи да мечтаеш, да въздишаш и да се излагаш по най-жалък начин заради човек, който при това не ти е дал и най-малкия повод да вярваш в споделеността на безсмислените си чувства; заради човек, който нехае за теб и глупавото ти ухажване и когото аз се видях принуден незаслужено да накажа, за да защитя собствената си чест и достойнство. Ако не беше ти да се изправиш така безразсъдно между нас, този човек сега щеше да заема полагащото му се място на римски претор. Така че няма да преувелича, ако ти кажа, че благодарение на женската си глупост и слепота ти провали два живота — на законния си съпруг и на напълно непознат човек, който с нищо и за нищо не ти е виновен. Това, че не наричам и самия себе си невинен, се дължи на слабостта ми да толерирам толкова дълго време жената, позоряща името и семейството ми. Надявах се обаче ти сама да прогледнеш с моите очи и да забележиш в каква ужасна каша се забъркваш; това беше единственият начин да докажеш пред римското общество, че ненапразно си наследница на една от големите фамилии в града и ненапразно си се омъжила за принцепс сенатус. Уви, времето доказа, че ти си оставаш една безмозъчна глупачка, а единственият начин да се оправя човек с безмозъчните глупачки е да им попречи веднъж завинаги да показват глупостта си пред околните. От днес нататък ти няма да напускаш дома ми по абсолютно никакъв повод и причина. Дори на сватби и погребения няма да присъстваш, какво ли остава за посещения у приятелки или ходене на пазар. Не само това, но няма да позволя и ти да приемаш гостенки в къщата ми. Вече съм се убедил, че за нищо не мога да ти имам доверие. Нека ти кажа накрая, че на раменете си носиш една празна тиква и че човек с моето достойнство и обществен авторитет трябва да си скубе косите от яд, задето те е взел за съпруга. Сега си върви в стаята.

Разбира се, колкото и да наричаше жена си недостойна за един принцепс сенатус, Скавър не се отказваше от услугите й в леглото. Времето обаче си казваше думата и той все по-рядко търсеше тялото на жена си в тъмното. Когато Далматика роди син, мъжът й престана да я вини за всичко, което не вървеше в семейството, но най-вероятно от страх Скавър така и не й върна отнетата свобода. Затова на бедната и изоставена съпруга не й оставаше друго, освен в безкрайните часове на скука и самота да мечтае още по-горещо за изчезналия Сула, да си повтаря, че още го обича; и то с все същата девическа душа, която упорито не желаеше да остарее.

Дори сега, когато наблюдаваше голия Сула пред себе си, Далматика не усещаше никакво плътско желание към него. Това, заради което бе изгубила дъха си, бе неземната му красота и невероятната му мъжественост. И в същото време изпитваше разочарование, че разликата между Скавър и Сула се оказва много по-несъществена, отколкото се бе надявала. Красотата и силата, това различаваше един от друг двамата съпрузи, които тя щеше да има в живота си. Но иначе не беше Сула човекът, който щеше да коленичи в краката й, за да плаче с горестни сълзи за любовта й! Не тя щеше да властва над нея, а той — над нея. И Далматика вече усещаше как огромният му таран блъска по портите на крепостта й.

— Свали този парцал, Далматика — повтори Сула.

Тя веднага съблече нощницата си, подобно на дете, заловено на местопрестъплението и готово с всичко да угоди на разгневения си родител. Щом видя тялото й, Сула кимна доволно и се усмихна.

— Красива си — рече той и в гласа му се доловиха неочаквано меки нотки. Приближи се до Далматика, пъхна еректиралия си член между краката й и я притисна до себе си. Още при първата им целувка Далматика изведнъж се усети жертва на усещания, каквито досега не й беше съдено да познае. Чак сега тя разбираше какво означава да се докосва до мъжко тяло, до мъжки устни, до нечий пенис; да усеща нечии ръце да мачкат плътта й. За пръв път дъхът й усещаше сладостта от чистото мъжко тяло, нежния дъх на младата кожа, напомняща на малките й деца.

И така, най-сетне Цецилия Метела Далматика имаше случай да узрее, да прогледне с очите си на жена и да открие истинския живот. Мечтите и фантазиите завинаги се изгубваха, за да отстъпят място на живото тяло, което я обладаваше сякаш от всички страни едновременно. Вместо да се срещне със своя мечтан любим, Далматика попадна в прегръдките на своя господар, към когото не можеше да изпитва друго, освен сляпо обожание.

Самият Сула сякаш изпитваше отново магията на покойната Юлила, та и на изоставения Метробий. Нощта, прекарана в леглото с Далматика, го доведе до екстаз, какъвто не бе изпитвал в продължение на почти двайсет години. „Не само тя е копнеела за мен — чудеше се сам на себе си той как толкова време не си е давал сметка за собствените си желания. — Та това усещане е от жизнена важност за мен! Как съм могъл да съществувам толкова време без него.“

Нищо чудно тогава защо на другия ден след вълшебната нощ, прекарана в леглото с Далматика, Сула се чувстваше като омагьосан и сякаш на краката му бяха поникнали криле, докато вървеше по римските улици. Нищо не можеше да го отърси от съня, в който беше попаднал: нито гневното освиркване от страна на тълпата, недоволстваща заради уважаваната Елия, нито злобните намеци на хора като Филип, които съзираха в цялата история само жажда за Скавровото наследство, нито прегърбената фигура на Гай Марий, опрял се на рамото на Цезар, нито лукавите смигвания на Луций Декумий, нито жалванията на уличните поети, наричащи Сула дърт сатир, а Далматика заблудена красавица… Дори горчивата бележка; която Метробий бе пратил под формата на поздравления заедно с букет теменужки, не засегна попадналия на седмото небе Сула.

Нямаше и две седмици, откакто се бяха оженили, и младото семейство се премести в една от огромните къщи в западния край на Палатина с изглед към Големия цирк и в близост до храма на Великата майка. Фреските в къщата бяха по-пищни дори от тези в осиротелия дом на Марк Ливий Друз, колоните в перистила бяха от чист мрамор, подовете представляваха най-великолепните мозайки в цял Рим, а скъпата мебелировка повече подхождаше на някой източен дворец, отколкото на скромното жилище на римски гражданин. Сула и Далматика се гордееха най-много с масичката си от лимонено дърво, боядисана в електриково синьо и положена върху масивен златен постамент, представляващ двойка преплетени делфини. Масичката представляваше сватбеният подарък от страна на Метел Пий.

Да напусне къщата, където бе прекарал последните двайсет и пет години от живота си, бе за Сула още една промяна, която цялото му същество горещо желаеше. Най-после убиецът на Клитумна и Никополис щеше да избяга от призраците им, досадният Стих повече нямаше да го преследва в таблиния, Юлила, Марция и Елия, събрали се сякаш да изсмучат кръвта от жилите му, щяха да бъдат напълно забравени. И ако Сула не можеше да забрави за сина си, починал на кушетката в собствената му дневна, то поне нямаше да минава повече пред зеещата врата на детската стая, за да си спомня с мъка радостния смях на голото момченце, дебнещо да изненада баща си. С Далматика Сула имаше най-после шанс да започне всичко наново.

Ако тя не съществуваше, той нямаше да се задържи толкова дълго в града, а в крайна сметка от присъствието на първия консул Рим само спечели. Времето, през което стоеше далеч от красивата си съпруга, Сула прекарваше в наблюдение върху въведените от самия него закони за длъжниците, както и в откриване на нови пътища за попълване на хазната. След като кръстосваше безспирно големия град и използваше всяка удала му се възможност да изстиска отнякъде пари, най-накрая успя да осигури заплатите на римските легиони (за което му помогна и Помпей Страбон, изискващ съвсем минимални суми за своите войници) и дори му останаха средства да погаси част от астрономическите дългове към Италийска Галия. За голямо негово удоволствие след време дори му се струваше, че Рим се връща към живот.

Така или иначе, през март Сула сериозно се замисли не му ли идва времето да се отдели от хубавата си, любвеобилна женица. Метел Пий отдавна беше заминал на юг, придружен от Мамерк; Цина и Корнут продължаваха да опустошават земите на марсите, а Помпей Страбон — в компанията на красивия си син, но не и на звездата на епистоларната литература Цицерон — си беше намерил работа някъде из Умбрия.

Преди да замине обаче, Сула имаше да свърши една последна работа. Понеже не ставаше дума за прокарването на закон, а и отговорността падаше върху плещите на двойката цензори, реши, че може спокойно да я свърши в последния момент. За целия си досегашен мандат двамата цензори почти нищо не бяха свършили. Причина за това бе нежеланието им да се занимават с новоизлюпените граждани от италийски произход, които законът на Пизон Фруги поставяше в твърде привилегировано за консервативните им разбирания положение. В крайна сметка новозаписаните в списъците граждани бяха прехвърляни задължително към някоя от осемте отредени за целта триби и чистокръвните римляни продължаваха да държат лостовете на властта чрез останалите двайсет и седем; но и това се струваше опасно за цензорите. За да си измият ръцете от всякакъв провал, двамата герои нарочно бяха нарушили закона, така че ако се случи нещо непредвидено, да преустановят работа и да се оправдаят с въпросната си „недопустима“ грешка. Ставаше дума за някаква незначителна и твърде мъглява церемония, която авгурите ги бяха помолили да ръководят и която цензорите нагло не уважиха. Изкушението да се спасят от политиката беше твърде голямо, затова те само чакаха удобен повод да си дадат сами оставките.

— Принцепс Сенатус, назначени отци, Сенатът е поставен пред тежка криза, засягаща го в самото му съществуване — заговори Сула, застанал както обикновено като каменна статуя пред куриатния си стол. Единствено дясната му ръка се мърдаше, докато разгръщаше някакъв пергаментов свитък. — Донесъл съм списъка на всички онези колеги — сенатори, които повече няма да видим сред нас в Курия Хостилия. Всички те, както се досещате, са вече покойници. Общият им брой надвишава цифрата сто. Вярно, че сред въпросните стотина покойници повечето са с ранг на педарии и дори да бяха живи, нямаше да вземат участие в дискусиите, нямаше да дадат съществен тласък върху римската държавна политика. Техният опит в правото и законодателството не бе по-голям, отколкото на нас, сега присъстващите в тази зала. Но сред това множество от покойници има и такива, които никога не ще прежалим; това бяха хората, способни да ръководят съдилища, да играят ролята на съдии и арбитри при най-сложните правни казуси, да изготвят законопроекти, да съдействат за тяхното усъвършенстване и което е най-важното — да управляват страна! Засега никой от тях не е бил заместен. И още по-лошо, не виждам дори опит да бъде заместен!

Нека изброя имената на тези, за които говоря: цензорът и принцепс сенатус Марк Емилий Скавър; цензорът и върховен понтифекс Гней Домиций Ахенобарб; консуларният сенатор Секст Юлий Цезар; консуларният сенатор Тит Дидий; консулът Луций Порций Катон Лициниан; консулът Публий Рутилий Луп; консуларният сенатор Авъл Постумий Албин; преторът Квинт Сервилий Цепион; преторът Луций Постумий; преторът Гай Косконий; преторът Квинт Сервилий; преторът Публий Габиний; преторът Марк Порций Катон Салониан; преторът Авъл Семпроний Азелион; куриатният едил Марк Клавдий Марцел; народният трибун Марк Ливий Друз; народният трибун Марк Фонтей; народният трибун Квинт Варий Север Хибрида Сукронензис; легатът Публий Лициний Крас Младши; легатът Марк Валерий Месала.

Чак сега Сула се спря и изгледа с известно задоволство смълчаната си аудитория. Личеше си, че всички присъстващи са поразени от прочетения списък.

— Да, разбирам мълчанието ви — продължи този път със спокоен, почти благ глас. — Едва когато стигнем до последното име в този дълъг свитък, ще си дадем сметка колко от големите римски мъже са си отишли, колко от младежите, на които сме залагали надежди, така и няма да ги оправдаят. Седем консули и още седем претори са намерили смъртта си през последните две години. Четиринайсет души, които бяха призвани да седят сега сред нас, да ни напътстват с мъдростта си на управници, да коментират законопроектите на младите, да закрилят римските мос майорум. Сред току-що изброените стояха имената и на още поне шестима, които се готвеха да поемат факлата на управлението и да се наредят рамо до рамо с водачите на Сената. Нататък следват и други имена, сред тях и такива на народни трибуни, които може и да не са си спечелили голяма известност като такива, но бяха хора с опит и способности.

— О, Луций Корнелий, та това е пълна трагедия! — хвана се за главата Флак Принцепс Сенатус.

— Да, Луций Валерий, това е трагедия — съгласи се Сула. — В списъка липсват също така имената на онези колеги, които все още се радват на здраве и живот, но по една или друга причина са откъснати от работата си в Сената; някои от тях изпълняват дълга си из задморските ни провинции, други воюват по различните краища на полуострова. Към списъка обаче спокойно бихме могли да прибавим и онези сенатори, които се видяха осъдени на заточение от Варианската или Плавтианската комисии. Или като Публий Рутилий Руф.

Ето защо се обръщам към уважаемите цензори Публий Лициний и Луций Юлий да направят всичко по силите си, за да изпълнят полагащата им се част от задълженията на Сената. Нека дадат шанс на хората със способности, влияние и лична амбиция да се присъединят към така изтънелите редици на римските сенатори. Нека сред педариите бъдат посочени онези, които да получат право на участие в сенатските обсъждания и да си пробият по-лесно път до управленските постове в страната. Не само това, но все по-често Сенатът не може да събере кворум, за да провежда заседанията си. Как може римският Сенат да защити мястото си на най-важна институция в държавата, ако не може дори да събере кворум?

И така Сула изпълни достойно ролята си в гражданската власт на Рим. Каквото беше по силите му за съживяването на Рим той го стори; най-накрая дори си позволи публично да порицае двамина цензори, бягащи от задълженията си. Време беше да се приключи и войната срещу Италия.

8

В цялото си управление обаче Сула беше пропуснал едно изключително важно свое задължение. Вярно, че откакто почитаемият Марк Емилий Скавър си беше отишъл от този свят, в Сената не се и намираше човек да го подсети за него. Единствено наследникът на Скавър Луций Валерий Флак опита веднъж, и то сякаш между другото, да напомни на Сула, че забравя за една от основните функции на консула, но понеже беше доста слабохарактерен, така и не посмя да настоява. Пък и самият Сула не можеше да обвинява никого в небрежност или разсеяност. Италия бе събрала в себе си цялото внимание на римския политически елит и понеже всички в града бяха попаднали в една или друга степен в капана на войната, никой и не помисляше да следи събитията извън полуострова.

Обаче до последния си дъх Скавър беше защитавал интересите на двамата детронирани източни царе — Никомед Витински и Ариобарзан Кападокийски; енергичният принцепс сенатус дори беше пратил специална комисия в Мала Азия, която да разучи ситуацията там, създадена от агресивния Митридат Понтийски. Начело на тази делегация беше поставен Маний Аквилий, някогашната дясна ръка на Гай Марий от паметната битка при Аква Секстия, после колега на Марий по време на петия му консулски мандат и най-накрая победител във войната срещу сицилийските роби. Заедно с Аквилий за римската провинция заминаха още двама пълномощници — Тит Манлий Манцин и Гай Малий Малтин, както и двамата злощастни владетели Никомед и Ариобарзан. Задачите на комисията бяха съвсем точно определени от Скавър: да се върнат двамата царе на законните им престоли и да се предупреди Митридат, че Рим няма да толерира повече нападенията му срещу съседните страни.

За да му бъде връчено това важно поръчение, Маний Аквилий дълго време беше ухажвал Скавър, а личното му финансово състояние беше много тежко вследствие на огромните загуби, претърпени в самото начало на гражданската война в Италия. От управлението си на Сицилия десет години по-рано Аквилий не беше спечелил практически нищо, като се изключи съдебното дело, повдигнато срещу него при завръщането му. Макар и да беше оправдан, репутацията му доста пострада, при това напълно незаслужено. За всичко беше виновно онова прословуто злато, което навремето баща му бе приел от бащата на сегашния цар Митридат срещу предаването под понтийска власт на половин Фригия; освен това то отдавна беше изхарчено от баща и син, нищо че Аквилий навсякъде беше сочен като богаташ — разбойник. Скавър, който винаги поддържаше тезата за унаследяването на управленските постове, си каза, че в крайна сметка татко Аквилий ще е разправял приказки на синчето си и че от всички римски политици Маний Аквилий има най-големи шансове да се намеси активно в азиатската политика. За да му изрази пълното си доверие, той дори му позволи сам да избере помощниците си.

Като следствие от тази Скаврова щедрост Римска Азия се сдоби с въпросната комисия, дошла повече да граби, отколкото да раздава справедливост. Чуждите народи можеха да си се мъчат, колкото искат, под понтийския ботуш, важното беше тримата римски сенатори да си натъпчат гушите, както подобава. Още преди да бъде уреден дори транспортът на комисията до далечна Азия, Маний Аквилий вече беше сключил много изгодна за него самия сделка със седемдесетгодишния цар Никомед, вследствие на която сто златни таланта се пренесоха от царската хазна на Витиния в банковите сметки на сенатора Аквилий. Ако не беше тази спасителна финансова операция, той дори не би могъл да замине. Заради задаващата се буря в Рим бе приет закон, забраняващ на сенаторите да напускат без позволение полуострова. А за да получи разрешение, Маний Аквилий трябваше най-напред да се оправи с многобройните си кредитори, които да изтрият името му от списъците на рострата.

След като реши, че плаването по море е по-бързо и безопасно от дългото придвижване по Егнациевия път в Тракия, комисията пристигна в Пергам през месец юни. Управителят на Римска Азия Гай Касий Лонгин дори й беше приготвил скромно посрещане.

Когато ставаше въпрос за алчност и корумпирани душички, Маний Аквилий намираше достоен конкурент в лицето на домакина си Гай Касий; и двамата обаче бяха доволни от запознанството си. Така някъде по времето, когато Тит Дидий намери смъртта си под стените на непримиримия Херкулан, в слънчев и прашен Пергам бе сключен страхотен заговор. Целта на заговора бе да се види колко злато могат да спечелят от създалата се ситуация управителят на провинцията и председателят на комисията. И двете страни смятаха, че е най-добре да се краде от страните, граничещи с Понт, които не са под прякото управление на Рим, сиреч Пафлагония и Фригия.

От Пергам сенатските писма до понтийския цар Митридат и арменеца Тигран — и в двете, се настояваше за незабавното оттегляне на войските им от Витиния и Кападокия — бяха пратени чрез куриер. Щом носителите на писмата изчезнаха зад хоризонта, Гай Касий заповяда провеждането на допълнителни учения за единствения си легион съюзнически войски, след което свика всички доброволци в провинцията. Най-накрая, придружени от скромна войскова част, пълномощниците Аквилий, Манлий и Малий заминаха за Витиния, за да положат цар Никомед на отнетия му трон. Ариобарзан трябваше да чака в Пергам, където управителят се оказа изведнъж страшно зает и дори не желаеше компанията му.

Римското могъщество продължаваше да значи много в очите на източните деспоти. Щом забеляза римските сенатори по пътя към Никомидия, Сократ веднага си събра багажа и замина за Понт. Брат му Никомед се качи на царския престол, което направи малко по-късно и кападокиецът Ариобарзан. Тримата пълномощници останаха обаче в Никомидия, където да прекарат последните седмици на безоблачното лято и да обмислят нахлуването с войски в Пафлагония — тънка ивица земя по бреговете на Евксинския понт, разделяща двете царства Понт и Витиния. За Пафлагония се знаеше поне, че храмовете й са пълни със злато, докато витинският владетел трябваше да разочарова покровителите си с противното. Всъщност, когато година по-рано старецът бягаше от Витиния, той бе взел със себе си цялото държавно съкровище; няколкото месеца обаче бяха достатъчно то да се прехвърли в сметките на различните римски майстори на обещания, като се започне с Марк Емилий Скавър (който никога не отказваше дребните подаръчета, щом са от сърце) и се стигне до Маний Аквилий.

Когато се увериха в неплатежоспособността на Никомед, тримата сенатори започнаха да се гледат с известно подозрение помежду си. При това Манлий и Малий имаха известно право да се смятат излъгани, та Аквилий отчаяно се мъчеше да открие начин как да спечели отново доверието им, без да бърка в стоте таланта, скрити на сигурно в Рим. Разбира се, от цялата работа страдаше най-много цар Никомед. Тримата знатни римляни постоянно го увещаваха да нахлуе с войската си в Пафлагония, иначе открито го заплашваха, че пак ще си изгуби престола. Гай Касий също пращаше писма от Пергам, в които подкрепяше исканията на комисията. Най-накрая Никомед отстъпи и свика под знамената малобройната си, но добре въоръжена армия.

В края на септември старият Никомед и трите римски хиени нахлуха в Пафлагония. Начело на армията стоеше лично Аквилий, който се отнасяше към витинския цар като към ненужен товар, способен само да донесе някоя беля. За да бръкне съвсем в раната на Митридат, Аквилий дори накара Никомед да прати инструкции до витинската флота и гарнизоните по пристанищата на Тракийския Боспор и Хелеспонта: отсега нататък се забраняваше всякакво преминаване на понтийски кораби от Евксинския понт в Егейско море. Смисълът на посланието беше ясен: „Да не си посмял, царю Митридате, повече да предизвикваш Рим!“

Всичко се нареди съвсем по плана на Маний Аквилий. Витинската армия предприе победоносен поход покрай морския бряг и превземаше една след друга крепости и градове, плячкосваше храмове и пазарища, за да могат римските пълномощници да си пълнят дебелите гуши. Най-накрая се предаде и голямото пристанище Амастрис, докато Пиламен, управител във вътрешността на страната, открито се присъедини към римския нашественик. След като влязоха в Амастрис, тримата римляни решиха, че е крайно време да се връщат в Пергам, оставяйки бедния витински владетел и армията му да презимуват някъде между Амастрис и Синоп, в съвсем опасна близост с границите на Понт.

Именно в Пергам около средата на ноември римляните посрещнаха делегация от страна на цар Митридат. Досега той не бе благоволил дори да отговори на Скавровото послание. Начело на делегацията стоеше някой си Пелопид, братовчед на царя.

— Братовчед ми, цар Митридат най-смирено умолява проконсула Маний Аквилий да заповяда на цар Никомед и войската му да напуснат земите на Пафлагония и да се върнат на своя територия — рече Пелопид, облечен като обикновен гръцки гражданин и непридружен от никаква въоръжена охрана.

— Искането му не може да се изпълни — отговори му Маний Аквилий, седнал на куриатния си стол. В ръката си държеше жезъла от слонова кост, признак на римския империум, а зад гърба му чакаха наредени дванадесетте ликтори, облечени в морави туники и въоръжени с брадви между дървените пръчки на фасциите. — Витиния е независима държава. Макар да се ползва със статута на приятел и съюзник на римския Сенат и народ, тя сама трябва да решава съдбините си. Не мога да заповядам нищо на цар Никомед.

— Тогава, проконсуле, моят господар Митридат смирено те моли да му позволиш с оръжие в ръка сам да защити себе си и своето царство от посегателството на витинци — продължи невъзмутимо Пелопид.

— Нито цар Никомед, нито витинската армия са нахлули на понтийска територия — напомни му Аквилий. — Ето защо забранявам на цар Митридат да докосне, пък макар и с пръст, цар Никомед и войниците му. При никакви обстоятелства, държа да предадеш точно думите ми на своя цар, Пелопид! При абсолютно никакви обстоятелства.

Пелопид въздъхна, вдигна рамене и простря ръце пред себе си в жест, който нямаше нищо общо с римските обичаи.

— Тогава нека ти кажа последните думи на своя господар, проконсуле. При така създалото се положение цар Митридат ти отвръща следното: „Дори да е сигурен в своето поражение, човекът с достойнство отвръща на удара!“

— Ако твоят братовчед цар Митридат наистина отвърне на удара, той със сигурност ще бъде победен — съгласи се с думите на пратеника Аквилий и даде знак на ликторите си да го отпъдят.

Щом понтиецът си отиде, сред римляните настъпи продължително мълчание. Гай Касий пръв се реши да го наруши.

— Един от понтийските велможи, придружаващи Пелопид, ми намекна, че Митридат смятал да прати протестно писмо до Сената в Рим.

Аквилий надигна вежда в недоумение.

— И какво се надява да постигне с него? Сега в Рим дори няма кой да го изслуша.

Самите те в Пергам пак трябваше да изслушат упорития Пелопид, дошъл след един месец с абсолютно същите искания.

— Братовчед ми цар Митридат ме праща отново, за да повторя молбата му от предния път. Нека му позволите да защитава земите си.

— Но неговите земи с нищо не са застрашени, Пелопид. Затова бъди така добър да повториш и моя отговор на царя си. Моят отговор е не.

— Тогава братовчед ми цар Митридат не вижда друг изход, освен да действа против твоето съгласие, проконсуле. Той ще се оплаче официално пред римския Сенат и народ за това, че римските пълномощници във Витиния подпомагат царство Витиния в агресията му срещу съседни страни и че в същото време отказват на Понт правото да се защити.

— По-добре братовчед ти, великият цар Митридат да не си прави излишен труд! — тросна му се Аквилий. — Що се отнася до Понт, а и до цяла Мала Азия, аз представлявам римския Сенат и народ! Сега се махай и повече не ми се вясвай пред очите!

Пелопид обаче остана известно време в Пергам, най-вече да се увери с очите си какви са намеренията на Гай Касий и на тайнствената войска, която той беше свикал под знамената. Докато понтиецът беше в провинцията, до ушите на римските управници стигна вестта за поредното нахлуване на понтийските и арменските войски в Кападокия. Някой си Митридатов син Ариарат — никой не можеше да твърди с точност кой от всичките с това име — отново се опитвал да седне на кападокийския престол. Маний Аквилий веднага повика Пелопид и му нареди да доложи пред Митридат и Тигран, че Рим е за незабавното изтегляне на силите им от царството.

— Няма как да не се подчинят. Самата мисъл за римските репресии ги кара да треперят от страх — подхвърли самодоволно Аквилий пред Касий, но като че ли сам потрепери. — Гай Касий, та тук ще умрем от студ! Толкова ли е бедна провинцията, че в целия дворец не може да се запали един огън?

Февруари месец духът в резиденцията на управителя до такава степен се беше повдигнал, че Аквилий и Касий намислиха нов, още по-смел план: защо изобщо да се спират пред границите на Понт? Защо да не дадат на Митридат урока, от който той толкова се нуждае? Време беше да се нападне родното му царство. Азиатският легион беше в превъзходна форма, доброволците чакаха на лагер между Смирна и Пергам и също не стояха със скръстени ръце. Освен това на Гай Касий му хрумна поредната гениална идея:

— Никой не ни пречи да се сдобием с още два легиона за похода — рече той на Маний Аквилий. — За целта е нужно само да се свържем с управителя на Киликия Квинт Опий и да го привлечем в заговора. Веднага ще пратя човек до Тарс и ще наредя на Квинт Опий да се яви в Пергам на съвещание по кападокийския въпрос. Империумът на Опий е само пропреторски, докато моят е проконсулски. Той е длъжен да ми се подчини. Ще го убедим, че целта ни е да спрем Митридат от по-нататъшни действия в Кападокия, като го ударим в гръб.

— Говори се — мечтаеше на глас Аквилий, — че в Малка Армения имало повече от седемдесет крепости, натъпкани със златото на Митридат.

Но Касий, войнолюбив наследник на войнолюбива фамилия, не обичаше току-така да се разсейва.

— Ще нахлуем в Понт от четири различни точки по течението на река Халида — започна да крои той стратегията. — Витинската армия ще остане при морския бряг и ще се заеме със Синоп и Амизос. След това ще тръгне нагоре по течението на Халида; така ще намерят достатъчно фураж за конете и товарния добитък, нали конницата представлява най-голямата им сила. Ти, Маний Аквилий, ще поемеш командването на моя легион и ще удариш през Халида Галатия. Квинт Опий ще дебаркира в Аталия и ще напредне през Пизидия. Двамата с него ще излезем на бреговете на Халида, някъде по средата на витинците и твоя легион. Като пуснем в ход четири отделни армии по цялата дължина на реката, Митридат ще се принуди на свой ред да разпокъса силите си. Няма да знае къде са съсредоточени основните ни сили, затова ще се колебае сам къде да удари. Той не е такова величие, за каквото се пише, Маний Аквилий! Повече разчита на златото си, отколкото на голяма армия.

— Срещу нас Митридат просто няма шанс — съгласи се Аквилий и отново се усмихна, обсебен от мисълта за седемдесетте крепости със злато.

За да го върне на земята, Касий шумно се покашля.

— Има само едно нещо, с което трябва да се съобразяваме — предупреди той Аквилий с известна тревога в гласа си.

Маний Аквилий веднага наостри слух.

— И кое е то?

— Квинт Опий е представител на старото поколение. Нали разбираш: да умрем за Рим, честта над всичко и така нататък. Човек като него дори не би помислил да се възползва от поста си за придобиване на странични доходи. Затова не трябва с нищо да го караме да мисли, че походът ни има друга цел, освен тази да възтържествува справедливостта в Кападокия.

Аквилий се изхили.

— Толкова по-добре за нас! Няма да делим и с него.

— И аз така мисля — потри доволно ръце Касий.

Пелопид се опитваше да не обръща внимание на потта, стичаща се по челото и като скри ръце зад тялото си, за да не се вижда от трона как треперят, добави:

— И така, велики царю, проконсулът Аквилий ме отпрати.

Великият цар го бе изслушал сякаш вкаменен; Пелопид не го видя дори да мигне. По време на аудиенцията лицето на царя бе останало все тъй безизразно и братовчедът започваше да се чуди дали Митридат го е чул какво му говори. На четиридесет години обаче Митридат VI Евпатор, владетел на царство Понт в продължение на двайсет и три лета, се бе научил да крие всякакви чувства, освен крайното си раздразнение. Не че новините, които сега Пелопид му носеше, можеха да предизвикат подобно раздразнение; напротив, те бяха очаквани и донякъде дори желани.

През последните две години Митридат бе изпълнен с надежда. Още в деня, когато научи за войната между Рим и досегашните му италийски съюзници, понтийският цар се бе почувствал като нов човек. Инстинктът му подсказваше, че най-сетне е дошъл и неговият ден; че гражданската война в Италия е случаят той да вземе съдбата в ръцете си. Първата му работа бе да прати писмо на зетя си Тигран Арменски, подканвайки го да се готви за нова война. Когато получи отговор, че Тигран е готов да подкрепи тъста си във всяко негово начинание, Митридат си каза, че на първо време ще е най-добре, ако допълнително увеличи проблемите на Рим в Италия. За тази цел изпрати делегация до италийските предводители Квинт Попедий Силон и Гай Папий Мутил в новата им столица Италика и им предложи пари, оръжие, кораби, дори войски, ако им дотрябват. Но за огромно негово удивление делегацията се върна с празни ръце. Силон и Мутил не само че отказваха понтийската помощ, но дори изразяваха презрението си към великия цар.

— Кажете на царя си Митридат, че не му влиза в работата да се занимава с противоречията между Италия и Рим! Никой италийски народ няма интерес от това някакъв си чуждоземен владетел да крои заговори срещу Рим.

Така гласеше отговорът на двамата.

Като настъпена змия се бе прибрал в дупката си понтийският цар и веднага прати нова вест до Тигран, за да го предупреди за лошия развой на събитията. Времето още не било дошло. Нещо по-лошо, Митридат започваше да се съмнява дали това време изобщо ще дойде, щом дори Италия, изпаднала в ужасна нужда от приятели и съюзници в борбата си за независимост, смееше толкова жестоко да захапе протегнатата й от Понт ръка.

Оттогава Митридат започна да се хвърля от една крайност в друга, да се колебае точно когато трябва да нанесе удара си, а след това да строи въздушни кули. Така и не успя да вземе окончателно решение, с чието изпълнение да се заеме. Ако днес му хрумнеше да обяви веднага война на Рим, на следващия ден със сигурност щеше сам да се кори за дързостта си. Но колкото и да се тревожеше и колебаеше, не го показа пред царедворците си. Понтийският цар не разговаряше с никого по държавните въпроси; той не можеше да понася самата мисъл друг да го съветва; дори ако това е могъщият му зет, господар на обширна страна. В царския му двор никой в нищо не можеше да се ориентира. Настроенията на владетеля си оставаха загадка за велможите му, които така и не знаеха дали да се готвят за война или не. Всички щяха да се отзоват с готовност на подобно решение, но иначе никой не го желаеше.

След като се провали с италийската си инициатива, Митридат насочи вниманието си към Македония, където римляните бяха принудени да защитават хиляда километра граница срещу непрекъснато напиращите варвари от север.

Беше нужно само малко раздвижване на неприятелска територия, и Рим щеше да съсредоточи всичките си излишни сили в провинцията. Затова понтийските пратеници отново поеха на далечен път и се озоваха последователно сред бесите, скордизите и останалите войнолюбиви племена от Мизия и Тракия, които само чакаха повод да се нахвърлят върху римските владения. Този път мисията имаше по-голям успех и римската провинция се изправи с най-страшната вълна от нападения през последните няколко години. При първия си щурм скордизите дори успяха да се доберат до град Додона в Епир. Съдбата обаче не беше изоставила напълно Рим и тъкмо по това време Македония се управляваше от способния и безстрашен претор Гай Сенций, на когото още по-способният Квинт Брутий Сура веднага се притече на помощ.

След като варварските набези не успяха да притиснат достатъчно Сенций и Брутий Сура и римляните така и не изпратиха допълнителни войски в провинцията, на Митридат му хрумна да предизвика безредици в самата Македония. Скоро след като великият цар се реши на това, в провинцията се появи някой си Евфем, който съвсем откровено се обявяваше за пряк наследник на Александър Велики (свидетели твърдели, че двамата наистина си приличали физически) и пожелал да му бъде върнат отдавна отнетия от римляните царски престол. За високообразованите жители на градове като Тесалоники и Пела не беше трудно да разобличат мошеника, но селяните от околните планини веднага прегърнаха идеята за възстановяване на погубеното царство. За голяма жалост на Митридат обаче Евфем се оказа доста бездарен като войник и не можа да сформира от многото си привърженици боеспособна армия. Семций и Брутий Сура отново успяха да се справят с положението, без да искат помощ от Рим; не само че не им трябваха, нови легиони, но дори успяха да покрият всичките си разходи с местни пари. Понтийските намерения пак останаха на ниво пожелания.

И така, оказа се, че две години след избухването на конфликта между Рим и италийските му съюзници Митридат не е напреднал с нито крачка към постигането на крайните си цели. Вместо това продължаваше да се колебае и да се съмнява в собствените си сили. Животът се бе превърнал в мъка и за него самия, и за целия му двор. Вечно неспокойният, но и непрозорлив Тигран постоянно подтикваше тъста си към действие и докато се опитваше да го възпре, Митридат продължаваше да се колебае.

Най-сетне царят се размърда на трона си, толкова изненадващо, че всички придворни подскочиха от уплаха.

— И какво друго научи по време на втория си и много по-продължителен престой в Пергам? — попита той Пелопид.

— Научих, че управителят Гай Касий е поставил римския легион, съставен все от съюзници, на бойна нога и че се е заел с въоръжаването и обучението на два легиона доброволци. Това като че ли е най-важното, Велики. — Облиза пресъхналите си устни. Особено държеше да увери господаря си, че дори да се е провалил при дипломатическата си мисия, продължава да поддържа делото му, пък макар и на свой личен риск. — Успях също така да си спечеля съюзник в двореца на управителя в Пергам. Точно преди да замина, Велики царю, от него научих за намеренията на Гай Касий и Маний Аквилий да нападнат през пролетта царството ти. Щели да разчитат на подкрепата на витинския цар Никомед и на съюзника му Пиламен от Пафлагония. Изглежда, че действията им ще бъдат съгласувани с тези на управителя на Киликия Квинт Опий, който дойде специално в Пергам да се съвещава в Гай Касий.

— Знаеш ли дали планираното нападение срещу нас е било съгласувано с римския Сенат и народ?

— Доколкото се говорело в двореца на управителя, не, Велики.

— Не се и учудвам, щом имам насреща си човек като Маний Аквилий. Крушата не пада по-далеч от дървото, а всички знаем какъв беше баща му. Единственото, което кара да живеят тези хора, е жаждата за злато. За моето злато. — Червените му, месести устни се изкривиха в злобна усмивка, разкривайки големите му, пожълтели зъби. — Имам чувството, че и управителят на римската провинция е същият като Аквилий. Както и Квинт Опий от Киликия.

— Що се отнася до управителя на Киликия, царю, нещата стоят по-различно — позволи си да му възрази Пелопид. — Двамата заговорници се опитват да го заблудят с истинската цел на похода. Уж така щели да изкарат обратно войските ни от Кападокия. Доколкото разбирам, Квинт Опий бил от онези хора, които римляните наричат почтени.

Царят отново потъна в мълчание. „Друго си е, когато заплашват собствените ти граници — разсъждаваше Митридат. — Мислят си, че ще ме изтикат чак до източните краища на Понт; мислят си, че ще сложа без бой оръжието си и ще оставя някакви си самозвани управителчета да бродят из царството ми и да крадат. Да грабят страната, отгледала ме, когато избягах като малко дете; страната, която обичам повече от самия себе си. И за която ще направя всичко, та да управлява света.“

— Няма да успеят! — извика на глас царят, достатъчно силно, за да стресне повторно всички в залата.

Царедворците надигнаха глави да го чуят какво ще им нареди, но Митридат отново се умълча.

„Сега му е времето. Часът най-после удари и за мен — говореше си царят на Понт. — Придворните ми също чуха новините от Пергам, всеки от тях може сам да ги прецени. Да прецени римляните, да прецени и Рим. Ако сега се оставя на тези зажаднели за злато римски магистратчета, които се тупат по гърдите, че представлявали римския Сенат и народ и заплашват да нахлуят в царството ми, ако не ги спра, ще си спечеля презрението на всички свои поданици. Ще изгубя авторитета, благодарение на който и досега карам всички да тръпнат от страх. А тогава е сигурно, че някой от кръвните ми роднини ще сметне, че моментът е подходящ за смяна на владетеля на Понт. Някои от синовете ми вече са на възраст сами да управляват, всеки от тях ще разчита на фанатичната подкрепа на майка си, жадна за власт и разкош. А не бива да забравям и братовчедите си по бащина линия — Пелопид, Архелай, Неоптолем, Леонип. Ако си подвия опашката, както римляните се надяват да сторя, ще изгубя цялото си царство. Ще изгубя живота си. Следователно войната срещу Рим се оказва този път неизбежна. Не по мое желание, а вероятно не и по тяхно. Срещу себе си имам не самия Рим, а някакъв заговор от трима самозабравили се глупаци. Място за отстъпление няма. Ще се вдигна на война срещу Рим.“

Щом най-сетне взе съдбоносното решение, Митридат сякаш усети как камък пада от сърцето му, мисълта му се проясни. С блестящите си, широко ококорени очи напомняше на огромна златна жаба. Понт отиваше на война. Понт щеше да даде урок на самозабравилите се Аквилиевци и Касиевци. Понт щеше да владее цяла Римска Азия. А след това щеше да пресече Хелеспонта, за да нахлуе в Източна Македония. Егнациевият път чакаше понтийската армия да поеме на запад. Митридатовата флота щеше да мине през Проливите, щеше да завземе Егейско море и да се разпростре като огромно ветрило на запад. Един ден самата Италия щеше да бъде тъпкана от понтийските крака, а корабите щяха да акостират в пристанището на Остия. Царят на Понт щеше да стане цар на Рим. Царят на Понт щеше да се превърне в най-великия властелин на земята за цялата история на човечеството; щеше да затъмни дори спомена за Александър Македонски. Синовете му щяха да управляват далечни страни като Испания или Мавритания, дъщерите му щяха да се омъжат за царете на Армения, Нумидия или Далечна Галия. Всички съкровища на света щяха да принадлежат на неговия господар, всички красиви жени щяха да са негови и най-важното: негови щяха да са всички земи под небето! Едва сега се сети за зетя си Тигран и се усмихна снизходително. Нека Тигран управлява царството на партите, както се бяха разбрали предварително; нека ако може, разпростре царството си чак до Индия и мъглявите земи нататък.

Но царят така и не каза открито, че ще обяви война на Рим. Вместо това нареди:

— Повикайте ми Аристион!

Целият двор бе обхванат от ново напрежение. Велможите продължаваха да недоумяват какви мисли минават през ума на жабата върху обсипания с диаманти трон. Но каквото и да бе измислил царят, едно бе сигурно: той знаеше накъде да върви.

В тронната зала се появи висок и забележително красив грък, облечен в туника и хламида. Без дори да се почувства неудобно в присъствието на царя, той се просна на пода според дворцовия ритуал и спокойно изчака какво ще му бъде наредено.

— Изправи се, Аристион, имам работа за теб.

Гъркът се надигна от пода и застана в поза, която хем излъчваше почитта му към господаря, хем даваше да се разбере, че когато става въпрос за работа, не се има за по-долен от него. Подобна поза не беше лесна за изработване, та Аристион здравата се бе трудил пред голямото огледало, което Митридат съобразително бе окачил в покоите му. Гъркът неслучайно се гордееше със способността си да бъде точно толкова мазен, колкото да не повърне от погнуса господарят му, и точно толкова нахален, колкото да не отиде при палача. Вече беше прекарал почти цяла година в царския двор в Синоп, където се бе озовал едва ли неслучайно. Той беше по професия перипатетик, пътуващ философ, последовател на основаната от Аристотел школа. Беше се убедил, че повече пари падат, когато изнася недотам забележителните си беседи сред по-необразованите народи, вместо да гладува из заситените с философия градове като Атина, Рим или Александрия. За огромна изненада на Аристион цар Митридат наистина се нуждаеше от услугите му. От времето на последната си разходка из Римска Азия царят се бе убедил в големите празноти в общата си култура и му трябваше човек, който да му помогне да ги запълни.

Аристион особено внимаваше образователната му програма да изключва всякакви писмени упражнения. Достатъчно беше да се разговаря, а в дългите часове, прекарани заедно с Митридат, хитрият атинянин не пестеше думи за някогашното величие на Гърция и Македония, за отвратителната римска машина, която била смазала всичко по пътя си, за неизгодните условия, при които били поставени търговията и предприемачеството в Гърция; и наред с това го образоваше по световна география и история. Най-накрая Аристион до такава степен се издигна в очите на царя, че започна да го учи дори на елегантност и стил; оттам бе и голямото му самочувствие.

— Самата идея, че бих могъл да ти бъда с нещо полезен, ме изпълва с най-радостни чувства, о, Всемогъщи! — разтопи се от удоволствие Аристион.

Царят на свой ред се зае да докаже на всички присъстващи, че дори да се е страхувал от открита война срещу Рим, през последните няколко години усилено е мислил как да я спечели, щом веднъж тя потропа на вратата му.

— Искам да знам дали потеклото ти ще ти позволи да придобиеш достатъчно политическо влияние в Атина.

Аристион обаче с нищо не издаде силната си изненада; напротив, с най-чаровната си усмивка най-нагло излъга, че е от благородна атинска фамилия. Всъщност баща му беше роб, но това беше преди доста време и никой нямаше да се сети. В град като Атина всичко опираше до външния вид, а Аристион приличаше на истински аристократ.

— Тогава ти заповядвам веднага да се завърнеш в Атина и да започнеш да си създаваш политическа популярност. Трябва ми предан човек в Гърция, който да разчита на достатъчно личен авторитет, за да раздвижи общественото недоволство срещу Рим. Как ще го постигнеш, не ме е грижа. Но когато понтийската армия и флота нахлуят в земите от двете страни на Егейско море, искам да ми поднесеш Атина, а и цяла Гърция като на тепсия.

Изведнъж сред придворните се разнесоха шепот и въздишки. Всички се чувстваха еднакво въодушевени от току-що чутото. Кръвта на войника заговаряше в жилите на всеки от царската фамилия. Господарят нямаше да се преклони пред римляните!

— Ние сме с теб, царю! — извика от радост Архелай.

— Твоите синове ти благодарят, Велики! — подкрепи го Фарнацес, първородният син на Митридат.

Жабата на трона изпъчи още повече гърди. Нека се знае, че подобни реакции го радват. Как така не бе разбрал досега, че бунтът витае в близкото му обкръжение, че всяко забавяне може да доведе до преврат и позорна смърт? И роднини, и придворни жадуваха тази война срещу Рим! Но той не беше неподготвен за нея. Напротив, от години знаеше точно как да я води.

— Ще стоим спокойно до мига, в който римските пълномощници и управителите на двете провинции ни нападнат. Веднага щом врагът наруши границата ни, ние ще го ударим с цялата си мощ. Искам флотата да се готви за отплаване, екипажите да се попълнят. Искам войската да очаква с нетърпение първите сражения. Ако римляните си позволяват да заплашват Понт, не виждам защо ние да не заплашим Витиния и Римска Азия. Кападокия вече е моя и ще си остане моя, защото разполагам с достатъчно войска да оставя и на сина си Ариарат. — Най-накрая изпъкналите му очи се спряха отново на Аристион. — Какво чакаш, философе? Вземи колкото злато искаш от хазната ми и върви в Атина да защитаваш смелата си кауза! Но внимавай! Никой не бива да се досети, че работиш за мен.

— Разбирам, Всемогъщи царю, разбирам! — извика високо Аристион и бързо напусна залата.

— Нека останат само Фарнацес, Махар, Митридат, Ариарат, Архелай, Пелопид, Непотолем и Леонип — нареди царят. — Другите са свободни.

В годината, в която бяха консули Луций Корнелий Сула и Квинт Помпей Руф, започна римското нашествие в Галатия и Понт. Докато Никомед III молеше да се завърне в родната Никомидия, пафлагонецът Пиламен заповядваше на собствената му армия да продължи пътя си към Синоп. Маний Аквилий също потегли в поход, като пое легиона съюзнически войски, представляващ целия военен гарнизон на Римска Азия; без да губи време, той пресече римска Фригия, решил да нахлуе на понтийска територия на север от соленото езеро Тата. В тази посока имаше прокаран търговски път и войските на Аквилий можеха да се придвижват със завидна бързина. Гай Касий пък пое двата легиона доброволци, които сам бе обучавал през последните месеци в Смирна, и следвайки долината на река Меандър, на свой ред навлезе във Фригия; целта му беше малкото търговско селище Примнесос. Последен в операцията се включи и управителят на Киликия Квинт Опий, който се прехвърли по море от Тарс в Аталия и начело на двата си легиона навлезе в Пизидия; беше избрал маршрута, водещ към западния край на езерото Лимна.

В началото на май витинската армия наруши границата на съседен Понт и излезе на бреговете на Амниас. Реката се вливаше в Халида, но преди да извие навътре в сушата, известно време следваше успоредно морския бряг. Пиламен смяташе да проследи реката по цялото й течение и когато войските му излязат на река Халида, да свърне на север. Веднъж излязъл отново на Евксинския понт, той щеше да раздели силите си на две, за да нападне Синоп и Амизос едновременно. За негово голямо нещастие обаче много преди да стигнат устието на Амниас и да се разгърнат из широката долина ма Халида, витинци бяха пресрещнати от голяма понтийска армия, командвана от братята Архелай и Неоптолем, и бяха разгромени. В ръцете на врага попадна витинският лагер, заедно с множество пленници, оръжия, храна и пари. Всичко отиде за Митридат без самия цар. Никомед III отдавна бе събрал около себе си неколцината придворни, на които имаше доверие, и заедно с преданите си роби остави войската на произвола на съдбата. Докато Пиламен губеше в Понт, витинският владетел отново бързаше към спасителния Рим.

Почти по същото време, когато витинската армия се срещаше гърди в гърди с пълчищата на Архелай и Неоптолем, Маний Аквилий изведе легиона си през последния планински хребет преди границата и се закотви на височините северно от езерото Тата. Живописната гледка от билото обаче никак не го зарадва. В долината, разстлала се в краката му, чакаше понтийската армия, заемаща повече площ от самото езеро. Бляскавите оръжия, стройните редици отдалеч убеждаваха проконсула, че има срещу себе си не само многобройна, но и дисциплинирана, боеспособна армия. Ако досега си беше правил сметката да се разправят с дивашки пълчища като тези на германите преди години, сега му се налагаше да погледне в очите стохилядната понтийска пехота, поддържана от огромна конница. Цар Митридат чакаше с отворена уста кога вкусният залък сам ще падне на езика му. Със светкавична бързина, на каквато беше способен само опитен римски военачалник като Аквилий, легионът бързо започна да се оттегля. Щом обаче стигнаха бреговете на река Сангарий и на хоризонта се показа Песин, понтийската конница ги настигна и огромната акула захапа бягащата рибка за опашката. Оттам нататък трябваше само да се изчака кога цялата жертва ще бъде погълната и смляна. Подобно на цар Никомед и Маний Аквилий прояви благоразумие и без да се интересува от съдбата на войниците си — в крайна сметка те не бяха дори истински римляни, — събра висшите офицери и с двамата си колеги от комисията се изгуби в Мизийските планини.

Всъщност цар Митридат бе избрал за себе си управителя Гай Касий и с присъщата си нерешителност сам опропасти работата; вместо да нападне римляните, докато не подозират нищо, понтийците изчакваха и в крайна сметка Касий научи за разгрома на Аквилий и Пиламен много преди сам да е влязъл в сражение. Римлянинът не беше особено затруднен. Щом усети накъде вървят нещата, той обърна двата си легиона на югоизток и бързо достигна крепостта Апамия, където се затвори. Югозападно от Касий се намираха и двата римски легиона на Квинт Опий. И той научи за пораженията на север и предпочете да се укрепи в град Лаодикея. Тъкмо там щеше и да го завари Митридат, когато слезеше по течението на Меандър.

След подобно развитие на нещата понтийската армия, предвождана този път лично от Митридат Евпатор, се натъкна на Квинт Опий, преди да е настигнала беглеца Касий. Макар самият Опий да беше готов да защитава града, за свое учудване откри, че самите му жители не са на същото мнение. Лаодикийци широко разтвориха портите си пред могъщия владетел на Понт и дори сипеха розови цветчета пред краката му. Римският управител Квинт Опий представляваше нещо като подарък за добре дошъл. Киликийските войски бяха помолени да си вървят, откъдето са дошли, само пълководецът им щеше да забавлява царя. Квинт Опий беше вързан за кол на градската агора и заливайки се в бурен смях, Митридат подкани жителите на Лаодикея да го замервате кал, развалени яйца, гнили зеленчуци. Забранено беше да се посяга към камъни или парчета дърво. Не за друго, а защото царят си спомни думите на Пелопид, нарекъл Квинт Опий почтен човек. След два дни публична гавра с личността му той беше пуснат на свобода и беше изпратен под въоръжен ескорт в Тарс.

Когато Гай Касий научи за трагикомедията, сполетяла Квинт Опий, той остави малоазиатските доброволци да бранят сами Апамия и като яхна първия срещнат кон, подкара го в бесен галоп и хукна да се спасява в пристанището Милет. Докато яздеше покрай бреговете на Меандър, гледаше винаги да се намира от обратния на Митридатовата армия бряг и по възможност да остане незабелязан за местните. Близо до Лаодикея успя да се спаси от понтийската засада, но в крайна сметка беше разкрит в Ниса, където населението го изкара насила пред местния етнарх, някой си Херемон. След като вече се опасяваше за честта и дори за живота си, Касий буквално ахна от удоволствие, когато откри у Херемон привърженик на римската идея, готов да му помогне. Единственото, което искаше Касий, бе да се маха възможно по-скоро от страната, затова само го нагостиха богато и му дадоха кон, с който да стигне до Милет. Веднъж пристигнал на пристанището, злополучният управител веднага си намери бързоходен кораб, отплаващ за остров Родос. Щом стъпи на родоска земя и си отдъхна след бясното преследване, Касий се сблъска с най-тежката и неприятна своя задача: какво да напише в писмото си до римския Сенат и народ. Все пак необходимо беше както да се предупреди столицата за опасното положение в региона, така и да се премълчат истинските причини, които го бяха предизвикали. Както можеше и да се предположи, подобен подвиг, достоен за Херкулес, не беше извършен за един ден… Както и за цял месец. Ужасен от мисълта, че е виновен за всичко, Гай Касий Лонгин отлагаше писмото си.

До края на юни цяла Витиния и Римска Азия бяха паднали в ръцете на Митридат, като се изключат няколко упорити градчета, които разчитаха на дебелите си крепостни стени, затънтеното си местоположение и очакваната помощ от Рим. Четвърт милион понтийски войници се настаниха в тучните зелени равнини между Никомидия и Миласа и понеже голямата част от тях бяха варвари от Севера — кимерийци, скити, сармати, роксолани и всевъзможни кавказци, — единствено страхът от царския гняв ги пазеше да не посегнат към богатствата на страната.

Различните йонийски, еолийски и дорийски градове из вътрешността на страната, както и големите егейски пристанища скоро съвсем си заприличаха в раболепието, с което посрещаха пълчищата на своя нов източен господар. След четиридесет години римска окупация малцина в Мала Азия биха си жертвали живота заради невидимите си покровители отвъд моретата, а и цар Митридат лесно ги спечели, като обяви премахването на всякакви данъци, такси и мита за тази и следващите пет години. Онези пък, които имаха да връщат пари на римски или италийски лихвари, можеха да се чувстват освободени от задълженията си. Като резултат от тези няколко хитрости населението в азиатската провинция си каза, че животът под понтийска власт ще е много по-сладък, отколкото под римска.

Митридат дойде откъм горното течение на Меандър и щом излезе на егейския бряг, веднага свърна на север, където го чакаше един от любимите му градове — Ефес. Там той се настани и влезе в ролята си на върховен съдник. За да спечели още повече сърцата на местното население, обяви, че всички от римската въоръжена милиция, които доброволно се предадат, не само че ще бъдат помилвани и пуснати на свобода, но дори щели да получат пари, за да се върнат по домовете си. Онези пък, които най-горещо докажеха омразата си към Рим, получаваха най-високите граждански почести в родните си селища и заставаха начело на градове и области. Бяха изготвени дълги списъци на лицата, уличени в поддръжка или дори участие в римската административна власт. Най-сетне бе дошло времето, когато почтените доносници можеха да позабогатеят.

Но колкото и на повърхността да се показваше само всенародната радост на пергамци, мнозина така и не можеха да се отърсят от ужаса, навяван им от новия господар на страната. Това бяха все хора, които добре познаваха жестокостта и още по-зле — неуравновесеността на източните владетели, които под привидните ласки можеха да кроят зловещи планове. Никой обаче не знаеше кога най-после ще падне маската на Митридат и той ще покаже истинското си лице.

В края на юни и докато още се намираше в Ефес, цар Митридат изготви три заповеди; и трите бяха секретни.

Всичко около тези три заповеди го караше да се чувства щастлив. В тях беше предвидил всичко най-важно: кой къде да отиде и какво, кога и как да стори; а пред очите му вече играеха кукличките, на които така умело щеше да задвижи конците! Нека други, по-низши същества от него, се занимават с подробностите, нека те си блъскат главите в изпълнението на нарежданията му. Митридат беше горд с ролята си на всемогъщ гений, способен за броени минути да пренареди целия свят. И така, той подтичваше като малко момче из просторните зали на ефеския дворец и даваше зор на няколкостотинте писари, заети в написването, запечатването и подреждането на въпросните заповеди. Трябваше да се изготвят стотици копия, които да поемат по предназначение до края на деня. Колкото и да беше колосална работата обаче, писарите я свършиха навреме и Митридат ги подкани да излязат на двора, където да си получат възнаграждението. Щом реши, че е готова, личната му охрана преряза гърлата на всички. Мъртвите няма как да издадат тайните на господаря си!

Първата заповед се отнасяше до Архелай, нищо че той беше в немилост през последните месеци. Беше се опитал да превземе крепостта Магнезия с фронтална атака и при последвалия разгром сам бе ранен; но така или иначе Понт не разполагаше с друг пълководец, по-добър от него. Затова и Архелай щеше пръв да получи заповедта си. В писмото царят му нареждаше да поеме командването на цялата понтийска флота и да се прехвърли от Евксинския понт в Егейско море в края на месец гамелион, сиреч след месец (гамелион отговаря на римския квинктилис).

Втората заповед също беше в един-единствен екземпляр. Неин получател беше царският син Ариарат Младши, който трябваше да събере стохилядна сухопътна войска, да пресече Хелеспонта и да нахлуе в Източна Македония в края на гамелион, сиреч след месец.

Третата заповед беше размножена в неколкостотин копия, за да бъде изпратена до всеки град, до всяко село или паланка във Витиния, Катий, Фригия и цяла Западна Мала Азия. Заповедите се отнасяха до градските управници и гласяха, че в края на гамелион, сиреч след месец, всички жители на страната от римски, латински или италийски произход трябва да бъдат подложени на смърт заедно с домашните си роби.

Именно третата заповед най-много радваше своя автор; именно тя го караше да се усмихва щастливо, докато обикаля улиците на града, и да хвърля закачливи погледи на ефеските минувачи. В края на гамелион римското присъствие в Мала Азия щеше да се превърне само в спомен. А някой ден, когато Митридат успееше да се справи с цялата римска мощ и да покори самия Рим, тогава по цялата земя — от стълбовете на Херкулес до първия праг на Нил, нямаше да остане нито един жив римлянин. Нищо римско нямаше да пребъде на тази земя.

В началото на гамелион, без да разкрива никому тайните си, понтийският цар напусна Ефес и продължи пътешествието си на север към Пергам. Там му предстоеше едно от най-големите забавления в живота.

Когато римската пълномощна комисия бягаше от войските на Митридат, двамата помощници на Маний Аквилий бяха предпочели да се скрият в Пергам, но самият Аквилий отиде чак до Митилена, на остров Лесбос. Оттам разчиташе да се прехвърли на някой кораб за Родос, където да прави компания на изпреварилия го Гай Касий. За свое голямо нещастие обаче Маний Аквилий, който по принцип не понасяше морето, стана жертва и на коремен тиф, който го принуди да остане на Лесбос. Когато лесбосци научиха за превземането на цяла Римска Азия, към която официално принадлежеше и островът им, от понтийския владетел Митридат, те имаха находчивата идея да спечелят благоразположението на новия си господар, като му пратят вързан злощастния проконсул.

Маний Аквилий беше тържествено посрещнат на пристанището в Атарнея, точно срещу Митилена, където някакъв конник от племето на бастарните го върза с желязна верига за седлото си и препусна към Пергам. Там римлянинът щеше да развлича скучаещия цар Митридат. Аквилий се спъваше и падаше, увисваше от изтощение на веригата си, опитваше се да се пази от буците кал и помията, които му хвърляха разгневените пергамци, мъчеше се да не обръща внимание на обидите и освиркванията, но в крайна сметка за своя голяма изненада и въпреки болестта си оживя до края на дългото пътуване. Когато обаче Митридат зърна тежкото му състояние, се уплаши да не умре, преди да му е дошло времето, и веднага смени наказанието с друго, по-безопасно за здравето. Маний Аквилий му трябваше ако не читав, то поне в съзнание за последната част от приготвяното забавление!

И така, гордият римски проконсул бе вързан по лицето върху гърба на най-послушното магаре в града и беше тържествено разкарван из улиците на Пергам. Нека всички жители на досегашната провинциална столица се убедят с очите си колко малко го е грижа за римската мощ новият им владетел, щом като си позволява така да уважава един сенатор и бивш консул.

Най-накрая, покрит с дебел пласт кал, гнили плодове и зеленчуци, превърнат в жалко подобие на човек, Маний Аквилий бе поканен да се яви пред причинителя на всичките му страдания. Митридат седеше на трон от масивно злато, положен върху подиум от най-скъпо дърво насред пергамската агора, и безучастно наблюдаваше мъките на човека, дръзнал да насъска стареца Никомед срещу понтийските войски, дръзнал да забрани на него, великия Митридат да защитава с оръжие в ръка целостта на собственото си царство. Щом като на Митридат му се забраняваше дори да се обърне до римския Сенат и народ, нека техният представител поеме върху себе си вината за всички противоречия, възникнали между двата народа.

Именно в този паметен миг, докато се радваше на жалката гледка, в която бе превърнат Маний Аквилий, Митридат забрави и последните си страхове пред Рим. Че какво толкова го беше плашило досега? Защо толкова време трябваше да се пази от подобни жалки същества като римлянина насреща си? Та той, великият цар, струваше много повече от всички римляни, взети заедно. Нима Рим можеше да се мери с неговата огромна армия? С кого се бе сражавал Митридат? С пет легиона, с по-малко от двайсет хиляди души! Колко се бе лъгал царят на Понт, когато виждаше олицетворението на римското могъщество в мъже като Гай Марий и Луций Корнелий Сула. Та истинските римляни не приличаха ли много повече на тази дрипа Маний Аквилий? Митридат бе имал лошия късмет да се запознае с двете най-ярки изключения в римското общество и да приравни всички останали с тях! Но истинският Рим сега лежеше в краката му, смазан и опозорен.

— Проконсуле! — извика царят на нещастника пред себе си.

Аквилий вдигна глава.

— Проконсуле, реших да ти подаря всичкото злато, което ти така горещо желаеше от мен.

Пазачите грабнаха Маний Аквилий под мишниците и го качиха на подиума. Римлянинът беше сложен на ниско столче в единия му край, на почтително разстояние от Митридат. Набързо го омотаха с въжета, притискайки ръцете му плътно до тялото. Така превърнат на вързоп, Аквилий бе хванат от двете си страни от двамина едри мъжаги и не можеше повече дори да мръдне.

Отнякъде се появи майстор-леяр, държащ в дългите си метални щипки нажежен до червено съд. Вътре в съда стоеше значително количество разтопен метал — може би, колкото няколко винени чаши — и от повърхността се носеше гъст пушек. Целият площад усети острата, парлива миризма, носеща се откъм човека с клещите.

Трети войник застана зад Аквилий и дръпна рязко главата му назад; след това хвана с пръстите на свободната си ръка носа му и здраво го стисна. Така или иначе, Маний Аквилий трябваше да диша, значи щеше да си отвори устата. Мъчителите изчакаха търпеливо римлянинът да се предаде и веднага щом долната му челюст зина в жажда за въздух, леярят изсипа от красивата и гъста течност в нажежения съд в разтвореното гърло на Аквилий. Колкото повече крещеше от болка и се опитваше да се измъкне от ръцете на тримата пазачи римлянинът, толкова повече му сипваше и от разтопения метал човекът пред него. Най-накрая Маний Аквилий умря, а устата му остана все тъй отворена, заклещена от веднага втвърдилото се злато в гърлото и хранопровода му.

— Да го разпорите и да извадите обратно всичкото злато — нареди Митридат и не се отдръпна нито миг, преди слугите му да са обрали и последната трошичка златен прах.

— Хвърлете трупа му на кучетата — махна с ръка, сетне стана от трона си и като слезе от дървения подиум, невъзмутимо прекрачи жалките тленни останки на някогашния проконсул.

Всичко вървеше по мед и масло! И ако другите още можеха да се съмняват в това или онова, то цар Митридат вече беше сигурен в крайната победа. Трябваше му само да се разхожда по прохладните тераси на пергамския дворец, да се любува на красивата гледка на планината и да чака края на гамелион, по римски квинктилис. Вече бе получил вест от Аристион, който бързаше да му се похвали с успехите си.

„Вече нищо не може да ни спре, о, Велики Митридате, защото скоро цяла Гърция ще последва примера на Атина. Цялата си кампания започнах с речи за изгубените богатства на Атина, за някогашното й превъзходство над целия цивилизован свят. Винаги съм смятал, че в мигове на упадък и безсилие народите се обръщат с носталгия към годините на някогашното си величие и затова е най-лесно сърцата им да бъдат спечелени именно с приказки за това величие. В продължение на шест месеца неуморно наставлявах съгражданите си в подобен дух и събирах привърженици, с които да смажа съпротивата на публичните си опоненти. В красноречието си стигнах дотам, че когато съобщих за съюза, сключен между Твое величество и Картаген срещу Рим, не се намери кой да ми възрази! Ако не друго, то това поне разбива на пух и прах твърденията, че атиняни били най-образованите люде на земята. На целия площад не се намери човек, който да напомни на съгражданите си, че Картаген не съществува вече петдесет години. Удивително, нали?

Пиша ти тези редове, за да те уведомя, че току-що бях поставен начело на атинската войска; сега сме средата на месец посейдеон, ако случайно получиш писмото ми със закъснение. Беше ми дадена свободата сам да избирам сътрудниците си. Естествено спрях се единствено на хора, които също като мен твърдо вярват в бъдещото спасение на Елада, донесено не от другаде, а само от твоите великодушни ръце, Велики царю. Всички ние чакаме с нетърпение мига, когато славните ти войски ще унищожат римските легиони и лъвската ти грива ще се развее над цяла Гърция.

Атина вече е изцяло под моя власт, включително пристанището Пирея. За нещастие римското население, както и най-настървените ми врагове, успяха да се измъкнат, преди да ги пипна за гушите, но затова пък всички онези наивници, които останаха — най-вече богати атиняни, така и не пожелали да проумеят опасността, — вече минаха под ножа. Конфискувах всички имоти, принадлежащи на убитите и прогонените, и с тяхната разпродажба смятам да финансирам създаването на боеспособна армия.

Това, което вече съм обещал на гласоподавателите, аз ще изпълня; не мога да не изпълня. Но то в никакъв случай няма да попречи на твоите планове, Велики царю. Така например обещах на съгражданите си, че ще им върна остров Делос. Мястото представлява оживено търговско средище и преди римляните да го отнемат от атиняните, именно доходите от острова поддържаха Атина на върха на финансовото могъщество. В началото ни месец гамелион приятелят ми Апеликон (прекрасен моряк и способен пълководец) ще предприеме експедиция срещу Делос. В ръцете на римляните островът се превърна в една изгнила ябълка и не ще има сили да ни се опълчи.

Това е всичко засега, господарю и учителю мой. Град Атина е твой, а пристанището на Пирея е отворено за твоите кораби, когато и да пожелаеш да ги пратиш при нас.“

Царят със сигурност се нуждаеше и от пристанището на Пирея, и от великия град Атина, свързан посредством Дългата стена с приморската крепост. При това те му трябваха съвсем скоро, защото още в края на гамелион флотата на Архелай се показа от устието на Хелеспонта и се пръсна из цялото Егейско море. Понтийци разполагаха с триста покрити бойни галери, с по три и повече редове от весла, още сто биреми без палуби, но с два реда гребци и хиляда и петстотин товарни съда, с които да бъде пренесена войската. Архелай подмина бреговете на Мала Азия отдалеч, без дори да ги удостои с поглед. Та нали те вече принадлежаха на великия цар. Задачата му беше да установи силното понтийско присъствие в континентална и островна Гърция, та римската провинция Македония да се окаже между двете понтийски армии: Архелаевата от юг и Ариаратовата от изток.

Ариарат Младши също се придържаше към сроковете, определени в заповедта на баща му Митридат. В края на квинктилис без никакви затруднения прехвърли стоте си хиляди войници на другия бряг на Хелеспонта и бързо продължи покрай егейските брегове на Тракия. Римските строители и инженери се бяха погрижили да му осигурят изключително удобна комуникационна връзка в лицето на Егнациевия път. По време на похода си на запад Ариарат не срещна никаква сериозна съпротива и само за всеки случай остави големи гарнизони в пристанището Абдера и намиращия се малко по-навътре в сушата град Филипи. Целта му беше възможно най-бързо да излезе срещу единствената голяма римска крепост в областта — столицата на македонския управител Тесалоники.

Пак в края на квинктилис всички римски граждани, както и всички латини и италийци във Витиния, Римска Азия, Фригия и Пизидия бяха изклани до крак. Мъже и жени, деца и роби бяха прекарани под ножа. В тази най-секретна от всички свои заповеди Митридат прояви голяма изобретателност. Вместо да натовари собствените си войски с изпълнението на тежката задача, той се бе обърнал към местните градски общини, без разлика дали произходът им е йонийски, еолийски или дорийски. Нека гърците си изцапат ръцете с римската кръв. В много области населението с радост се впусна да изпълнява заповедите на новия си господар и дори не оставаше достатъчно работа за многото доброволци. Другаде обаче нарежданията бяха посрещнати с нежелание и колкото и да се стараеха етнарсите, гражданите отказваха да посегнат на съседите си римляни. Така например в Тралес местният управител прибягна до услугите на фригийски наемници, които да извършат масовото убийство от името на съгражданите му. В някои други области примерът беше последван, като напразно местните жители се опитваха да прехвърлят по този начин вината на никому непознати чужденци.

За един-единствен ден загинаха осемдесет хиляди римляни, латини и италийци, заедно с още седемдесет хиляди домашни прислужници. Клането се разпростря по цялата огромна територия от Никомидия във Витиния до Кнодос в Кария и Апамея навътре в Мала Азия. Никой не беше пожален; страхът от гнева на Митридат струваше много повече от човешката съвест. Ако той самият бе натоварил със задачата огромната си армия, то цялата отговорност щеше да падне изключително върху неговите плещи; сега обаче, след като му свършиха черната работа, гръцките общини също поемаха своя дял от общата вина. Гърците пък бяха умни хора и добре разбираха смисъла на царското нареждане. Излизаше, че да се живее под ярема на Митридат Понтийски не е по-добре, отколкото да се съжителства с римляните, пък ако ще и да не се плащат никакви данъци.

Много от преследваните римляни потърсиха закрила в храмовете; но така и никъде не я намериха. Побеснелите им съграждани нахлуваха като глутници кучета в светилищата и без да се вслушват в молитвите, които нещастниците отправяха до оглушалите богове, ги изнасяха обратно на площадите. Такъв беше ужасът, обладал жертвите, че неколцина се сдобиха със свръхчовешки сили и колкото и да ги дърпаше отзад тълпата, отказваха да пуснат статуята на божеството-покровител. Макар и да звучеше невероятно, на неколцина трябваше с брадви да се отсекат китките, за да бъдат отнесени далеч от свещената територия и заклани с по-малко угризения.

В дългите и подробни заповеди на Митридат имаше една последна клауза, която надминаваше по жестокост всички останали. Тя се отнасяше до труповете на убитите. Казваше се изрично, че никой римлянин, латин или италиец, никой роб, служил при римлянин, латин или италиец, няма право да бъде изгорен или погребан след смъртта си. Телата трябваше да бъдат отнесени далеч от всякакви населени места — по долища и клисури, по била и върхове, дори на дъното на морето — където да бъдат оставени да гният. А това бяха сто и петдесет хиляди човешки същества. Птиците от небето и зверовете по земята и под водата щяха винаги да помнят този прекрасен месец секстилис, когато никоя хищна твар по земята не знаеше що е глад. Отново в никоя от общините не посмяха да се противопоставят на заповедта. Иначе нямаше как да се скрият от Митридат, който с най-голямо удоволствие обикаляше новопокорената страна, за да се възхищава от пирамидите човешки трупове.

Шепа римляни избягнаха трагичната съдба на сънародниците си. Това бяха все изгнаници, лишени от гражданство и от правото да се завърнат по домовете си. Един от тези щастливци беше Публий Рутилий Руф, приятел на не една и две важни римски особи, а от известно време почетен гражданин на Смирна и автор на любопитни биографии на хора като Катул Цезар или Прасчо Старши Метел Нумидик.

„В края на краищата — разсъждаваше Митридат в началото на месец антестерион, отговарящ на римския секстилис, — не можех и да се надявам на по-добър развой.“ Така беше. Сатрапите, които великият цар бе сложил да управляват страната, вече бяха влезли в новите си роли и от Милет до Андрамитион на границата с бивша Витиния, пък и дори в самата Никомидия понтийската власт не срещаше и най-малките спънки. Крайно време беше витинци да забравят, че някога са имали свои царе. Единственият кандидат, на когото Митридат би позволил да заеме опразнения престол, не беше вече между живите. След бягството си в Понт предната година Сократ до такава степен бе досадил на покровителя си с вечните хленчове, че накрая Митридат се бе принудил да го убие, за да му затвори устата. Цяла Мала Азия на север от Ликия, Памфилия и Киликия вече принадлежеше на Понт; останалото почти нямаше да чака.

И все пак от всичко постигнато царят се радваше най-много на клането. Друго си е, като изколиш осемдесет хиляди римляни, латини и италийци. Колкото пъти застанеше пред някоя камара от човешки трупове, разложени наполовина и изкълвани от облаците гарвани, Митридат сияеше от радост. Мрачният владетел сега се усмихваше, смееше, забавляваше… Макар да знаеше, че Рим и Италия продължават да воюват, той нарочно не бе направил разлика между едните и другите. В крайна сметка враждата между тях не представляваше загадка за човек с неговото мислене. Някъде в далечна Италия братята се бяха хванали за гушите, но той самият воюваше и срещу едните, и срещу другите, защото искаше да управлява сам.

Да, всичко вървеше по мед и масло. Синът му Митридат Младши управляваше като наместник на баща си в Понт (все пак царят бе достатъчно предпазлив да вземе снахата и внуците заедно със себе си в Пергам, да не би на регента да му хрумнат някакви странни идеи); друг негов син Ариарат заемаше полагащия му се престол на Кападокия; Фригия, Витиния, Галатия и Пафлагония бяха превърнати в царски сатрапии под личното управление на останалите пълнолетни царски синове. В същото време зетят на Митридат Тигран Арменски беше с развързани ръце да прави, каквото му е угодно, на изток от Кападокия, стига да не се пречка на понтийските интереси. Нека Тигран завземе Сирия и Египет, ако може, така поне щеше да си намери работа да се занимава. Митридат обаче не беше особено уверен в успеха на арменците. Населението на Египет никога не би се примирило с цар — чужденец… Толкова по-зле, щяха да качат някоя играчка от рода на Птолемеите; ако, разбира се, успееха да я изнамерят. Важното беше занапред всяка египетска царица да е от рода на Митридат; Тигран да си гледа работата, но неговите дъщери не бяха достатъчно достойни за престола на Египет.

Най-зашеметяващи обаче си оставаха успехите на понтийската флота; разбира се, ако не се смяташе жалкият провал на Аристион и неговия „прекрасен моряк и способен пълководец“ Апеликон; страшната експедиция на Атина срещу Делос бе завършила с фиаско. Но след като завзе Цикладите, Митрофан, адмиралът на Архелай, на свой ред нападна Делос, този път с успех. Още двайсет хиляди римляни, латини и италийци бяха избити. Понтийският пълководец предаде острова на Атина, колкото да подсигури разклатената власт на Аристион. Понтийската флота изпитваше огромна нужда от Пирея за своя най-западна база.

Цяла Евбея също попадна в понтийски ръце. Същата съдба сполетя и остров Скиат на север от нея, и големи територии от Тесалия около Пагасенския залив, включително пристанищата Деметриада и Метона. С тези си завоевания на север понтийската армия успя да отреже пътищата, свързващи Тесалия с Централна Гърция; това от своя страна принуди повечето градове във вътрешността на страната да признаят властта на Митридат. Пелопонес, Беотия, Лакония, както и цяла Атика приветстваха в лицето на понтийския цар своя освободител от римския гнет и безучастно следяха по-нататъшното придвижване на Митридатовите пълчища срещу Македония. На всички им се искаше могъщият цар да смачка с един удар цялата римска власт на полуострова.

Но да се смаже Македония се оказа — поне на първо време — невъзможно. Макар и притиснати, от една страна, от напредващата понтийска армия, а, от друга — от неочаквано разбунтувалата се Гърция, римските управители Гай Сенций и Квинт Брутий Сура не се уплашиха, нито се признаха за победени. Бързо свикаха всички доброволци и ветерани в страната и заедно с двата редовни римски легиона ги настаниха в укрепения лагер. Македония можеше и да падне, но преди това Понт трябваше да заплати скъпата цена за нея.

Последните месеци на лятото започваха да доскучават на цар Митридат, който се чувстваше напълно неуязвим в новия си пергамски дворец и не срещаше никъде съпротива из цяла Мала Азия. Единственото интересно нещо за правене си оставаха безкрайните обиколки из провинцията и посещението на различните могили от мъртъвци. За жалост от ден на ден пирамидите все повече изтъняваха — жертви на времето и дивите зверове, — а и царят вече беше посетил най-внушителните от тях. Последната, за която той се сети, че още не е видял, се намираше сравнително близо до Пергам, нагоре по реката Кайкос. В Римска Азия имаше два града с името Стратоникея; по-големият се намираше в Кария и продължаваше упорито да се съпротивлява на понтийската обсада. По-малката Стратоникея беше разположена на няколко километра от Пергам навътре в сушата и се гордееше с пълната преданост на жителите си към новия господар. Затова, когато Митридат влезе в крепостта, всичките й жители се струпаха да го посрещат по улиците и да хвърлят цветя под копитата на коня му.

Сред тълпата очите на царя забелязаха една гръцка девойка, на име Монима, която Митридат поиска веднага да му доведат. Толкова светли бяха и кожата, и косите на девойката, че отдалеч можеше да заприлича на белокоса старица, а веждите й направо се губеха. Толкова бе странна тази Монина, че човек не знаеше дали се плаши от привидната й плешивина, или се привлича от необичайните й тъмнорозови очи. Царят бе като омагьосан от девойката, че веднага я поиска за жена. Бащата на Монина — казваше се Филопемон — дори не помисли да се съпротивлява, още повече че в пристъп на небивала щедрост царят го взе заедно със себе си и новата си съпруга и го постави за сатрап на Ефес.

Докато се отдаваше на различните удоволствия, които Ефес предлагаше на гостите си — а не на последно място и на албиноската Монина, — царят все пак отделяше нужното време и на държавните дела. Понеже чашата на търпението му беше преляла, той прати лаконично послание до жителите на Родос, в което искаше островът да се предаде, а избягалият римски управител Гай Касий Лонгин — да бъде предаден на понтийската армия. Отказаха му твърдо и на двете искания. Родос се смятал за приятел и съюзник на римския Сенат и народ, затова жителите му щели да изпълняват своите задължения, пък макар и с цената на живота си.

За пръв път, откакто бе започнала победоносната му кампания на запад, Митридат изпадаше в крайно раздразнително настроение. Докато целият му двор и раболепните ефески кариеристи се криеха в ъглите на царската резиденция, той крачеше из тронната си зала и чакаше кога най-после мехурът на гнева му ще се спука съвсем, за да се облекчат страданията му. В крайна сметка ядът отмина и Митридат се отпусна на златния престол, подпрял глава на едната си ръка в очакване сълзите по лицето му да изсъхнат от само себе си.

От този момент нататък всичко останало му се струваше безинтересно; цялата му огромна енергия се беше съсредоточила върху проблема с Родос, който трябваше да бъде смазан. Как можеха да му отказват! Как можеше някакво си островче, загубено насред морето, да предизвиква могъществото на Понт? Е, скоро щеше да им се удаде случай да се уверят в голямата си грешка…

За жалост понтийската флота точно по това време беше изцяло заета с маневри из западната половина на Егейско море, затова Митридат не можеше да ги вика за тази незначителна, чак смехотворна кампания срещу острова. Вместо това царят се обърна за съдействие към пристанищните градове Смирна, Ефес, Приена, Милет, Халикарнас и двата острова Хиос и Самос. Те разполагаха с достатъчно кораби да му услужат. Войски обаче Митридат имаше достатъчно, след като цели две армии чакаха със скръстени ръце в бивша Римска Азия. Единствена пречка си оставаше продължаващата съпротива на двете крепости Патара и Термесос в Ликия, които му пречеха да използва за база на експедицията си удобните заливи в областта. Родосци с право си бяха спечелили слава на големи мореплаватели, а и огромната част от флотата им стоеше на котва покрай западните брегове на острова, очаквайки врага да се появи откъм Книдос и Халикарнас. Митридат нямаше и откъде другаде да нападне, щом ликийските пристанища стояха затворени за корабите му.

Понтийският владетел бе поискал от гръцките градове да му осигурят неколкостотин товарни кораба за войската, а също и всички бойни галери, с които разполагаше бившата римска провинция. Оборен пункт стана Халикарнас — един от любимите градове на Гай Марий, — където бяха свикани и сухопътните сили, нужни за похода. В края на септември огромната флотилия отплава от пристанището. В самия й център бавно и величествено се клатушкаше огромната „шестнайсеторка“ на Митридат, който се забелязваше отдалеч върху златопурпурния трон на кърмата. Седеше под лъскавия балдахин и наблюдаваше опиянен просторната морска шир, която му принадлежеше не по-малко от всичко останало.

Колкото и да бяха бавни обаче тежките бойни галери на Митридат, те пак си оставаха недостижими за мудните и нестабилни търговски съдове, различни по форма и големина, но всички строени за каботажно плаване покрай бреговете на Мала Азия. Когато предните кораби от бойната ескадра заобикаляха края на Книдския полуостров и се отправяха към откритото Карпатско море, огромните плаващи крепости, сред които и корабът на Митридат, още се влачеха по цялото разстояние до Халикарнас, а много от товарните кораби продължаваха да се пълнят с наплашени от водата понтийски войници и дори не бяха напуснали пристанището.

Родоската флотилия се състоеше от малки и маневрени триреми, с палуби, достигащи едва средата на кораба. Когато врагът се появи на хоризонта, смелите островитяни веднага се построиха в боен ред и се насочиха заплашително към разпръснатата понтийска ескадра. Родосци си имаха своя тактика за водене на морски сражения и подобни трудно подвижни съдове като „шестнайсеторката“ на цар Митридат им се струваха напълно излишни. Смисълът на големите кораби бе да се возят повече войници и да се издигнат платформи за катапултите; родосци обаче изпитваха истинско презрение към морската артилерия, а с постоянното си движение напред-назад из морето не позволяваха на противника да вземе корабите им на абордаж. Славата им на победители се дължеше най-вече на бързината, с която се придвижваха от една точка в друга, и на маневреността на триремите им, способни да се промъкват безнаказано между противниковите галери. Екипажите можеха да гребат продължително време при изключително високо темпо и това компенсираше малката маса на корабите при насрещните удари с противниковия борд. Подобно на стенобойни машини обкованите с бронзови листове върхове на родоските триреми спокойно биха разпорили корпуса и на най-големия противников съд. А според родосци единственият начин да си осигуриш категорична морска победа е като пробиеш дъното на вражия кораб и го потопиш.

Когато от понтийската флотилия забелязаха родоските триреми на хоризонта, всички бяха готови за голямото сражение. Скоро се разбра, че родосци само опипват слабите места на противника, защото след като замаяха главите на противника със светкавичните си маневри, те бързо обърнаха към родния си остров и с мощни тласъци на греблата се измъкнаха на безопасна дистанция от понтийци. Все пак островитяни се сдобиха с два скромни успеха. Първият бе, че два кораба от понтийската флотилия, твърде мудни, а и с неопитни капитани, получиха пробойни и потънаха; а втората се състоеше в паниката, обхванала предводителя на противника — самия цар Митридат. Никога през живота си могъщият владетел не бе познавал подобен страх. Всъщност това беше и първата морска битка, в която взимаше участие; досега бе плавал единствено в Евксинския понт, а там едва ли щеше да се намери достатъчно дързък пират, за да нападне понтийската флота.

Едновременно сащисан и въодушевен, царят стоеше като на тръни върху златния си трон и се опитваше да обхване с орловия си поглед цялото полесражение наведнъж. Така и не беше помислил, че собственият му живот може да се окаже в опасност. Беше се извърнал наляво и тъкмо се любуваше на грациозните маневри на бърза родоска галера, когато собственият му кораб изведнъж се заклати, палубата му зловещо изскърца и всичко наоколо се раздруса като в мощна конвулсия. Шумът от строшените весла се смеси с виковете на изненада и уплаха сред гребците.

Митридат бе обзет от паника, която му донесе нещо още по-неприятно. Защото велият цар на Понт се беше насрал. Митридат беше замръзнал като статуя пред недоумяващите погледи на приближените и което беше още по-лошо — на простите моряци, които по инстинкт бяха вдигнали глави да видят всичко ли е наред с господаря им.

Почувства се още по-опозорен, когато установи, че корабът му дори не е бил ударен. Цялата работа се състоеше в това, че съседната хиоска галера се беше ударила странично с неговата и всички гребла на двата кораба се бяха разлетели на трески в морето.

Дали наистина Митридат четеше в погледите на околните недоумение? Не беше ли по-скоро удоволствие? Царят сякаш се опитваше да убие с поглед свидетелите на позора му. Щом погледът му се спреше на някого, човекът веднага застиваше, лицето му пламваше като божур, а сетне изведнъж пребледняваше.

— Зле ми е! — изкрещя вбесеният Митридат. — Нещо ми има, зле ми е! Помогнете с нещо, идиоти!

Най-накрая придворните хукнаха да го оправят. Като по чудо се появиха отнякъде нови дрехи, а двамата най-съобразителни хора на борда донесоха кофи с вода и ги изляха върху сконфузения владетел. Едва когато усети студената вода и възвърна донякъде самообладание, Митридат се сети как по-лесно да си отмъсти на царедворците. Като отметна глава назад, той шумно се засмя:

— Хайде, глупаци, елате да ме измиете!

Една след друга царят надигна полите на златната си птерига, златната си ризница под нея и накрая пурпурната туника. Под дебелите дрехи се показаха здравите му бедра и стегнатият му задник. Отпред висеше внушителният му инструмент, с който бе дал живот на петдесет момчета, не по-малко лакоми за женска плът от баща си. Когато най-големите гъзолизци в двореца му дойдоха да се проявят по призванието си, Митридат си направи допълнителното удоволствие да се съблече чисто гол пред очите на смаяните си велможи и да покаже на гребците по пейките какъв забележителен екземпляр представлява царят им. Митридат се заливаше от смях, подхвърляше шеги на околните и от време на време, за да подсили комичното в цялата ситуация, шумно се пляскаше по корема.

По-късно обаче, когато родоската флотилия се изнесе към хоризонта, а двете понтийски галери успяха да се отделят една от друга — и когато върху старателно изтъркания трон бе сложена чиста възглавница, — освеженият Митридат даде знак на капитана на кораба да дойде при него.

— Кормчията и човекът на мачтата — рече той. — Искам да им отрежеш езиците, да им отрежеш ръцете и да им избодеш очите. Ще им дадеш по една празна каничка да преживяват от просия. Същото и за другия кораб, включително и за капитана му. Всички на борда на хиоския кораб да бъдат наказани със смърт. Отсега нататък забранявам на жителите на Хиос да се доближават до мен. Да не съм чул повече за този проклет остров! Започваш ли да проумяваш какво ти говоря, капитане?

Човекът срещу него тежко преглътна и притвори очи.

— Да, Всемогъщи, разбирам те прекрасно. — Покашля се и с чувството, че повтаря подвизите на Херкулес, зададе неизбежния въпрос: — Велики царю, трябва да спрем някъде, за да си набавим нови весла. Нямаме достатъчно за смяна на борда. Без весла не можем да продължим напред.

Но като че ли царят по-скоро се зарадва на тази досадна подробност. С необичайно мек тон попита:

— Къде предлагаш да се отбием?

— Или в Книдос, или на остров Кос. Във всеки случай не на юг.

За пръв път след публичния му позор в очите на Митридат се прочете нещо друго, освен яд и омраза.

— Кос! — възкликна радостно той. — Нека бъде Кос! Имам да си поговоря с жреците на Асклепий. Дръзнали са да дадат подслон на бягащи римляни. Пък и няма да е зле да им проверя съкровищата. Говори се, че златото им било множко. Така да бъде, капитане, обръщай към Кос.

— Принц Пелопид иска да те види, Велики.

— Като иска да ме види, какво чака?

Митридат продължаваше да е опасен за околните. Никога не беше по-опасен от онези мигове, когато се смееше, без да му е смешно. При подобни ситуации човек можеше да си спечели гнева му буквално с нищо. Някоя погрешна дума, погрешна гримаса, погрешно предположение и кой знае какво му се пишеше… Царят нямаше време дори да изщрака с пръсти и братовчед му Пелопид вече бе застанал пред него. Сърцето му се беше сковало от ужас, но той се бе научил да не го показва.

— Е, какво има?

— Всемогъщи, току-що научих, че сме отивали на остров Кос. Дали не бих могъл да се прехвърля на някой от другите кораби и да продължа право към Родос? Предполагам, че ще искаш да съм там, преди да са дошли войските ни за дебаркирането. Освен ако ти сам не решиш да се прехвърлиш на друг кораб и не ме оставиш сам да се занимавам с проблемите на този. Бъди така добър, царю, да ми дадеш нарежданията си.

— Отиваш в Родос. Къде ще стъпим на сушата, оставям ти да решиш. Но не прекалено далеч от града, за да не караме войската излишно да се уморява. Ще вдигнеш лагер и ще ме чакаш да се присъединя към вас.

Когато изложилата се царска галера хвърли котва в пристанището на град Кос на едноименния остров, Митридат остави капитана си да търси гребла, а сам се прехвърли на една от бързоходните лодки, които му пратиха домакините, и излезе на брега. Без дори да се огледа, подбра личната си охрана и бързо се запъти към светилището на божествения лечител Асклепий. Храмът се намираше вън от града, но Митридат бе пробягал толкова бързо цялото разстояние, че когато нахълта като разярен глиган в двора на светилището, никой от жреците не беше предизвестен за пристигането му. Щом застана пред стълбите ма храма, Митридат изрева на двамата случайни свещеници пред себе си: „Кой отговаря за тоя храм?“ Това си беше типична обида в негов стил, след като е нормално за едно култово място да „отговаря“ главният жрец, а тукашният беше при това известен по цял свят.

— Кое е това арогантно парвеню? — на свой ред се попитаха двамата жреци, без да ги е грижа, че натрапникът ще ги чуе.

— Аз съм Митридат Понтийски, а вие сте двама покойници.

Та когато главният жрец дойде да посрещне неочаквания си посетител, между него и Митридат лежаха отрязаните глави на двамата свещеници. Понеже, за разлика от покойниците главният жрец беше интелигентен и съобразителен човек, той бе познал натрапника още в мига, когато му доложиха, че някаква маймуна, облечена в злато и пурпур, искала да го види.

— Добре дошъл в храма на Асклепий Коски, царю Митридате — посрещна той спокойно владетеля, без да се плаши от разигралата се кървава драма.

— Чувал съм, че по същия начин се обръщаш и към римляните.

— Обръщам се към всички, без значение от произхода им.

— Но не би трябвало да посрещаш някакви си римляни, когато съм пожелал смъртта им.

— Нима ако ти самият бе потропал на вратата ми, царю Митридате, и бе поискал убежище, аз нямаше да ти го дам? Бог Асклепий не признава привилегировани и непривилегировани, пък няма човек, който да не се нуждае от помощта му в някой момент от живота си. Нека запомниш това. Асклепий е бог на живота, не на смъртта.

— Добре, добре, да приемем, че това ти било наказанието. — На Митридат не му се спореше и той само посочи двамата обезглавени жреци.

— Наказание, поне два пъти по-голямо от заслуженото.

— Не ме карай да се ядосвам, човече! По-скоро ми покажи книгите си. Истинските, не тези, с които баламосваш римляните!

Освен че беше световноизвестен като светилище, Асклепион Коски представляваше и най-голямата банка на земята, като се изключи тази на египетските царе. Причината да си спечели подобна слава бяха няколкото способни управители на святото място, спечелило си преди много време закрилата на Птолемеите; в по-далечни години остров Кос бе египетско владение. Ето защо превръщането му във финансова институция и сигурно убежище за световните богатства можеше да се смята за дело на големите египетски банкери, които търсеха как да укрепят позициите си. В самото начало храмът на Асклепий не се бе различавал по нищо съществено от другите стотици светилища по света. Асклепион Коски беше мястото, където всеки богомолец се надяваше да открие лек за болестта си; основали го бяха няколко ученици на Хипократ, които в началото прилагаха най-често тъй наречената инкубация: лекуване чрез тълкуване на сънищата, които спохождаха богомолците през нощта, прекарана в храма. Подобни дивотии още не бяха съвсем отживели, практикуваха се и до ден-днешен в места като Епидавър и Пергам. Но с течение на времето, с идването на по-амбициозни поколения жреци и най-вече след завладяването на Кос от Птолемеите съхраняването на чуждите пари се превърна в основното перо на малкия остров. Постепенно и жреците започнаха да се изживяват много повече като египтяни, отколкото като гърци.

Храмовият комплекс беше доста голям, различните сгради бяха пръснати сред красиви градини. Асклепион разполагаше със собствена гимнастическа зала, агора, дюкяни, бани, библиотека, школа за обучение на свещеници, жилища за учащите се, жилища за жреците, както и за многобройната прислуга; главният жрец се радваше на същински дворец, храмът имаше и собствено гробище, болница, няколко сгради, определени за финансовата дейност на жреците. Все пак най-важно си оставаше кръглото подземие с килиите, където болните идваха да сънуват, и самият храм, посветен на бог Асклепий, издигнат сред свещената горичка от чинарови дървета.

Статуята на божеството не беше нито от слонова кост, нито от злато. Изваял я беше от бял, малоазийски мрамор великият Праксител. Асклепий беше изобразен прав, облегнат на висока тояга, около която се беше увила змията, негов символ. Навярно заради брадата си богът-лечител доста напомняше на Зевс. В дясната си ръка, протегната напред, държеше табличка, а в краката му се беше свило едро и лениво куче. Цялата композиция беше изрисувана от Никий, който бе успял да й вдъхне живот, и на оскъдната светлина в светилището Асклепий сякаш всеки миг щеше да се размърда и да подритне кучето в краката си. Очите му, боядисани в яркосиньо, излъчваха топла усмивка, която много повече подхождаше на смъртните човеци, отколкото на застиналите в съвършенството си Олимпийски богове.

Всичко това обаче съществуваше само за смъртните, не и за такъв велик и полубожествен цар като Митридат. Той благоволи да посети храма само колкото да се увери, че статуята не е от злато и няма защо да я краде. По-интересни му се струваха счетоводните книги на голямата институция. Митридат скоро съобщи на главния жрец коя точно част от огромните влогове в храма смята да конфискува. Най-напред римското злато, разбира се; освен това хиляда и осемстотин златни таланта, оставени на дългосрочен депозит от Големия храм в Ерусалим, чиито пазители отдавна бяха решили да пестят бели пари за черни дни, в случай че градът им отново стане жертва на Селевкиди или Птолемеи. Последното, което си хареса Митридат, бяха трите хиляди златни таланта, донесени четиринадесет години по-рано от старата египетска царица Клеопатра.

— Доколкото виждам, египетската царица е оставила под ваша закрила и трите си сина — отбеляза Митридат.

Главният жрец обаче беше разтревожен най-вече за съдбата на златото си, затова с известни усилия да не избухне хладно му заяви:

— Царю Митридате, ние не държим цялото поверено ни злато на едно място. Заемаме го!

— Че аз да не съм поискал цялото злато — сопна му се царят. — Ще ми дадете всичко на всичко, чакай да видя… Да, пет хиляди таланта от римляните, три хиляди — от египтяните и осемстотин — от евреите. Та това е жалък процент в сравнение с останалото записано в книгите!

— Но да ти дадем изведнъж почти девет хиляди таланта означава да се лишим от целия си наличен резерв!

— Толкова по-жалко за вас — вдигна рамене Митридат и стана от масата, където бе разглеждал безкрайните сметки на храма. — Или ще ми дадеш, каквото искам, или ще гледаш как войските ми превръщат цялото светилище на пух и прах. Гледай и с теб самия да не стане нещо подобно! Но най-добре ми покажи тримата египтяни.

Главният жрец трябваше да се примири.

— Ще си получиш златото, царю — рече той с привидно безразличие. — Тук ли да ти доведа принцовете?

— Не, предпочитам да ги разгледам на дневна светлина.

Разбира се, ако Митридат толкова държеше да се запознае с тримата Птолемеи, това беше свързано с плановете му да постави някой от тях на египетския престол. И от нетърпение, че жреците толкова се бавят, понтийският цар нито за миг не престана да крачи напред-назад в сянката на чинарите.

— Нека и тримата застанат ей там — посочи Митридат на двайсет стъпки от мястото си. — Ти, жрече, ела при мен. — Щом всички се нагласиха според желанието му, той попита: — Кой е този? — Посочи най-възрастния от тримата принцове, млад мъж, облечен в широка роба.

— Това е законният син на египетския цар Птолемей Александър, пръв и единствен наследник на египетския престол.

— Ако е престолонаследник, защо се намира при вас, а не в Александрия?

— Баба му го доведе в храма, защото се страхуваше за живота му. Накара ме да й обещая, че ще задържа внука й при себе си до мига, в който може сам да поеме царската власт върху плещите си.

— На колко години е?

— На двайсет и пет.

— Коя е майка му?

Ако досега главният жрец беше запазвал спокойствие пред наглостта на гостенина си, то сега не можа да скрие изумлението и възмущението си. Като жрец в Асклепион Коски той винаги бе считал Птолемеите за много по-велика династия от тази на някакви си Митридатиди и затова презрително процеди през зъби:

— Майка му е Клеопатра IV.

— Тази, която го е довела тук?

— Не, това беше Клеопатра III, неговата баба. Майка му беше нейната дъщеря и дъщеря на Птолемей Шкембето.

— И се е била омъжила за техния по-малък син Александър…

— Да, но по-късно. Най-напред беше жена на големия син, от когото има дъщеря.

— Така е по-логично. Голямата дъщеря отива за големия син, или поне така би трябвало да бъде.

— В края на краищата никъде не е писано. Старата царица ненавиждаше и големия си син, и голямата си дъщеря. Затова ги накара да се разведат. Младата Клеопатра избяга в Кипър, където се омъжи за малкия си брат и където му роди този младеж насреща.

— И какво се случи после с нея? — попита Митридат с любопитство.

— Старата царица накара и Александър да се разведе с нея, затова тя избяга в Сирия, където я взе за жена Антиох Кизикен, който по онова време воюваше с първия си братовчед Антиох Грип. Когато Кизикен загуби войната, Клеопатра бе набучена с копие за олтара на Аполон в Дафна. Убийцата беше родната й сестра, съпруга на Грип.

— Все едно слушам за собственото си семейство — усмихна се доволно Митридат.

Главният жрец обаче не гледаше на въпроса като на извор за смешки. Затова продължи нататък, без да обръща внимание на забележката.

— Старата царица най-сетне успя да прогони големия си син от Египет и доведе да царува вместо него Александър, бащата на младежа срещу нас. Майка и син щяха да управляват заедно. Младежът последва баща си и замина за Египет. Птолемей Александър обаче се страхуваше от майка си и в скоро време я намрази от дъното на душата си. Навярно тя се е досетила какво й се пише, защото преди четиринайсет години се появи в Кос с няколко кораба, пълни догоре със злато, и трима от внуците си. Ние трябваше да пазим и златото, и момчетата. Скоро след като се завърна в Египет, Птолемей Александър я уби. — Главният жрец тежко въздъхна; личеше си, че старата Клеопатра III му се е нравила като човек. — Тогава Александър се ожени за племенницата си Вереника, дъщеря на по-големия му брат Сотер и на младата Клеопатра, неговата собствена жена.

— И така цар Птолемей Александър управлява Египет заедно с племенницата си Вереника, хем леля, хем сестра на младежа?

— Уви, не! Поданиците му го свалиха с преврат преди шест месеца. Царят загина в морско сражение, докато се опитваше да си върне престола.

— Тогава излиза, че младежът трябва да управлява Египет!

— Не — поклати глава жрецът доволен, че е успял да обърка напълно надутия си посетител. — По-големият брат на Птолемей Александър Сотер е все още жив. Когато народът свали Александър от власт, на престола беше качен отново сваленият по-рано от майка си Птолемей Сотер. Той и управлява в момента заедно с дъщеря си Вереника; макар естествено да не може да се ожени за нея. Птолемеите се женят по втора и трета съребрена линия, никога по първа.

— Но сигурно Сотер е имал втора съпруга, след като старата Клеопатра го е накарала да се разведе с младата? Няма ли други деца?

— Да, той наистина се ожени повторно, този път за малката си сестра Клеопатра Селена. От нея имаше двама сина.

— И все пак твърдиш, че този тук е законният престолонаследник на Египет?

— Твърдя го, защото е така. Когато Птолемей Сотер умре, той ще заеме престола му.

— Брей, брей! — потри ръце от удоволствие Митридат. — Доколкото разбирам, крайно време е съдбата на младежа да се повери, на когото трябва. Отсега нататък аз поемам грижата за него. Ще го накарам да се ожени за някоя от дъщерите ми.

— Нищо не ти пречи да опиташ — рече му сухо жрецът.

— Какво искаш да кажеш?

— Той не може да търпи жена до себе си. Зарекъл се е по никакъв повод да не се доближава до жена през живота си.

Митридат издаде някакъв нечленоразделен звук, изразяващ навярно разочарование, но накрая вдигна рамене.

— Е, какво толкова, ще си остане без наследници! Това не е причина да се откажа от услугите му. — След което посочи другите двама принцове, все юноши. — Трябва ли да разбирам, че това са синовете на Сотер и сестра му Клеопатра Селена?

— Не — разочарова го жрецът. — Синовете на Сотер и Клеопатра Селена бяха доведени от старата царица, но скоро и двамата бяха повалени от детската болест. Пък и сам виждаш, че момчетата са доста малки.

— Тогава кои са те? — възкликна Митридат, напълно объркан от цялата история.

— И те са синове на Сотер, само че от царската му наложница Арсиноя Набатейска. Родени са в Сирия по време на войната, която баща им Сотер водеше срещу майка си Клеопатра III и братовчед си Антиох Грип. Когато Сотер напусна Сирия, той не взе със себе си нито момчетата, нито майка им; остави ги на грижите на сирийския си съюзник, братовчеда Антиох Кизикен. И двамата са прекарали ранните си детски години в Сирия. Преди осем години Грип беше убит и Кизикен стана самостоятелен владетел на Сирия. Жена на Грип по онова време беше Клеопатра Селена — той се беше оженил за нея като известна компенсация за първата си съпруга, втората по възраст дъщеря на Птолемеите, умряла… хм, по доста мъчителен начин.

— Какво му беше мъчителното? — попита Митридат. За човек като него не беше трудно да следи наглед сложните разклонения на двете династии, понеже собственото му родословно дърво следваше горе-долу същите извивки. Митридатите можеше и да не споделят голямата слава на египетските Птолемеи, но това не им пречеше да им приличат.

— Както вече ти казах, именно тя уби младата Клеопатра, като я набучи на олтара на Аполон в Дафна. Кизикен обаче скоро я залови и я осъди на мъчителна и бавна смърт.

— И така, най-малката сестра Клеопатра Селена не е останала дълго вдовица след смъртта на Грип. Омъжила се е за Кизикен.

— Точно така, царю Митридат. Работата е там, че не можела да понася двете момчета. Свързвала ги със собствения си брак с брат си Сотер, когото ненавиждала. Та за да се отърве от тях, тя самата ми ги прати преди пет години.

— Не се и съмнявам, та нали тогава умря Кизикен. И тя се омъжи за сина му. И все още управлява като царица Клеопатра Селена Сирийска. Забележително!

Главният жрец надигна вежди.

— Виждам, че си добре запознат с династията на Селевкидите.

— Няма как, нали и аз им се падам малко роднина — обясни царят. — Колко са големи момчетата и как се казват?

— По-голямото се казва Птолемей Филаделф, но ние го наричаме с прякора Авлет, защото по времето, когато ни го докараха, тънкият му гласец много напомняше на флейта. Нека се похваля, че благодарение на нашия опит в преподаването гласът му стана плътен и красив, а певческият му слух — поносим. В момента е на шестнайсет. Брат му е на петнайсет и освен че се казва Птолемей, друго име няма. Добро момче, но мързеливо. — Тук жрецът въздъхна като търпелив, но разочарован баща. — Започваме да се страхуваме не му ли е по природа.

— Така че в крайна сметка бъдещето на Египет лежи в ръцете на двете момчета — рече замислено Митридат. — Големият проблем е, че и двамата са копелета. Предполагам, че това ги лишава от права върху престола?

— Вярно е, че кръвта в жилите им не е съвсем чиста — съгласи се жрецът, — но ако братовчед им Александър не се сдобие с потомство, което ми изглежда сигурно, те остават единствените наследници на Птолемеевия род. Вече получих писмо от баща им Птолемей Сотер, който настояваше да му ги пратя незабавно. Откакто стана отново цар — но с царица, за която не може да се ожени, — той желае да ги представи на поданиците си. Говори се, че народът вече се е съгласил да признае децата за негови наследници.

— Е, толкова по-зле за него — отвърна Митридат. — Защото децата идват с мен. Така поне ще съм сигурен за кого ще омъжа дъщерите си. Децата им ще бъдат мои внуци. — Изведнъж тонът му се промени. — А какво се случи с майка им Арсиноя?

— Не знам със сигурност. Мисля, че Клеопатра Селена е наредила да я убият по същото време, когато пращаше синовете й при нас на Кос. Децата също не са сигурни, но се боят, че друга вероятност не съществува.

— Ами произходът на Арсиноя? Не е ли тя от царски род?

— Арсиноя беше най-голямата дъщеря на някогашния цар Арета Набатейски. Една от големите традиции във външната политика на набатейските владетели е да дават най-достойната си дъщеря за наложница на египетския цар. В крайна сметка на какво повече би могла да се надява една семитска династия без особен авторитет пред света? Майката на цар Арета беше представителка на Селевкидите, от сирийската управляваща династия. Жена му, сиреч майката на Арсиноя, беше дъщеря на сирийския цар Деметрий Никанор и на партската принцеса Родогуна, отново от рода на Селевкидите, но обвързана и с една от големите източни фамилии. Затова може да се каже, че в произхода на Арсиноя няма нищо срамно или за премълчаване.

— О, да, и аз имам една от тези в двореца си! — сети се изведнъж Митридат. — Една мъничка женичка на име Антиохида, дъщеря на Деметрий Никанор и принцеса Родогуна. Трима прекрасни синове ми е родила и две дъщери. От жените ще станат прекрасни съпруги за тези две момчета! Децата им ще бъдат с още по-пречистена кръв.

— Доколкото знам, Птолемей Сотер крои планове да ожени Птолемей Авлет за леля му и природена сестра царица Вереника — възрази му решително жрецът. — Според египетските разбирания това се нарича пречистена кръв.

— Толкоз по-зле за египтяните и техните разбирания — сопна се Митридат и стрелна жреца с огнения си поглед. — Все пак недей забравя, че колкото селевкидска кръв тече в жилите на Птолемей Сотер, толкова тече и в моите! Прапралеля ми Лаодика е била жена на Антиох Велики, а тяхната дъщеря Лаодика — на дядо ми Митридат IV! Така че със Сотер сме братовчеди, както са негови братовчедки дъщерите ми Клеопатра Трифена и Вереника Ниса; със синовете му от Арсиноя Набатейска пък са братовчедки по две линии, защото майка им е дъщеря на Деметрий Никанор и Родогуна, също както майката на Арсиноя! — Царят си пое дълбоко въздух, за да се успокои, и продължи: — Можеш да пишеш на Птолемей Сотер и да му съобщиш, че отсега нататък аз поемам грижата за синовете му. Нека Сотер знае, че след като династията на Птолемеите не може да ми предложи подходяща жена за сключване на династически брак — Вереника сигурно гони четиридесетте, — синовете му ще имат честта да се оженят за дъщерите на Митридат Понтийски и Антиохида Сирийска. И да благодариш на своя бог с проклетата му змия, задето ми трябва това писмо! Иначе отдавна да съм наредил да те убият, дъртак такъв. Забелязвам, че не са те учили как да се държиш пред господаря си.

След което царят се насочи към тримата египетски принцове, слушащи с видим интерес и тревога разговора между двамата възрастни.

— Още днес заминавате да живеете в Понт, млади Птолемей — обясни им Митридат накратко. — Сега ме последвайте и никакво бавене!

Когато огромната галера на цар Митридат отново излезе в открито море, от пристанището, на остров Кос излязоха няколко по-малки корабчета, които му обърнаха гръб и с опънати платна потеглиха на север към Ефес; на борда им бяха натоварени почти девет хиляди таланта злато, придружени от тримата египетски престолонаследници. Кос се оказа изключително благодатно място за владетели в затруднение. А цар Митридат, без сам да знае как, се беше сдобил с нужния за бъдещите му планове Птолемей.

Когато царят най-сетне пристигна на мястото, избрано от Пелопид за дебаркиране, за негово голямо разочарование беше посрещнат от доста малобройна армия. Нямаше как да щурмува крепостните стени на Родос. Пелопид съобщи:

— Трябва да организираме прехвърлянето на нова армия, Велики царю. Родоският адмирал Дамагор на два пъти нападна транспортните ни кораби и изпрати повече от половината на дъното на морето. От онези, които се спасиха, сравнително малко дойдоха да се присъединят към нас, останалите обърнаха платната и се отправиха към Халикарнас. Следващия път ще трябва да съпровождаме товарните кораби по целия им път до острова в бойните галери. Това да ги оставим да се влачат зад нас, без да им осигурим защита, беше голяма грешка.

Разбира се, подобни новини не можеха да зарадват Митридат, но в крайна сметка той самият се бе отървал леко, бе посетил остров Кос, където му се случиха приятни неща, а гибелта на няколко хиляди понтийски войници не го вълнуваше. Единственото неприятно в цялата работа бе, че ще трябва отново да се чака, но така и така нямаше избор, по-добре да използва времето за официалната си кореспонденция. Първата му работа бе да пише на сина си Митридат, който управляваше вместо него Понт и трябваше да се погрижи за тримата египетски престолонаследници.

„И тримата ми изглеждат добре възпитани и образовани, но е направо смайваща неосведомеността им по отношение на Понт. Излиза, че дори не подозират за нашето могъщество, но това в края на краищата е грешка, лесна за поправяне. Дъщерите ми от Антиохида — Клеопатра Трифена и Вереника Ниса — трябва да бъдат венчани при първа възможност за двамата братя. Нека Клеопатра Трифена отиде за Птолемей Филаделф, а Вереника — за Птолемей дето няма друго име. Традицията повелява все пак да изчакаме девойките да навършат петнайсет.

Колкото до онзи, женствения, Птолемей Александър, ще трябва бързо да го откажем от слабостта му към мъжете. Явно е, че египтяните ще предпочетат него за свой владетел, след като единствен може да се смята за законен престолонаследник. Това го принуждава рано или късно да обикне жените, освен ако не държи главата му да си стои на раменете. Оставям на теб да превърнеш пожеланията ми в действителност.“

Да пише собственоръчно писма си оставаше едно от най-големите мъчения за великия цар, затова и обикновено ползваше услугите на писари. Този път обаче държеше писмото да излезе изпод собствената му ръка; двата абзаца му отнеха няколко дни, а в огъня отидоха доста унищожени чернови.

В края на октомври все пак царската кореспонденция потегли по предназначението си, а пък понтийският владетел вече бе събрал достатъчно голяма армия, за да си опита силите със стените на Родос. Насрочи часа на атаката посред тъмна нощ и хвърли всичките си сили по суша, тъй като родоската флота твърдо стоеше преди вътре в пристанището и не позволяваше на вражи кораб да се приближи. В цялата понтийска армия обаче не се намираше нито един достатъчно опитен пълководец, наясно с особеностите на подобни предприятия. Родос беше голям град със здрави укрепления и беше ясно, че нападателите ще бъдат отблъснати. За жалост на понтийци обаче царят им беше по природа нетърпелив човек и не желаеше и да чуе за продължителна блокада — единственият сигурен начин да бъде сломена съпротивата на защитниците. Затова въпреки първия неуспех той отново заповяда фронтална атака. Този път обаче щяха да си послужат с хитрина. Част от флотата щеше да примами родоските кораби вън от пристанището и да отвлече вниманието им, докато главните части на понтийците нападат изненадващо града по вода и го превземат благодарение на страховитата самбука.

Това, което караше царя особено да се гордее със своята самбука, бе, че машината се появи изключително по негова идея. Целият му военен съвет начело с братовчед му Пелопид го поздравиха за находчивостта, с която щяха да успеят. Митридат се изчерви от удоволствие и реши сам да построи техническото чудо; сиреч сам да го проектира и да наблюдава построяването му.

За основа на обсадната машина щяха да служат две от най-големите галери, подбрани специално с еднаква височина на бордовете и вързани здраво един за друг. Именно в тази част от проекта слабите технически познания на царя обрекоха самбуката на несполука. Вместо да върже корабите за външните им бордове и по този начин да прехвърли цялата тежест на съоръжението равномерно по цялата им ширина, той нареди конструкцията да се опира единствено върху вътрешните, тоест само там, където двата кораба се допираха един до друг. Върху така прилепените галери Митридат нареди да се построи огромна палуба, толкова широка, че краищата й висяха над водата; в нетърпението си обаче забрави да прикрепи по-здраво новата палуба върху тези под нея и, общо взето, разчиташе на късмета си. Върху палубата на свой ред бях издигната две дървени кули. Едната стъпваше върху двете кърми, докосващи се помежду си, докато предната висеше над широката пролука, получила се между носовете на корабите. Между двете кули бе прехвърлен широк подвижен мост, чиято цел бе посредством сложна система от въжета и подвижни макари да бъде вдигнат от палубата чак до горния край на кулите. Във вътрешността на всяка от кулите стояха огромни двигателни колела, които множество роби трябваше да въртят до изтощение, за да се качи мостът до върха на съоръжението. От едната страна на моста, по цялата, му дължина от предната кула до задната, бе закачена висока ограда от дебели дървени дъски; докато мостът беше в движение нагоре-надолу, дъските служеха за защита на хората по него, а щом достигнеше крайното си положение, сиреч малко над нивото на огромния крепостен вал, защитаващ родоското пристанище откъм морето, оградата щеше да се превърне в широк мост, по който нападателите да се прехвърлят на стената.

За новото нападение бе избран тих и спокоен късен ноемврийски ден. Два часа, след като родоската флота бе примамена на север, понтийската пехота се хвърли в нова атака откъм сушата, набелязвайки си най-слабите места на крепостната стена. Преди корабите на родосци да усетят каква е измамата и да се върнат да спасяват града си, понтийските кораби заградиха входа към пристанището с мощен обръч и се приготвиха да посрещнат удара на врага. В центъра на понтийската ескадра изпъкваше огромната самбука, наобиколена за всеки случай от дузина малки бойни галери и следвана от транспортните кораби, натоварени догоре с войници.

Откъм обсадения Родос се разнесоха викове на уплаха и звън на оръжие, докато защитниците бързаха да заемат места по стената на пристанището. Със завидна бързина моряците успяха да извърнат двете „шестнайсеторки“ странично към каменния вал и да ги долепят до него. Тези, които стояха по кулите, вече имаха свободен изглед към големия храм на Изида, намиращ се от другата страна на стената. Щом маневрата бе извършена успешно, транспортните кораби се скупчиха в тесен кръг около огромното съоръжение в очакване да прехвърлят войниците на борда й. Без да търпят сериозни загуби от рояците стрели и камъни, с които ги замеряха обезумелите защитници, понтийските пехотинци се катереха по въжените стълби на самбуката и заемаха места по подвижния мост, преди робите да почнат да въртят. Щом всичко беше готово, надзирателите размахаха камшиците и мъжете по колелата впрегнаха здраво мишци. С ужасяващо стържене и скърцане дървеният мост започна да се вдига във въздуха. Стотици родоски шлемове се показаха зад бойниците, докато лицата под тях наблюдаваха и с възхищение, и с неописуема уплаха придвижването на врага. Митридат също наблюдаваше от своята галера, закотвена на разстояние от крепостта, и чакаше гениалният му план да проработи. Целта на обсадната машина бе да съсредоточи целите сили на защитниците около храма на Изида; докато понтийският отряд защитаваше спечелените позиции, останалите кораби от флотилията щяха също да се придвижат към крепостта и с помощта на най-обикновени стълби войниците да се изкатерят по стената. По този начин в ръцете на нападателите щеше да попадне целият контрол върху родоското пристанище.

„Ще успеем. Този път ги хванах натясно!“ — повтаряше си самодоволно цар Митридат и с любов оглеждаше красивата си самбука и дървения мост, който бавно, но славно се издигаше към победата. Скоро щеше да се изравни с нивото на стената и защитният вал щеше да се превърне в отворена порта, през която понтийските войници щяха да нахлуят в крепостта. Мостът нарочно бе проектиран дълъг и широк, за да побере достатъчно голям отряд. Предните редици на атакуващите бяха достатъчни, за да удържат на напора на родосци и да дочакат идването на подкрепления. „Вече не ще и съмнение — поздравяваше се Митридат. — Няма човек, който да се мери с мен.“

Но колкото по-високо се издигаше претрупаният с въоръжени войници мост, толкова повече се изместваше и центърът на тежестта на цялото съоръжение. Лека-полека огромните галери, които не бяха прикрепени здраво една за друга, започнаха да се раздалечават. Едно по едно въжетата започнаха да се късат, кулите се заклатиха, огромната, недобре подпряна палуба се огъна през средата си и като следствие от всичко това грамадното съоръжение затанцува като живо из въздуха. Но това не беше всичко; натиснати само върху вътрешните си бордове, корабите лека-полека се килваха един към друг, сякаш искаха да се прегърнат. Общата палуба не можа да издържи на огромната им тежест и се разпори открай докрай. Кулите и мостът, войници и моряци, началници и роби, всички се изсипаха в морето, огласяйки въздуха наоколо с неистовите си писъци и крясъци, заглушавани единствено от оглушително скърцане на дъските. Скоро обаче песента им беше подета от защитниците на крепостта, които започнаха да сипят обиди и подигравки.

— Да не съм чул повече името Родос! — обърна се Митридат към придворните си, докато цялата му флотилия бързаше да се прибере в Халикарнас. — Зимата наближава, не можем да се занимаваме повече с тази шайка побъркани и идиоти. Армията в Македония и флотата, заела бреговете на Гърция, са много по-достойни за височайшето ми внимание. Искам също така всички инженери и техници, участвали в изготвянето на тази смехотворна самбука, да бъдат наказани със смърт. Не, малко им е. Да им се отрежат езиците, да им се отрежат ръцете, да им се избодат очите! По една чашка за милостиня и да ми се махат от очите.

Толкова беше разгневен от повторния си неуспех, че реши да излее цялата си ярост върху обсадената крепост Патара в Ликия. Когато обаче се нахвърли върху свещената горичка, посветена на Латона, майката на Аполон и Артемида, и започна да сече безразборно наляво и надясно, богинята се яви в съня му и го предупреди с последствията, които може да предизвика върху себе си. На другия ден царят прехвърли всичко на приближените си — миролюбивият Пелопид бе назначен да командва цялата обсада — и заедно с албиноската Монима замина за Хиеропол. Там, докато се цамбуркаше из горещите минерални извори и се прехласваше по вкаменените водопади, които се спускаха от върховете на околните скали, Митридат се отърси от спомена за подигравките на родосци… и от хиоските кораби, донесли най-голямата уплаха в живота му.

9

Още преди да научат, че Митридат е превзел цяла Римска Азия, жителите на Вечния град дочуха за клането, извършено над всички римляни, латини и италийци в провинцията. Събитието бе имало огромен отзвук и първите вести за трагедията достигнаха Рим за рекордно малко време. Само девет дни след края на квинктилис Луций Валерий Флак Принцепс Сенатус вече свикваше Сената на извънредно заседание в храма на Белона извън помериума, както се постъпваше при обявяване на война срещу чуждоземен владетел. На присъстващите Флак прочете писмото, получено от живеещия в Смирна Публий Рутилий Руф.

„Това, което държиш сега в ръцете си, беше пратено по специален бързоходен кораб за Коринт, където би трябвало да го поеме друг за Брундизиум. Надявам се, че метежите, обхванали цяла Гърция, няма да попречат на новината да достигне до Рим. Дадох изрични нареждания на куриера да не спира никъде по пътя между Брундизиум и Рим, ами да препуска с всички сили и по светло, и по тъмно. Както се досещаш, подобна услуга се заплаща скъпо и нямаше да е възможна, ако не ми беше помогнал приятелят ми Милтиад, етнарх на Смирна. За себе си той иска само едно: когато римският Сенат и народ си възвърнат властта на Римска Азия, в което не се съмняваме, някой да си спомни за неговата доброжелателност.

Няма да се учудя, ако вие в Рим още не знаете за нашествието на понтийската армия в Римска Азия, за това, че цар Митридат вече управлява както някогашните римски владения, така и покорена Витиния. Маний Аквилий намери смъртта си след най-ужасяващи мъчения, а Гай Касий се спотаи в миша дупка и никой няма представа къде трябва да го търсим. Четвърт милион понтийски войници в момента са разквартирувани западно от река Тавър, Егейско море е задръстено от понтийските галери, а Гърция официално се отказа от съюза си с Рим, за да мине на страната на царство Понт. Страхувам се, че Македония е напълно изолирана от останалия свят.

Но не това е най-голямото зло, за което бързам да ви съобщя. В последния ден на квинктилис по заповед на цар Митридат Понтийски всички жители на Римска Азия, Витиния, Пизидия и Фригия от римски, латински или италийски произход бяха жестоко избити. Същата участ сполетя и домашните им роби. Доколкото чувам, броят на убитите е около осемдесет хиляди граждани и седемдесет хиляди роби — общо сто и петдесет хиляди човешки същества. Това, че на мен самия смъртта ми се размина, се дължи до известна степен на отнетото ми римско гражданство, но доколкото са ми ясни нещата, царят е издал изрична заповед, според която моя милост не трябвало да бъде докосвана с пръст. Навярно с това се надява да залъже кучето Цербер, застанало на вратата на Подземното царство. Би ли могло обаче спасяването на старините ми да се сравни с безжалостното съсичане на хиляди жени и деца, виновни само с това, че са се родили римляни? Говори се, че нещастниците са били извличани насила вън от храмове и светилища, докато са се молили на боговете си за закрила; че отново по заповед на понтийския цар телата им се оставяли да гният на открито, без да заслужат дори правото да бъдат погребани като всички смъртни. И това чудовище вече се смята за господар на целия свят, тупа се по гърдите, че до края на годината войските му ще са стъпили на италийска земя.

В интерес на истината вече не се намира жив човек на изток от Италия, който да му възрази. Изключение правят единствено смелите ни съграждани от провинция Македония. Но не вярвам и към тях съдбата да се окаже по-благосклонна. Макар да не се ползвам с особено достоверни източници, научавам, че Митридат вече е предприел страшен поход по суша срещу Тесалоники, че без никаква съпротива римляните са го допуснали западно от Филипи. По-добре са ми известни събитията в Гърция, където някакъв си понтийски агент на име Аристион бил заграбил цялата власт в Атина и убедил голяма част от останалите гръцки градове да се обявят в полза на Митридат. Егейските острови се намират във вражи ръце, понтийската флота е толкова внушителна, че никой не смее да се изправи насреща й. След завземането на Делос от Митридат още двайсет хиляди наши сънародници бяха убити на място.

Би ми се искало да разберете защо писмото ми е толкова сухо и кратко, но време за повече наистина не ми остава. Надявам се навреме да спрете кръволока Митридат, преди да се е коронясал за римски цар. Явно това е заветната му цел.“

— Ето това ни идва съвсем излишно! — сподели Луций Цезар пред брат си Катул.

— Излишно или не, вече ни е поднесено — отвърна му Гай Марий. — Война срещу Митридат! Знаех, че все някой ден ще избухне. По-скоро се учудвам, че трябваше толкова време да чакаме.

— Луций Корнелий скоро ще се върне в Рим — обади се другият цензор Публий Лициний Крас. — На всички ще ни е по-леко, щом го видим сред нас.

— И защо? — искаше да знае Марий, ставащ все по-нападателен. — Не беше нужно да го викаме толкова спешно в Рим. Нека първо свърши с италийците.

— И все пак той е първи консул — напомни му Катул Цезар. — Сенатът не може да взема решения от подобно жизнено значение за държавата, без първият консул да председателства заседанието.

— Пфу! — изсумтя недоволно старият воин и се оттегли встрани.

— Според вас какво му е? — попита Флак Принцепс Сенатус.

— А ти какво мислиш, че му е, Луций Валерий? Гай Марий си остава опитна хрътка, лесно надушваща жертвата си. Задава се нова война и той не иска да я пропусне — обясни Катул.

— Вярвам, не искаш да кажеш, че той самият смята да вземе участие в нея? — изгледа го в недоумение цензорът Публий Крас. — Та той е болен и стар едновременно!

— Това за нас може да значи нещо, но за него — не.

Войната в Италия бе доведена до своя край. Макар марсите така и да не благоволиха официално да капитулират, от всички народи, които се вдигнаха на оръжие срещу Рим, те понесоха най-големите поражения; земите им бяха опустошени, а сред мъжкото население почти не бяха останали хора, годни да воюват. През февруари Квинт Попедий Силон се видя принуден да напусне родината си и да се скрие при Мутил в обсадената Езерния. Мутил беше тежко ранен и не можеше повече да води армията си в бой. От кръста надолу самнитският пълководец бе напълно парализиран.

— Ще трябва да предам на теб, Квинт Попедий, властта над цял свободен Самниум — посрещна той приятеля си.

— Не! — възкликна ужасен Силон. — Та аз не притежавам ни най-малко твоите качества на стратег и водач. Да се оправям със самнитските ти войници, ще ми е напълно невъзможно.

— И така да е, друг няма кой да те замести. Моите сънародници сами избраха да поставят теб за мой наследник.

— А дали самнитите наистина искат да продължат войната?

— Да — отговори твърдо Мутил. — И все пак от името на Самниум, не на цяла Италия.

— Това го разбирам. Но нима искаш да кажеш, че вече не е останал и един самнит, достоен да ги поведе в сражение?

— Нито един, Квинт Попедий. Ти оставаш единствената ни надежда.

— Щом е така, не мога да откажа — въздъхна Силон.

Това, което двамата дори не намериха за нужно да обсъждат, бяха разбитите им надежди за самостоятелна и обединена Италия. Разгромът на съюза можеше да доведе само до едно: до окончателната победа на римляните. Това и Силон, и Мутил прекрасно разбираха.

През май последната оцеляла армия на въстаниците, командвана от марса Квинт Попедий Силон, напусна крепостта Езерния. Силите на самнитите наброяваха всичко на всичко трийсет хиляди пешаци и хиляда конници, към които бяха присъединени в последния момент двайсет хиляди освободени роби. Голяма част от войниците бяха все болни и ранени, които почти инстинктивно се бяха събирали в мощната крепост, за да чакат по-добри времена за победа. Конницата пък беше доведена от Силон, който бе успял през зимата да пробие през римските редици и да се добере до града. Сега обаче откритият бой с врага ставаше неизбежен; Езерния повече не можеше да храни толкова гладни гърла.

В цялата самнитска армия нямаше човек, който още да вярва в крайната победа; за всички тези обрулени от войната мъже беше въпрос на чест да загинат на бойното поле. Римляните щяха да победят, но поне щяха да заплатят скъпа цена за победата си. Когато обаче Силон превзе Бовианум и изкла римския гарнизон на крепостта, войниците му се поободриха. Все пак не беше изключено съдбата отново да им се усмихне… Метел Пий чакаше с армията си под стените на Венузия, насред Апиевия път. Значи и на самнитите посоката беше Венузия.

Венузия се оказа мястото, където се разигра последното сражение в кървавата и продължителна война между римляни и италийци. Сякаш събитията, започнали с убийството на Марк Ливий Друз, бяха изписали пълен кръг, за да се върнат в самото си начало. Защото на бойното поле под стените на града се срещнаха в единоборство двамата мъже, най-скъпи на покойния Друз — приятелят му Силон и брат му Мамерк Лепид. Самнитите гинеха с хиляди в неравния бой с изрядно подготвените римски легиони, докато Силон и Мамерк се бяха счепкали в смъртоносна схватка. Най-накрая марсът падна повален на земята и Мамерк се надвеси над него с насълзени очи. Мечът стърчеше високо над главата му, но той така и не смееше да нанесе последния удар.

— Довърши ме, Мамерк! — замоли го изтощеният Силон. — Дължиш ми го, задето убих Цепион. Не искам да стана част от триумфа на Прасчо!

— Задето уби Цепион — съгласи се Мамерк и го закла. След което избухна в сълзи за Друз, Силон и горчивата победа, която римляните си бяха извоювали.

— Всичко свърши — рече Прасчо Метел Пий на Луций Корнелий Сула, дотърчал веднага при Венузия, щом научи за движението на самнитите. — Венузия се предаде вчера.

— Не, още не е свършило — навъси се Сула. — Докато Езерния и Нола на свой ред не се предадат, войната не може да се счита за окончателно спечелена.

— А не ти ли е минавало през ума — подхвърли с присъщата си срамежливост Прасчо Младши, — че ако вдигнем доброволно обсадата на Езерния и Нола, жителите на двата града скоро ще се върнат към нормален живот и никой повече няма и да си спомня за случилото се през последните години?

— Убеден съм, че точно така ще стане и тъкмо за това няма да вдигна обсадата. Откъде накъде точно на тях ще им се размине? Помпей Страбон не остави Аскулум Пицентум безнаказан, трябва да последваме и ние примера му. Не, Прасчо, Езерния и Нола ще си останат така, както са си в момента. Ако трябва и до края на света.

— Чувам, че Скатон е умрял и пелигните са се предали — смени темата Метел.

— Така е, но логическата връзка върви в обратен ред — поправи го Сула с усмивка. — Първо Помпей Страбон приел капитулацията на пелигните, а после Скатон се хвърлил, върху меча си, за да няма нищо общо с позора на сънародниците си.

— Значи наистина всичко е свършено! — не вярваше на ушите си Метел Пий.

— Не и преди да сме превзели Езерния и Нола.

Новината за клането на римляни и италийци в Азия застигна Сула в Капуа, където той се беше установил за остатъка от бойните действия срещу италийците. След като беше изпълнил докрай дълга си към родината, Катул Цезар най-после получи и правото да се завърне в Рим, за да почине. Консула наследи личният му секретар — не друг, а чудото, наречено Марк Тулий Цицерон, — който се оказа достатъчно запознат с работата, за да замести пълноценно бившия си началник.

За голямо разочарование на младия Цицерон Сула се оказа не по-малко страшен и ужасен от Помпей Страбон. Още щом Катул Цезар замина за Рим, секретарят му вече си спомняше с тъга за него.

— Луций Корнелий, дали ще бъде възможно до края на годината да бъда уволнен от армията? — попита веднъж Цицерон. — Вярно е, че още не ми се събират и две години военна служба, но ако се прибавят и походите, в които съм взел участие, се събират общо десет.

— Ще видим какво можем да сторим по въпроса — рече Сула, който изпитваше към младежа кажи-речи същите чувства, както и Помпей Страбон. — Засега обаче и дума не може да става да те пусна. Откакто Квинт Лутаций замина да си почива, в Капуа няма друг човек, който да те замества като мой помощник.

„Но пък и какво изобщо означава в наше време да си почиваш? — разсъждаваше с горчивина Сула, докато ръчкаше четирите мулета, впрегнати в каручката му, по-бързо да го отведат в Рим. — Едва-що сме успели да овладеем един пожар и избухва друг, с още по-голяма сила. В сравнение с това, което ни чака тепърва, войната с Италия ще ни изглежда като детска игра.“

В Рим се бяха събрали всички по-висши сенатори, включително и скиталецът Помпей Страбон. Трябваше веднага да се проведе заседание по въпроса за събитията в Азия и за целта в храма на Белона на Марсово поле присъстваха поне сто и петдесет души.

— Е, ако не друго, то поне знаем със сигурност, че Маний Аквилий не е между живите. Би могло да се предположи, че същото важи и за двамата му колеги в комисията — започна изказването си пред Сената Сула, сякаш проблемът не изглеждаше чак толкова страшен. — От друга страна, може да се предположи, че Гай Касий е все още здрав и читав, нищо че не сме чули вест от него. Това, което най-много ме озадачава, е защо толкова време управителят на Киликия Квинт Опий не е дал ни най-малък признак на уплаха. Най-вероятно е това да означава, че и Киликия вече е изгубена. Тъжно е, когато Рим трябва да чака новини от един изгнаник, вместо да разчита на действащите си магистрати.

— Предполагам, че всичко се обяснява със светкавичната бързина на Митридат — обади се Катул Цезар по-мрачен от всякога.

— А може да има и друго обяснение — на свой ред подхвърли многозначително Марий. — Напоследък между всички наши официални представители в провинцията са били забелязани странни контакти.

На това никой не пожела да отговори, но пък и всички сенатори се замислиха; открай време в Сената беше прието да се проявява колегиална солидарност, пък дори при големи скандали. И все пак напоследък сред назначените отци се бяха появили доста различия и те все повече се заглеждаха едни други какво точно представляват. Гай Касий и тримата членове на колегията бяха твърде добри познайници на останалите в Сената, за да не си изяснят всички смисъла на Мариевите думи.

— Това не обяснява защо Квинт Опий е запазил продължително мълчание — възрази Сула, изричайки на глас онова, което останалите присъстващи мислеха. — Той е човек с чест и достойнство и за нищо на света не би оставил умишлено Рим без сведения за събитията в региона. Ето защо според мен трябва да считаме и Киликия за изгубена.

— Най-добре да се опитаме по някакъв начин да се свържем с Публий Рутилий и да поискаме повече информация — предложи Марий.

— Предполагам, че ако сред съгражданите ни има оцелели, те ще се появят в града докъм края на секстилис — пресметна Сула. — Тогава ще разполагаме с достатъчно информация за случилото се.

— Доколкото разбрах от писмото на Публий Рутилий, никой не е оцелял — чу се гласът на народния трибун Сулпиций. След което той болезнено изпъшка и сви гневно юмруци. — Митридат дори не е пожелал да направи разлика между римляни и италийци!

— Митридат е прост варварин — обясни му Катул Цезар.

Но такъв отговор не беше достатъчен за Сулпиций.

Всички си спомняха, че когато преди два дни Флак Принцепс Сенатус беше прочел писмото на Рутилий Руф, той сякаш се бе превърнал на камък от ужас.

— Никаква разлика не е направил — повтори Сулпиций. — Причината защо не я направил нас не ни вълнува. Позорно е дори да се спори по въпроса! Италийците от Римска Азия са заплатили същата цена, както събратята си римляни и латини. И едните, и другите са мъртви. Жените, децата и робите на италийците са били избити също както тези на съгражданите ни. Той не е направил никаква разлика между едните и другите!

— О, стига си мърморил, Сулпиций! — тросна му се Помпей Страбон, който не обичаше да му губят времето с глупости. — Чак си започнал да скърцаш от ръжда!

— Бих желал в Сената да се установи известен ред — обърна се любезно към двамата Сула. — Не сме се събрали да разсъждаваме върху начина на мислене на врага, а върху това как трябва да постъпим с него.

— Трябва да му обявим война! — прекъсна го веднага Помпей.

— Да смятам ли, че това е мнението на всички присъстващи, или някои мислят различно? — попита Сула.

Всички останали обаче му отговориха единодушно, че искат война.

— Ние разполагаме с достатъчно сформирани легиони — рече Метел Пий. — Всички те са и добре въоръжени. Поне в това отношение сме доста по-добре подготвени от друг път. Още утре можем да натоварим на корабите двайсет легиона войници.

— Знаеш много добре, че не можем — възрази му Сула. — Според моето скромно мнение ще ни е трудно да натоварим и един-единствен легион, камо ли двайсет.

Сенатът посрещна думите му с пълно мълчание.

— Назначени отци, откъде смятате да намерим нужните пари? Щом войната с Италия приключи окончателно, ние няма какво повече да правим с легионите си, освен да ги разпуснем. И то не за друго, а защото нямаме средства да им заплатим и един ден в повече служба. Докато Рим стоеше под угрозата на италийците, всеки римлянин, както и всеки латин се чувстваше морално задължен да се бие до последна капка кръв за родината си. Спокойно можем да кажем, че подобни морални задължения би трябвало да ни свързват и с Римска Азия, която вече е била стъпкана от пълчищата на врага и където осемдесет хиляди наши сънародници вече са намерили смъртта си. И все пак трудно можем да убедим нашите славни легионери, че и сега под заплаха се намира родното им огнище. Нашата армия е уморена. Войниците получиха заслуженото си възнаграждение, но с това практически опразниха хазната ни, при това за доста време напред. Друго решение, освен това да ги разпуснем и разпратим по домовете, уви, няма. Както и да гледаме на нещата, няма никакви перспективи в близко бъдеще да съберем достатъчно пари за подобна мащабна военна експедиция!

И този път никой от присъстващите не отговори, само мълчанието стана още по-мъчително.

Най-накрая Катул Цезар въздъхна:

— Нека оставим за малко финансовите си затруднения настрана. Много по-важно за нас е да спрем Митридат, преди да е станало твърде късно!

— Квинт Лутаций, ти все едно нищо не си чул какво ти казах преди малко! — извика от досада Сула. — Нямаме пари да воюваме!

Катул си придаде най-високомерното изражение, на което беше способен, и изрече:

— Предлагам на Луций Корнелий Сула да бъде връчено върховното командване на римската армия, действаща срещу Митридат Понтийски. Щом решим въпроса с командването, ще ни бъде по-лесно да изнамерим и пари.

— А пък аз държа отсега да отбележа, че предлагам на Луций Корнелий Сула да не му бъде връчвано върховното командване във войната с Митридат! — изрева най-изненадващо Гай Марий. — Нека Луций Корнелий Сула си остане в Рим и да си брои паричките! Пари! Сякаш сега е моментът да се грижим за пари, когато Рим е изправен пред въпроса за самото си оцеляване! Пари ще се намерят както винаги в подобни случаи. Пък и цар Митридат разполага с предостатъчно, него ще накараме да ни изплати дълговете. Назначени отци, не можем да предадем съдбата на римските легиони в ръцете на човек, който от всичко на света най-много го занимават парите! Командването на армията ни трябва да получа аз!

— Ти не си добре, Гай Марий — отсъди Сула.

— Достатъчно съм добре, за да не се занимавам с глупости като някои други! — тросна му се Марий. — Не разбирате ли, че заплахата от страна на Понт е не по-малка от германската преди години? И кой спечели войната срещу германите? Гай Марий! Колеги, членове на тази свещена институция, вие трябва да връчите върховното командване на мен! Аз единствен оттук присъстващите мога да спечеля тази война!

От стола си се надигна Флак Принцепс Сенатус, човек, когото никой от събратята му не би нарекъл смел.

— Ако беше по-млад, Гай Марий, а и ако не те беше нападнала подобна коварна болест, можеш да си сигурен, че с всички сили бих подкрепил каузата ти. Но Луций Корнелий беше прав донякъде, като ти каза, че не си добре. Вече си на преклонна възраст, на два пъти си получавал удар. Нямаме моралното право да оставим римската армия под командването на човек, който може да бъде покосен от болестта точно в мига, когато най-много се нуждаем от услугите му. Никой от нас не знае на какво се дължат мозъчните удари, Гай Марий, но в едно сме се убедили: човек, който е получил един, ще получи и втори, и трети. Ти самият си доказателство за това. И съм убеден, че съдбата отново ще те накаже! Не, назначени отци, като принцепс сенатус държа да заявя, че не може и дума да става за разглеждане кандидатурата на Гай Марий. Затова подкрепям предложението върховното командване да бъде връчено на първия консул Луций Корнелий.

— Нека тогава Фортуна ми помогне — зарече се Марий, глух за гласа на трезвия разум.

— Гай Марий, защо не приемеш думите на принцепс сенатус в същия смисъл, с който те бяха изречени — обърна се към него Сула с най-спокоен тон. — Никой тук не те подценява, най-малко пък аз. Но пред фактите и боговете мълчат. Сенатът не може да си позволи риска да връчи командването на която и да е римска армия в ръцете на седемдесетгодишен човек, преживял два мозъчни удара.

Марий повече не каза нищо, но личеше, че не е съгласен с колегите си.

— Луций Корнелий, ще поемеш ли командването? — попита Квинт Лутаций Катул Цезар.

— Само ако то ми бъде връчено с решително мнозинство от Сената, Квинт Лутаций. Иначе не.

— Нека тогава проведем гласуване — предложи Флак.

Когато сенаторите се вдигнаха от местата си и се наредиха в единия край на храма, за да изразят подкрепата си към консула, само трима души останаха в опозиция — Гай Марий, Луций Корнелий Цина и народният трибун Публий Сулпиций Руф.

— Не мога да повярвам! — промълви Крас Цензор пред колегата си Луций Цезар. — Сулпиций!

— Откакто дойде новината за клането в Азия, през цялото време се държи странно — рече му Луций Цезар. — Все повтаря едно и също, е, нали сам го чу… Как Митридат не бил направил разлика между римляни и италийци. Предполагам, че се чувства гузен, задето преди време беше против всеобщото римско гражданство.

— И какво общо виждаш между това и подкрепата му за Гай Марий?

Луций Цезар вдигна рамене.

— Не знам, Публий Лициний! Наистина не знам.

А всъщност Сулпиций застана на страната на Марий и Цина, защото двамата се бяха осмелили да застанат срещу Сената. В това се състоеше мотивът му. Откакто бе изслушал текста на писмото на Рутилий Руф, той наистина бе преживял коренна промяна в мисленето си. Сякаш от мига, в който Флак прочете новините от Смирна, целият му живот се превърна в жестока, неизлечима болка. Чувстваше се виновен за всичко; съзнанието му до такава степен се бе объркало, сякаш го изпълваше една-единствена мисъл: как някакъв си чуждоземен владетел бе сметнал жителите на Рим и тези на полуострова като омесени от едно и също тесто. А ако един чуждоземен владетел не можеше да различи римляни от италийци, то това означаваше, че и целият останал свят ги смята за едно и също. За страничния наблюдател всички жители на Италийския полуостров, независимо от това, как самите те се наричат, представляваха един народ с общ бит и еднакъв начин на мислене.

Сулпиций винаги се бе смятал за патриот и краен консерватор; затова когато избухна Италийската война, той се бе хвърлил безрезервно в подкрепа на римската кауза. В годината, когато убиха Друз, служеше като квестор и бе натоварен с изключително отговорни задачи; за негова чест се бе справил блестящо с всички тях. До голяма степен благодарение на неговите лични усилия мнозина италийци бяха намерили смъртта си на бойното поле. Сега с негово съгласие жителите на Аскулум Пицентум бяха преживели нещастия, на каквито никога в историята римляните не бяха подлагали дори варвари. Онези хиляди италийски момчета, които Помпей Страбон бе наредил за триумфалното си шествие по улиците на града и които след това най-безсъвестно бе прогонил от града без храна, без дрехи и пари — колко от крехките им телца бяха издържали на студа и глада и се бяха спасили от клопката на смъртта? За какво се мислеха римляните, че си позволяваха да налагат такива тежки наказания на хора, които по нищо не се различават от самите тях? Можеха ли римският Сенат и народ да твърдят с чиста съвест, че са по-цивилизовани от понтийския цар Митридат? Та той поне не криеше намеренията си! Дори не се опитваше да обосновава постъпките си с някакви отвлечени права и привилегии, които римляните кой знае откъде бяха измислили за себе си. Пък и самият Помпей Страбон също беше вършил всичко за своя собствена сметка. Сенатът беше този, който си затваряше очите за престъпленията или ги оправдаваше.

Имаше ли изобщо правда на този свят? Кой от всички хора по земята може да се нарече прав? Ако един-единствен италиец се окажеше оцелял след това клане и се покажеше някой ден на портите на Рим, с какви очи щеше да го погледне той, Публий Сулпиций Руф? По какво се различаваше той, народният трибун Публий Сулпиций Руф от варварския владетел Митридат? Нима и той самият не се бе погрижил да бъдат избити хиляди италийци? Не беше ли служил и той като легат на Помпей Страбон, не беше ли му помагал в чудовищните деяния, които извърши с пиценци?

Но макар и в плен на голяма мъка и объркване, той беше способен и на по-трезви разсъждения — или по-точно на такива, каквито той самият намираше за трезви, логични и смислени.

Не беше истинската вина в Рим. А единствено в Сената. Единствено у хората от неговата обществена класа, включително у него самия. Само сенаторите, сред които се нареждаше и самият той, бяха способни до такъв сляп фанатизъм да отстояват идеята за римското превъзходство над останалия свят. Кой друг, ако не Сенатът, уби навремето приятеля му Марк Ливий Друз? Кой, ако не Сенатът, отказа на съседите си римско гражданство след войната срещу Ханибал? Кой, ако не Сенатът, заповяда град Фрегела да бъде сринат със земята? Сенатът, Сенатът, Сенатът… Сиреч хората от неговата класа. Сред които и самият той.

Е, време им беше да заплатят цената на своето безочие. И той да я заплати редом с всички останали. Време беше според Сулпиций римският Сенат да слезе завинаги от обществената сцена. Време беше да изчезнат всички онези стари фамилии на управляващи, време беше властта и парите да бъдат отнети от хищните им пръсти, за да престанат веднъж завинаги своеволията и несправедливостите, извършвани спрямо слабите и беззащитните, спрямо италийските народи… „Ние сме виновни за всичко — разсъждаваше Сулпиций. — И трябва да платим за вината си. Сенатът ще изчезне. Цялата власт в Рим трябва да бъде дадена на народа. Нека тези, които винаги сме определяли като върховни управници, но които досега играеха единствено ролята на безгласни пионки в ръцете на могъщите, наистина получат своите права. Върховни управници ли? Не и докато съществува този проклет Сенат! Докато Сенатът продължи да заседава, суверенитетът на римския народ остава само гола буква. Не става дума за пролетариите, разбира се. А за истинския народ. За онези от втората, третата и четвъртата класи, които представляват гръбнака на римското общество, но са лишени, от каквато и да е власт върху държавните дела. В крайна сметка богатите и влиятелните конници от първата класа не са ли същите като събратята си сенатори? Време им е и на тях да си ходят.“

Застанал до Марий и Цина, Сулпиций оглеждаше сенаторите, обърнали се всички с лице към него. Сред тях бяха и близките му приятели Гай Аврелий Кота (назначен на сенатор едва на двайсет и осем години, след като двамата цензори си бяха взели поука от насърчителните слова на консула Сула и се опитваха на всяка цена да попълнят състава на Сената с достойни люде) и вторият консул Квинт Помпей Руф, и двамата се опитваха да дадат израз на своята загриженост за държавните дела. Нима и те не можеха да проумеят вината си? Защо го зяпаха, сякаш той беше виновен в нещо? Вярно, че той беше виновен. И то много виновен. Но те си нямаха и най-бегла представа за какво по-точно.

„И ако те наистина не разбират — казваше си Сулпиций, — то на мен не ми остава друго, освен да чакам избухването на тази нова война… Ех, защо трябва винаги да сме във война с някого? Хора като Квинт Лутаций и Луций Корнелий Сула ще бъдат твърде заети с военните дела, за да ми пречат в Рим. Ще изчакам. Когато му дойде времето, ще убия Сената. Ще убия цялата първа класа.“

— Луций Корнелий Сула — прекъсна мислите му Флак Принцепс Сенатус, — от името на римския Сенат и народ ти връчвам върховното командване във войната срещу Митридат.

— Само че къде ще намерим пари за война? — питаше Сула на вечерята, която даваше в новото си семейно огнище.

Компания му правеха братята Цезари, Луций Корнелий Мерула, фламен Диалис, Публий Лициний Крас Цензор, банкерът и едър търговец Тит Помпоний, другият банкер Гай Опий, Квинт Муций Сцевола Понтифекс Максимус и Марк Антоний Оратор, който същия ден се беше върнал за пръв път в Сената след продължително боледуване. Сула неслучайно бе изготвил подобен списък на гостите; целта му беше именно да обсъди с тях финансовите проблеми на държавата. Ако някой можеше да отговори на неразрешимите въпроси, това бяха присъстващите в триклиния му.

— Нищо ли няма в хазната? — попита Антоний Оратор, на когото му беше трудно да осмисли нейното пълно опразване. — Искам да кажа, открай време всички градски квестори и трибуни на хазната само се надпреварват да твърдят, че в хазната няма нищо, дори когато е тъкмо противното.

— Можеш да ми вярваш, Марк Антоний, този път това си е самата истина — поклати глава Сула. — Лично аз посетих на няколко пъти хазната през последните няколко седмици… При това взех достатъчно предпазни мерки никой да не знае, че идвам.

— Ами храмът на Опс? — попита Катул Цезар.

— И там е все същото.

— Е, ако сме стигнали съвсем до дъното — намеси се Сцевола Понтифекс Максимус, — винаги можем да разчитаме на златото на римските царе, пазено тъкмо за дни на извънредна опасност.

— Какво злато? — попитаха всички останали в хор, включително домакинът.

— То и аз не знаех нищо за него до момента, в който ме направиха върховен понтифекс! — заоправдава се Сцевола. — Намира се в подземията на храма на Юпитер Оптимус Максимус… Около, всъщност няма и двеста златни таланта.

— Да не му се нарадва човек! — изрече иронично Сула. — Не се и съмнявам, че по времето на Сервий Тулий с тези средства Рим е можел да воюва, колкото си иска. Сега обаче няма да стигнат за повече от четири легиона, при това максимум за половин година. Ще трябва доста да бързам, за да успея!

— Като за начало звучи добре — опита се да го ободри Тит Помпоний.

— А защо вие, банкерите, не дадете на заем на държавата една-две хиляди таланта? — попита го Крас Цензор, който обожаваше парите, но не притежаваше толкова, колкото му се искаше — единствените му постоянни доходи идваха от калаените рудници в Испания, но през последните години му беше отнета възможността отблизо да наблюдава стопанисването им.

— Защото не притежаваме достатъчно на ръка — обясняваше за сетен път Гай Опий.

— Освен това повечето от нас пращаха златните си резерви на съхранение в Римска Азия, така че ще трябва да си искаме парите обратно от негова милост Митридат — въздъхна печално Помпоний.

— Не можете да не разполагате с пари! — изсумтя недоверчиво Крас.

— Притежаваме, но не толкова, че да издържаме цялата държава — упорстваше Опий.

— Това официална политика ли е или е голата истина?

— Голата истина, Публий Лициний, можеш да ми имаш доверие.

— Доколкото усещам, всички тук присъстващи сме на едно мнение: че настоящото положение е много по-тежко, отколкото в началото на Италийската война? — попита сътрапезниците си жрецът на Юпитер Луций Корнелий Мерула.

— Точно така! — съгласи се Сула. — Вече съм имал случай лично да разговарям с Митридат, фламен Диалис, и мога да те уверя, че ако не го спрем навреме, току-виж наистина се коронясал за римски цар!

— Тогава излиза, че хем не можем да разпродадем държавната земя от страх от народа, хем не можем да наложим нови данъци, защото няма кой да ги плаща — обясни с няколко думи положението Мерула. — Има само едно възможно решение.

— И кое е то?

— Да разпродадем държавните имоти около Форум Романум. За целта не сме задължени да се обърнем към народното събрание.

Останалите посрещнаха думите му с ледено мълчание.

— Това е със сигурност най-неподходящото време за подобни разпродажби — пресметна веднага Тит Помпоний. — Всичко зависи от това, колко ще пожелаят да дадат купувачите.

— Страхувам се, че дори не знам кои точно имоти са собственост на държавата — рече Сула. — Като изключим естествено домовете на жреците. Но тях просто няма как да продадем.

— Съгласен съм, че ако продадем някой от тях, ще предизвикаме гнева на боговете — подкрепи го веднага Мерула, който сам живееше на държавни разноски в един от тези домове. — И все пак съществуват и други държавни имоти. Склоновете на Капитолия от вътрешната страна на Порта Фонтиналис, както и тези, които гледат срещу Велабрума. Идеален терен за богаташки жилища. Освен това голям терен около Форума, включващ големия пазар, както и Мацелум Купеденис. И двата района могат да бъдат допълнително разделени на парцели.

— Със сигурност няма да позволя разпродажбата на всичко наведнъж — заяви решително Сула. — Пазарните площи, да. Освен сергиите единственото държавно в тях е игрището на колегията на ликторите. Част от Капитолия също би могла да се разпродаде — склонът срещу Велабрум, западно от Кливус Капитолинус, и теренът между Порта Фонтиналис и Лаутумиите. Но самият Форум, както и страната на Капитолия, обърната към него, трябва задължително да останат държавна собственост.

— Аз ще купя пазарите — обади се Опий.

— Само ако предлагаш повече от всички останали — напомни му Помпоний, който също се замисляше върху перспективите. — За да мине всичко честно, а и за да може държавата да реализира най-големи печалби, всяко парче земя трябва да бъде дадено на публичен търг.

— Може би няма да е зле засега да задържим големия пазар и да разпродадем само пазара Купеденис — размишляваше на глас Сула, на когото самата идея да се разпродават подобни златни източници на доходи му се струваше противна.

— Мисля, че си напълно прав, Луций Сула — кимна утвърдително Катул Цезар.

— И аз съм съгласен — подкрепи го Луций Цезар.

— Ако разпродадем Купеденис, това ще доведе до увеличени наеми за търговците на цветя и подправки — напомни им Антоний Оратор. — Ще ни намразят!

Но Сула като че ли се беше сетил за друг изход от положението.

— Ами какво ще кажете да заемем отнякъде пари?

— Откъде? — изгледа го подозрително Мерула.

— От римските храмове. Ще им се изплатим с дял от плячката. Нека само ги изброим: на Юнона Лицина, на Венера Либитина, на Ювента, на Церера, на Юнона Монета, на Великата майка, на Кастор и Полукс, на Юпитер Статор — той си ги има два, — на Диана, на Херкулес Музарум, на Херкулес Оливарий… всички те са от богати по-богати.

— Няма да стане! — възразиха в един глас Мерула и Сцевола.

Сула обиколи с поглед останалите и се увери, че никой не би го подкрепил.

— Добре тогава, разбирам, че няма да позволите на римските храмове да платят за похода ми, но имате ли нещо против, ако се обърна към гръцките?

Сцевола се намръщи.

— Гръцки, не гръцки, пак бие на безбожие, Луций Сула. Боговете са си богове.

— Да, но все пак ние почитаме римските богове, не гръцките.

— Храмовете винаги са неприкосновени — упорстваше Мерула.

Този път Сула не можа да издържи и на лицето му се появи зловещата физиономия на звяра, който дремеше у него. Някои от присъстващите за пръв път се запознаваха с тайното му аз и стояха като втрещени, докато консулът, оголил зъби като хрътка, готова да нападне, обясняваше:

— Слушайте какво ще ви кажа. Нито на вас ще позволя да ми противоречите във всичко, нито дори на боговете! Нямам нищо против да пазите богатствата на римските божества, но съм сигурен, че сред вас няма човек, който да не е поне бегло запознат с разходите, нужни за поддържането на боеспособна армия! Ако използваме само двестате таланта на царете, ще мога да преведа шест легиона на гръцка земя. Като се има предвид, че насреща си имаме четвърт милион войници, шест легиона са нищо, а освен това нека ви напомня, че хората на Митридат по нищо не приличат на германските голтаци, с които се сражавахме преди време! Имал съм случай с очите си да видя какво представлява понтийската армия и мога да ви кажа, че в обучението си тя гони нашите легиони. Е, предполагам, че в доста отношения ни отстъпват, но така или иначе между тях и германите разликата е от земята до небето. Най-малкото носят доспехи и знаят да маршируват в редици. Също като Гай Марий и аз смятам да воювам, без да пилея напразно живота на войниците си. Всичко това означава, че ми трябват пари за храна, за фураж и за поддръжка на въоръжението. А пари, както вече разбрахте, няма. Поисках да взема от римските богове, вие ме спряхте. Затова нека ви предупредя — и запомнете думите ми, да не спорим друг път пак, — когато стъпя на гръцка земя, аз ще събера нужните за експедицията пари от тамошните светилища: и от Олимпия, и от Додона, и от Делфи. Където намеря злато, ще го прибера. Това означава, уважаеми върховни понтифексе и фламен Диалис, че трябва здравата да се потрудите да спечелите на моя страна римските богове, които да ме пазят от гръцките. Нека се надяваме, че живеем във времена, когато родният пантеон има надмощие над чуждоземния!

Никой не посмя да му отговори.

Скоро и зловещият звяр се спотаи отново, за да отстъпи място на добре познатия Луций Корнелий Сула.

— Така е по-добре! — усмихна се весело той. — Имам и по-радостни новини, в случай че сте си помислили, че съм свършил.

Катул Цезар въздъхна.

— Изгарям от нетърпение да ги чуя, Луций Корнелий. Бъди така добър да ги споделиш с нас.

— Ще взема със себе си моите четири легиона, както и два от онези, които Гай Марий обучи, а Луций Цина и до ден-днешен използва срещу марсите. Марсите вече са разбити и Цина може спокойно да се прибере в Рим и да си почине. Гней Помпей Страбон от своя страна да прави, каквото си ще, и докато не забрави уговорката ни и не ни прати случайно някоя сметка за плащане, може спокойно да си блъска главата със своите. Това означава, че предстои да се демобилизират десет легиона, където войниците ще искат заслуженото си възнаграждение. Държавата обаче няма с какво да им плати. По тази именно причина искам да прокарам закон, според който освободените от служба войници ще получат вместо заплата земя от областите, където практически сме избили и изселили цялото местно население. Помпей, Фезула, Адрия, Телезия, Грументум, Бовианум. Шест изоставени града, обиколени от сравнително плодородни селскостопански земи. Области, които ще минат в притежание на подлежащите на разпускане десет легиона.

— Но това е част от държавната земя! — възкликна ужасен Луций Цезар.

— Още не е станала. Нито ще стане някога. Всичко отива за войниците. Освен ако изведнъж не забравите за набожността си и не отворите подземията на римските храмове? — попита той мило, сякаш можеше да е сбъркал в предположенията си.

— Това не можем да направим — рече Сцевола Понтифекс Максимус.

— Тогава, щом оглася законопроекта си, ще е добре, ако успеете да спечелите и Сената, и народното събрание на негова страна.

— Ще ти помогнем, в това можеш да си сигурен — увери го Антоний Оратор.

— Та като сме подхванали темата за държавната земя — продължи Сула, — ще е най-добре, ако и останалите завладени територии не бъдат обявени веднага за такава. Нека изчакаме първо да се върна от войната; ще ми трябват още изоставени земи за победителите.

В крайна сметка оскъдните финанси на могъщия Рим не позволиха дори и шест легиона. За Гърция Сула замина начело на пет легиона пехота, заедно с две хиляди души конница. За повече не му достигнаха парите. Когато извадиха златото от храма на Юпитер и го претеглиха, излезе към четири тона и половина, по-малко от двеста таланта. Жалка сума, но пък и за година на пълен фалит Рим пак се справяше добре. Сула не можеше да си позволи лукса да наеме една-единствена бойна галера; златото щеше да стигне само за прехвърлянето чрез обикновени товарни кораби на войските му на гръцкия бряг. Сула държеше да акостира в Гърция, а не в Западна Македония, където всички биха го очаквали. Иначе избягваше да крои предварителни планове. Искаше първо да се запознае отблизо с обстановката в Гърция, да научи нещо повече за събитията в Азия и едва тогава да изготви цялостната си стратегия. Ако толкова държеше да стъпи на гръцка земя, то бе заради богатите храмове.

В края на септември най-сетне успя да се освободи от задълженията си в Рим и да се присъедини към легионите в Капуа. Предварително бе разговарял с предания си военен трибун Луций Лициний Лукул и го беше питал дали ще се яви на изборите за квестори, ако той, Сула, изрично обяви, че би го искал при себе си. Лукул беше радостен да получи подобно предложение и обеща да постъпи, както пожелае покровителят му. Тогава той го прати в Капуа, където да командва вместо него през времето, когато държавните дела го задържат още в Рим. Самият консул се оказа вързан както от публичната разпродажба на държавните имоти, така и от уреждането на шестте си войнишки колонии и до самия край на септември римляните сякаш не желаеха да го пуснат на война. Това, че все пак успя да си свърши работата навреме, се дължеше на желязната му воля, както и на способността му лесно да манипулира колегите си — сенатори. Целият обществен живот на града започваше да следва насоките, които първият консул искаше да му даде. Едва сега в Сената си даваха сметка на какво е способен като държавен ръководител пренебрегваният доскоро Сула.

— Винаги се е губел в сянката на Марий и Скавър — рече веднъж Антоний Оратор.

— Не, просто не разполагаше с достатъчно добра репутация, за да се наложи пред избирателите — поправи го Луций Цезар.

— И по чия вина? — изсмя се Катул Цезар.

— Най-вече на Гай Марий, предполагам — вдигна рамене брат му.

— Във всеки случай това е човек, който знае какво иска — продължи Антоний.

— И аз съм на същото мнение — съгласи се Сцевола и неволно потръпна. — Никак не ми се ще някой ден да се окажем противници с него!

Абсолютно същата мисъл бе минала и през главата на малкия Цезар, докато лежеше на скришното си място в двойния таван и слушаше разговора между майка си и приятеля й Луций Корнелий Сула.

— Заминавам утре, Аврелия, та рекох да се отбия да се сбогуваме — рече консулът.

— Никога не ми е харесвало, когато заминаваш, без да ми се обадиш — отвърна му тя.

— Гай Юлий пак ли го няма?

— Замина отново с Луций Цина за земите на марсите.

— Да търси дали е останало нещо непокътнато — кимна Сула в знак на разбиране.

— Изглеждаш много добре, Луций Корнелий, нищо че все имаш трудности в кариерата. Да разбирам ли, че новият ти брак се е оказал по-сполучлив от предишните?

— Или е от жена ми, или е от самия мен. Като че ли ми харесва ролята на предан съпруг.

— Глупости! Човек като теб не може да стане предан съпруг.

— Как приема поражението си Гай Марий?

Аврелия сви устни.

— С доста шум пред близките си. Напоследък не влизаш в списъка на любимците му.

— Не съм и очаквал да намеря името си там. Все пак не може да ми отрече, че се държах възможно най-сдържано, че не съм се молил да получа това командване.

— Не ти и трябваше — увери го Аврелия. — Тъкмо това най-много го тревожи. Трудно му е да свикне с мисълта, че Рим се е сдобил с друг голям пълководец. Преди да завоюваш венеца от трева, Марий си оставаше без конкуренция на бойното поле. Е, вярно, че враговете му и в Сената винаги съумяваха да отровят живота му и да подлагат прътове в колелата му, но той си знаеше, че е единственият. Знаеше, че въпреки нежеланието си ще се принудят да прибегнат до услугите му. Сега обаче е стар и болен, а на хоризонта е изгряла твоята звезда. Страхува се да не отнемеш поддръжката му сред конническото съсловие.

— Аврелия, с него вече е свършено! Никой не може да го обвини, че се е оттеглил без чест, че славата го е изоставила. Но така или иначе той вече е минало. Защо не иска да го разбере?

— Предполагам, че ако беше по-млад и мозъкът му работеше по-добре, щеше да го разбере. Проблемът е, че ударите са засегнали ума му, така поне твърди Юлия.

— Е, тя би трябвало да го знае по-добре от всеки друг — вдигна ръце Сула и стана да си ходи. — Как сте вкъщи?

— Много добре.

— Момчето?

— Все същото. Вечно непослушно, вечно в движение, вечно жадно за нови неща. Опитвам се да го връщам на земята, но ми е все по-трудно.

„Дълбоко грешиш, мамо, аз съм стъпил здраво на земята! — каза си малкият Цезар, докато Сула и Аврелия се запътваха към изхода, а той изпълзяваше от скривалището си. — Защо толкова упорито ме смяташ за перце, за крехко глухарче, което се вее на вятъра и не забелязва нещата около себе си?“

Публий Сулпиций си правеше сметката, че Сула ще иска да изпревари неблагоприятните зимни ветрове и няма да се бави с прехвърлянето на петте си легиона през Адриатическо море. Затова още в средата на октомври нанесе своя първи удар. Подготовката му беше практически нищожна, като се изключи дългото й обмисляне; за човек, който от всичко на света най-много мразеше демагозите, беше трудно за няколко дни да се превърне в един от тях. Единствената подсигурителна мярка, която предприе, бе да поиска поверителен разговор с Гай Марий и да го помоли за подкрепа. И Гай Марий не можеше да се нарече горещ почитател на сенаторското съсловие! Публий Сулпиций не беше разочарован от срещата. След като изслуша внимателно предложението му, Марий само кимна:

— Можеш да бъдеш уверен, че ще ти осигуря пълната си подкрепа в политическите среди, Публий Сулпиций — рече Великият човек. Сетне замълча в продължение на няколко секунди и добави, сякаш едва сега се бе замислил по въпроса: — Искам обаче и аз да те помоля за една услуга — да прокараш специален закон, според който върховното командване във войната срещу Митридат се връчва на мен.

На пръв поглед това изглеждаше ниска цена за обещаната подкрепа. Сулпиций се усмихна.

— Съгласен съм, Гай Марий. Ще получиш това пусто командване.

Той свика веднага плебейското събрание и на предварителното заседание предложи два отделни законопроекта. Текстът на първия гласеше, че от състава на Сената трябва да бъдат изключени всички онези, които са задлъжнели за суми от повече от осем хиляди сестерции; другият законопроект обявяваше съдебна амнистия върху всички онези граждани, които Варианската комисия бе осъдила на заточение по времето, когато лично Варий бе давал под съд всички, уличени в подкрепа на всеобщото римско гражданство.

Сулпиций бе надарен със сребърен език и златен глас, та затова не му беше трудно отведнъж да налучка най-точната мелодия.

— Че кои са в крайна сметка тези хора, седнали в Сената и вземащи решения, които би трябвало да се вземат от народа чрез плебейското събрание. Имат се за нещо повече от нас, но в действителност всички са бедняци, безнадеждно задлъжнели към кредиторите си. Сред всички вас също има множество длъжници, за които облекчения не съществуват. Не сте си облекли сенаторски тоги, за да скриете под тях финансовите си проблеми, не можете да разговаряте вечерно време на една маса с лихварите, за да ги убедите, че няма да е политически изгодно разоряването ви! Затова пък онези хитреци от Курия Хостилия могат спокойно да си веят байрака и да чакат по-добри времена за уреждане на сметките си! Казвам това с пълната увереност на човек, който сам е част от Сената, който слуша какво си говорят колегите му и който знае за не една и две скрити сделчици, с които назначените отци искат да си спечелят благоразположението на банкерите! Нещо повече, знам дори имената на онези сенатори, които дават пари на заем! Е, нека цялата тази работа спре веднъж завинаги! В Сената няма повече място за хора, които дължат пари на своите съграждани. Нека се знае, че за да бъдеш член на тази високо издигната институция, не можеш да отстъпваш, в личните си качества на всички онези, които не са допуснати в нея!

При произнасянето на това паметно слово целият Сенат бе подскочил като ужилен и повечето не искаха да повярват на ушите си. Оказваше се, че и Сулпиций може да се държи като демагог. Сулпиций! Най-почтеният от почтените, най-консервативният от консервативните! Та нима той самият не бе наложил пръв своето вето върху завръщането на политическите изгнаници, прогонени от Варианската комисия? А ето, че след по-малко от година се отмята от думите си и кани наказаните да се приберат. Какво се беше случило с него?

Два дни по-късно Сулпиций свика повторно плебейското събрание и обяви трети законопроект. Всички италийци, получили наскоро римско гражданство, както и десетки хиляди римляни-освобожденци щяха да бъдат тепърва разпределени равномерно между всичките трийсет и пет триби. Двете новосъздадени от Пизон Фруги триби се премахваха като излишни.

— Открай време римските триби са били трийсет и пет, не можем заради нечии прищевки да прибавяме или изваждаме от тях! — обясняваше на всеослушание Сулпиций. — Това, което е несправедливо, е някаква триба, наброяваща всичко на всичко три-четири хиляди граждани, да има в трибутните комиции равен глас с трибите Есквилина и Субурана, наброяващи по над сто хиляди римски граждани! Цялото римско държавно устройство е така сглобено, че да защитава интересите на вездесъщия Сенат и на първата класа, от която той черпи живот! Има ли сенатори и конници, които да принадлежат на Субурана или Есквилина? Разбира се, че не! Всеки от тях си е намерил местенце я в триба Фабия, я в Корнелия, я в Ромилия! Е, нека си останат, като толкова много държат, във Фабия, Корнелия или Ромилия! Но нека отсега нататък търпят съседството на хора от Прифернум, Бука и Вибиниум, нека знаят, че в техните Фабия, Корнелия и Ромилия ще влизат същите онези презрени освобожденци, които досега се тъпчеха в Есквилина и Субурана!

Последното предложение бе посрещнато с всенароден възторг и естествено си спечели благоволението на всички обществени прослойки без най-горните и най-долните. На най-горните, защото им предстоеше да изгубят контрол върху един от лостовете на властта; на най-долните — защото с реформата не се променяше нищо в тяхното собствено положение.

— Това не мога да го проумея! — жалваше се Антоний Оратор пред Тит Помпоний, с когото стояха един до друг в Кладенеца на комициите и се опитваха да не оглушеят от неистовите крясъци на Сулпициевите последователи. — Та той самият е нобил! Кога е намерил време да си спечели толкова много привърженици! Да е Сатурнин, не е Сатурнин… Не разбирам…

— О, аз пък много добре разбирам — отвърна му с горчивина Помпоний. — Днес той обвинява сенаторите, че са задлъжнели. Това, на което тълпата се надява, е просто. Казват си, че ако сега позволят на Сулпиций да прокара законите си, като награда той ще прокара четвърти — този, според който всички дългове ще бъдат отменени.

— Но как може да го стори, щом се е захванал да гони от Сената хора, задлъжнели с някакви си осем хиляди сестерции! Осем хиляди сестерции! Та това е жалка цифра. Чудя се дали в целия град има човек, който да не е задлъжнял с поне толкова по време на войната!

— Да не би да изпитваш затруднения, Марк Антоний? — изгледа го любопитният Помпоний.

— Не, разбира се, че не! Но същото може да се каже само за още една шепа хора. Дори хора като Квинт Анхарий, като Публий Корнелий Лентул, Гай Бебий, Гай Атилий Серан са в затруднения. Богове, та това са едни от най-достойните ни съграждани, Тит Помпоний! Кой от нас не е търсил като безумен пари в брой през последните две години? Погледни например Порциите Катони, с огромните им владения в Лукания. За цялата война не са получили нито една сестерция доход от именията си. Същото важи и за Луцилиите, и те едри земевладелци, но далеч на юг. — Марк Антоний се спря да си поеме дъх и попита: — Как ще премахне дълговете, когато сам гони хора от Сената заради дългове?

— Той самият няма намерения да премахва дълговете — увери го Помпоний. — Просто хората от втората и третата класа се надяват, че ще го стори заради тях.

— А той обещал ли им е нещо в този дух?

— Дори не му трябва да обещава. Сред черните облаци, надвиснали над главите на всеки от тях, надеждата е единственият слънчев лъч, който още ги топли. В лицето на Сулпиций народът вижда човека, който мрази Сената и първата класа по същия начин, по който навремето ги мразеше Сатурнин. Надяват се на един нов Сатурнин. Но Сулпиций е твърде различен.

— Защо? — искаше да знае Антоний.

— Нямам абсолютно никаква представа какво цели — вдиша рамене Тит Помпоний. — Нека по-добре да се измъкнем от тълпата, преди да са решили да си изкарат всичко върху главите ни.

На стълбите пред Сената двамата се сблъскаха с втория консул, придружен от силно развълнувания си син. И двамата се връщаха от експедиция в Лукания и в очите им още просветваха войнолюбиви искрици.

— Да не би да се повтаря историята със Сатурнин! — извика на висок глас обезсърченият Помпей-син. — Е, този път поне сме готови да го посрещнем, както трябва. Няма да му позволим да спечели на своя страна тълпата, както го бе сторил навремето истинският Сатурнин. Вече повечето от нас са се върнали от войната и за броени минути можем да сформираме шайка. Точно това смятам и да направя. Нека го спрем, преди да сме го изпуснали твърде далеч. Следващото заседание на плебейското събрание ще протече при твърде различни обстоятелства, можете да ми вярвате!

Тит Помпоний обаче не обърна особено внимание на разгорещения младеж, ами се насочи към баща му консула й другите сенатори, насъбрали се край него.

— Между Сулпиций и Сатурнин разликата е между земята и небето — държеше той на своето. — Също както времената са други, така и мотивите на Сулпиций нямат нищо общо с тези на Сатурнин преди години. Тогава проблемът беше недостигът на храна. Сега цял Рим се вълнува от натрупаните си дългове. Сулпиций обаче не желае да става цар на Рим. Той иска те да управляват Рим. — Посочи насъбралите се в Кладенеца представители на втората и третата класа. — А това е нещо твърде различно.

— Вече пратих вест до Луций Корнелий — съобщи консулът Тит Помпоний.

— Нима мислиш, че сам не можеш да се справиш със ситуацията, Квинт Помпей? — учуди се Помпоний, който обичаше да задава неудобни въпроси.

— Точно това мисля — отвърна без всякакво стеснение Помпей Руф.

— Ами Гай Марий? — попита Антоний. — Той винаги би могъл да успокои римската тълпа.

— Не и днес — изрече презрително Катул Цезар. — Точно в този случай той подкрепя бунтаря — трибун. Да, Марк Антоний, именно Гай Марий е накарал Публий Сулпиций да организира всичко това!

— Не мога да повярвам — стоеше като втрещен Антоний Оратор.

— Пак ти повтарям, зад Сулпиций стои Гай Марий!

— Ако това наистина е така — намеси се Помпоний, — бих казал отсега, че в най-близко бъдеще ни чака четвърти законопроект.

— Четвърти законопроект ли? — намръщи се Катул.

— Всеки момент той ще прокара закон върховното командване на армията срещу Митридат да бъде отнето от Луций Корнелий и да бъде предадено на Гай Марий.

— Сулпиций не би посмял! — извика Помпей Руф.

— Защо да не посмее? — изгледа го неразбиращо Тит Помпоний. — Започвам да се радвам, че си извикал първия консул. Кога да го очакваме?

— Утре или най-късно вдругиден.

Сула обаче дойде още преди изгрев-слънце. В момента, в който бе получил писмото на колегата си Помпей Руф, той се беше хвърлил в каручката си и без да спира, бе изминал наведнъж цялото разстояние между Капуа и Рим. „Дали в историята на Рим на някой друг консул му се бяха струпвали толкова лоши вести една след друга? — питаше се Сула и изброяваше: — клането в Мала Азия, сега пък Сулпиций. Държавата не разполага с нищо, току-що излизаме от една война, а името ми вече е опетнено за вечни времена, задето си позволих да разпродам държавни имоти. Не че ме е грижа особено, важното е да успея да се справя с всичко едновременно. А аз ще успея.“

— Плебейското събрание свикано ли е днес? — попита Сула Помпей Руф, в чийто дом се бе отбил най-напред.

— Да. Тит Помпоний предполага, че Сулпиций ще прокара закон, отнемащ върховното командване от теб, за да бъде прехвърлено на Гай Марий.

Сула сякаш замръзна на мястото си; дори очите му застинаха като на някоя каменна статуя.

— Аз съм римски консул, получих върховното командване по напълно законен път — рече той. — Ако Гай Марий беше добре със здравето, Сенатът навярно би му го връчил на него. Но той не е и затова няма да получи нищо. — Гневно изсумтя. — Да разбирам ли, че Гай Марий поддържа Сулпиций?

— Така поне мислят всички. Марий не се е явил лично на нито едно от заседанията на плебейското събрание, но аз самият забелязах неколцина от верните му кучета да бродят из тълпата, особено сред представителите на по-долните класи. Като например онзи ужасяващ тип, дето ръководи една от субуранските дебеловрати банди — обясни му Помпей Руф.

— Кой? Луций Декумий?

— Да, точно така се казваше.

— Брей, брей! — замисли се Сула. — Ето, че Гай Марий ни разкрива още една непозната черта от характера си, Квинт Помпей! Никога не съм си мислил, че би прибягнал до хора като Луций Декумий в политическата борба. Започвам да се питам не беше ли грешка това, че в Сената толкова шумно го обявихме за стар и негоден. Нищо чудно сега на всяка цена да иска да ни докаже противното. Човек като Гай Марий никога не се признава за победен. Ако трябва да се превърне в един нов Сатурнин, за да се наложи, ще го направи, без да му мигне окото.

— Задават се големи неприятности, Луций Корнелий.

— Нямаше защо да ми го казваш!

— Не, имам предвид лудите глави като сина ми и разните други деца на сенатори и конници. Решили са да се съберат и да изгонят насила Сулпиций от Форума.

— Тогава ще е най-добре, когато Сулпиций открие днешното заседание, ние с теб да сме на пост на Форума.

— Въоръжени?

— Със сигурност не. Ако ще се намесваме, трябва да е напълно според закона.

Когато Сулпиций се показа на Форума скоро след изгрев-слънце, по всичко личеше, че е бил овреме предупреден за намеренията на консулския син и приятелчетата му. За да се предпази от юмруците им, той на свой ред бе насъбрал около себе си голяма тълпа от младежи, все представители на втората и третата класа, въоръжени с тояги и дървени щитове. И понеже и това не му се беше сторило достатъчно, допълнително се беше обградил от цяла тълпа бедняци, все от най-долните прослойки на обществото, сред които се забелязваха и бивши гладиатори, и членове на колегиите на кръстопътищата. Толкова беше внушителна охраната на народния трибун, че шепата сенаторски синове, които Помпей Руф Младши бе довел със себе си, бяха като капка в морето.

— Народът — говореше Сулпиций на множеството в Кладенеца на комициите, където телохранителите му заемаха може би половината пространство — държи в ръцете си върховната власт в Рим! Или по-скоро прието е да се мисли, че я държи! Фразата е твърде удобна за разни недобросъвестни сенаторчета и техните събратя от конническото съсловие, които се сещат за народа, когато им трябват гласовете на комициите. Но иначе подобно твърдение е практически лишено от всякакъв смисъл. Това е една глупост, нещо повече — грозна подигравка! Дали наистина народът участва пряко във властта, поема ли той поне част от отговорностите на управляващите? Всички вие зависите единствено от милостта на онези, които благоволят да ви извикат за Съвет, на народните трибуни! Не вие изготвяте законопроектите, не вие ги представяте за гласуване пред собственото си събрание. Цялото ви задължение се състои в това да гласувате текстовете на законопроекти, които са измислени и изготвени от народните трибуни! И като направим няколко изключения, кому принадлежи римският народен трибун? Ами много просто: на Сената и на конническото съсловие! И какво се случва с онези народни трибуни, които се обявят за верни слуги на народа? Нека ви кажа какво им се случва! Закарват ги под строй в Курия Хостилия, където ги убиват с керемиди от покрива!

Сула вдигна рамене в нервен жест.

— Дали да не смятаме това за обявяване на война? Та Сулпиций току-що обяви Сатурнин за герой.

— Бих казал, че това е първата му стъпка да се обяви за герой — поправи го Катул Цезар.

— Слушайте! — прекъсна ги нервно фламен Диалис.

— Дойде време — продължаваше все в същия дух Сулпиций — да покажем веднъж завинаги и на Сената, и на конническото съсловие кой е истинският управник на римската държава! Ето защо съм застанал тук пред вас в качеството си на ваш любимец, на ваш закрилник, но и на ваш слуга! Това, което всички вие се готвите да сторите, е поне малко да отдъхнете след последните три извънредно тежки за всички ни години, години, в които бяхте принудени да понесете огромния дял от данъчните тежести и в същото време да се лишите от основните си източници на доходи. Вие дадохте на Рим парите, от които той се нуждаеше, за да спечели тази гражданска война. Но нима някой от Сената се сети да ви попита какво мислите за тази братоубийствена война, попита ли ви какво чувствате спрямо своите приятели, италийските съюзници?

— Да си отрежа главата, ако наистина не попитахме! — процеди мрачно през зъби Квинт Муций Сцевола. — Народът искаше тази война много повече от Сената!

— Едва ли някой ще благоволи да си го спомни точно сега — отвърна Сула.

— Не, не ви питаха! — ревеше Сулпиций. — Отрекоха на вашите братя италийците елементарното право на гражданство! Защото това гражданство си е само тяхно, то не принадлежи на вас. Вашето гражданство е просто една сянка. Само тяхното гражданство има достатъчно покритие, за да определя съдбините на Рим! Сенаторите не пожелаха да приемат в средите на своите селски, аристократични триби хилядите новопостъпили граждани, не пожелаха да дадат на своите нисшестоящи частица от магическата политическа власт! Макар и с придобито гражданство, италийците бяха лишени от практически политически права, бяха затворени в няколкото градски триби, които не могат да повлияят на никои изборни резултати! Всичко това обаче ще се превърне в минало, когато ти народе — властник, гласуваш моя законопроект, според който римските граждани-освобожденци или такива от италийски произход биват записани по равно във всяка от съществуващите трийсет и пет римски триби!

Отново думите му бяха посрещнати с бурни аплодисменти, които принудиха Сулпиций да замълчи; усмихваше се широко на почитателите си и печелеше сърцата на всички с красивите си черти, младежките си светли къдрици и патрицианската си осанка — нищо, че по произход беше обикновен плебей.

— Има обаче и други начини, по които Сенатът и конническото съсловие в продължение на векове са ви лъгали и мамили — продължи Сулпиций; щом тълпата поутихна. — Крайно време е от ръцете на Сената да бъдат отнети правомощията, казвам правомощия, защото подобен закон не съществува, по назначаването на римските военачалници и направляването общата военна стратегия на страната! Крайно време е вие, гръбнакът на римската държава, основата на всичко, което може да се нарече римско, да поемете правата и задълженията, които ви дават досега само фиктивно римските закони. Сред тези права и задължения едно от най-важните е това вие сами да решавате кога Рим да влезе във война и кога — не; кой да командва легионите и кой — не!

— На ти сега — обади се Катул Цезар.

Сулпиций се обърна на една страна, за да посочи с пръст стоящия на стълбите пред Сената Сула. С необичайно светлите си коси консулът отдалеч се познаваше.

— Ето това е първият консул! Избран обаче по волята на своите събратя, не на вас, представителите на народа! Спомняте ли си кога за последен път в центуриатните комиции се е стигало дотам, че третата класа да решава кой римски гражданин да бъде избран на управленски пост? Да не говорим за четвъртата и петата…

Чак сега, понеже започна да усеща, че излиза встрани от темата, която сам беше подхванал, Сулпиций се спря и бързо се върна на въпроса:

— Първият консул получи от Сената върховното командване в една война, жизненоважна за целия римски народ. Няма да преувелича, като кажа, че ако начело на римската армия не застане най-способният и достоен римски пълководец, то не само ще изгубим войната, но може самата римска държава да преустанови своето съществуване. Кой обаче връчи върховното командване във войната срещу Митридат на първия консул? Кой реши, че тъкмо той е най-способният от всички ни, за да спечели тази война? Ами Сенатът естествено, заедно с мълчаливата поддръжка на своите съюзници от цялото конническо съсловие! Както винаги предпочетоха да решат всичко сами и за себе си. По-добре да оставят просъществуването на държавата под заплаха, но да осигурят начело на легионите един истински патриций! Защото кой е Луций Корнелий Сула? Коя война е спечелил той за Рим? Познаваш ли го изобщо, народе — властник? Ако не го познаваш, нека аз ти кажа кой е той! Луций Корнелий Сула придоби всичко в своята кариера благодарение на Гай Марий! Всичко, което се гордее, че е постигнал, го е постигнал на гърба на Гай Марий! Говори се, че той бил спечелил войната срещу италийците! Но ние всички знаем, че именно Гай Марий нанесе първите, най-жестоки удари върху врага, че ако не беше той да подготви почвата за голямата победа, Сула нищо нямаше да постигне в тази война!

— Как смее! — възмущаваше се Крас Оратор. — Именно ти, Луций Корнелий, спечели тази война, ти и само ти! Нали на теб беше връчен венецът от трева! Нали ти накара италийците да преклонят глави!

Той вече се канеше да извика същото и към оратора Сулпиций, но Сула навреме го дръпна за ръката и го накара да замълчи.

— Остави го на мира, Публий Лициний! Ако сега почнем да им викаме в лицето, най-много тълпата да се обърне срещу нас и да ни линчува. Искам всичко да си дойде на мястото по мирен и законен път.

Сулпиций продължаваше от трибуната:

— Би ли могъл този Луций Корнелий Сула да се обърне лично и пряко към теб, народе — властник? Разбира се, че не би могъл! Та той е патриций! Твърде много струва, за да се занимава с такива нищожества като вас! За да му връчат обаче върховното командване във войната срещу Митридат, Сенатът и конническото съсловие на драго сърце пренебрегнаха друг, много по-способен и заслужил човек! Пренебрегнаха не друг, а Гай Марий! Оправдават се с това, че уж бил болен, че уж бил стар! Но питам те аз теб, народе — властник, кого срещаше ти всеки ден на улицата през последните две години, кой обикаляше безспирно алеи и площади, за да може по-бързо да си възвърне здравето? Кой се упражняваше постоянно, за да бъде всеки ден по-силен, по-дееспособен? Гай Марий! Който може и да е на възраст, но със сигурност не е болен! Гай Марий, който може и да е на възраст, но си остава най-достойният сред римляните!

Отново избухнаха овации, този път обаче не по адрес на Сулпиций. Тълпата изведнъж се раздели на две, за да покаже в цялото му величие току-що дошлия Гай Марий. Третият основател на Рим тъкмо слизаше по трибуните, непридружаван от никого; момчето, на което се беше подпирал толкова време, вече не му беше нужно, а с бързата си крачка Марий сякаш искаше да докаже, че никога и не му е било.

— Народе на Рим, искам твоето одобрение по отношение на четвъртия законопроект, който ти предлагам! — изрева Сулпиций и кимна по посока на Гай Марий. — Предлагам върховното командване във войната срещу цар Митридат Понтийски да бъде отнето от високомерния патриций Луций Корнелий Сула и да бъде предадено на твоя побратим Гай Марий!

Сула повече не желаеше да слуша. Като помоли Сцевола и Мерула да го придружат, си тръгна към къщи.

Въведе тримата в кабинета си, настани ги по столовете и изпитателно ги изгледа:

— Е, сега какво ще правим? — попита консулът.

— Защо повика точно Луций Корнелий и мен? — на свой ред го запита върховният понтифекс.

— Защото вие двамата стоите начело на римското жреческо съсловие — обясни Сула. — Защото покрай тънкостите на римския религиозен живот най-добре сте усвоили и тънкостите на римските закони. Намерете начин да вържа Сулпиций за трибуната, да не му позволя да слезе от нея, преди на народа да му е дотегнало от него.

— И в същото време да не предизвика допълнителни неразбории — замисли се Мерула.

— Да бъде някое нежно законче, приемливо за почтените избиратели — подкрепи го Сула и обърна до дъно чашата си с неразредено вино. — Ако се стигне до открит бой на Форума, днес се уверихме, че победителите няма да сме ние. Сулпиций не е Сатурнин! Мен ако ме питате, е много по-умен човек от него. Иска му се наистина да прибегнем до сила, че да ни размаже главите о земята. Докато го слушах, си направих труда да преброя охраната му и стигнах до четири хиляди, при това въоръжени. Наглед носят само сопи, но според мен под дрехите си крият мечове. Няма откъде да намерим достатъчно смелчаци, че да ги научим веднъж завинаги. — Млъкна и направи кисела гримаса. Студените му очи се впериха в празното пространство пред него. — Нека знаете, върховни понтифексе и фламен Диалис, че по-скоро бих пренесъл планината Пелион върху планината Оса, отколкото да позволя някой да отнеме законните ни привилегии! Ако ще дори заради самия себе си, но съм готов да се бия докрай! И все пак нека видим не можем ли да победим Сулпиций със собственото му оръжие — народа.

— Иде ми наум — рече Сцевола, — че има един начин да се справим със ситуацията. Нека обявим всички дни, подходящи за събрания, от днес до когато пожелаеш за празнични.

— Да, това е добра идея! — светна изведнъж Мерула.

Но Сула се навъси.

— Дали е законно?

— Абсолютно законно. Консулите, върховният понтифекс, както и цялата колегия на понтифексите имат правото да определят кои дни от годината са за празник и почивка и следователно кога не може да се провеждат заседания на плебейското и народното събрание.

— Тогава нека още този следобед на рострата и Регията бъдат окачени списъците с всички празнични дни оттук до декемврийските иди. Нека глашатаите ги обявят из целия град. — Сула се усмихна злорадо. — Мандатът на Сулпиций привършва три дни преди идите. В момента, в който напусне служба, аз лично ще го извикам на съд по обвинение в държавна измяна и подстрекателство към физическа разправа с управляващите.

— Процесът ще трябва да бъде по възможност потулен — каза Сцевола.

— Ами си и ти, Квинт Муций! Как си представяш подобен процес да бъде потулен? — попита го Сула. — Ще го извикам на съд, пък ще видим! Единственото, на което може да разчита, е меденият му гласец, с който да печели тълпата на своя страна. Но ако и с това прекали, ще го изкарам на трибуната упоен.

Двамата му събеседници го зяпнаха в почуда и недоумение. Пък и нямаше как иначе, щом първият консул говори за упояване. В подобни моменти всички се убеждаваха, че да се проумее мисленето на Сула не е лесна работа.

Сула свика Сената още на следващата сутрин, за да съобщи на колегите си, че двамата консули и колегията на понтифексите единодушно са обявили два месеца празници, в които никакви събрания не могат да се провеждат на Форума или където и да било другаде. Вестта беше посрещната с всеобщо одобрение, а Гай Марий отсъстваше, та дори нямаше кой да възрази.

След закриването на заседанието Катул Цезар излезе веднага след Сула и го настигна на стълбите.

— Как можа Гай Марий да постави цялата държава под опасност, само и само да получи върховното командване?

— О, навярно старостта го плаши все повече и повече. Мозъкът му вече не е способен на големи усилия, а мечтата да стане за седми път консул замъглява всичко останало — обясни кратко и сухо Сула.

Изведнъж Сцевола Понтифекс Максимус, който беше излязъл най-напред от всички, се обърна назад и се затича насреща им.

— Сулпиций! — извика той. — Пренебрегнал е обявяването на празничните дни. Обвинява Сената в заговор и има наглостта да свика поредното концио!

Сула обаче не изглеждаше изненадан.

— Така и предполагах, че ще направи.

— Тогава какъв беше смисълът на всичко? — възмути се Сцевола.

— По такъв начин ще можем по всяко време да обявим законите му за нищожни. Щом са били гласувани на празник, значи могат да бъдат зачеркнати. Всъщност в това е и целият смисъл от празниците.

— Но ако той успее да прокара закона си за сенаторите — длъжници — напомни му Катул Цезар, — няма да има кой да обяви законите му за невалидни. Сенатът дори не би могъл да събере кворум, за да реши каквото и да било. С други думи, Сенатът ще изчезне веднъж завинаги като политическа институция.

— Тогава предлагам да се съберем с Тит Помпоний, Гай Опий и останалите едри заемодатели и да ги убедим да се откажат формално от дължимите им кредити. Разбира се, само за пред очите на хората, всеки ще си плати по-късно.

— Да, ама не можем! — вдигна безпомощно ръце Сцевола. — Лихварите, които са давали на сенатори, държат на всяка цена да съберат заемите си, а ние нямаме с какво да им ги върнем! Никой сенатор не заема пари от почтени банкери като Помпоний и Опий! Те са твърде известни и сделките им са публична тайна. Всеки цензор би научил, ако някой се обърне за помощ към тях.

— Тогава ще осъдя Гай Марий в държавна измяна и ще му отнема имотите — закани се Сула. — Така ще има с какво да си платим дълговете.

— О, Луций Корнелий, не си го и помисляй! — спря го Сцевола. — „Народът-властник“ ще ни види сметката!

— Тогава ще отворя военната си каса и ще платя от нея дълговете на всички сенатори! — процеди през зъби Сула.

— И това не можеш да сториш, Луций Корнелий!

— Вече ми омръзна все да ми повтаряте какво не мога да направя — ядоса се консулът. — Какво искате? Да се оставя на побъркания Сулпиций и шепа нещастници, надяващи се да премахнат техните дългове? Няма да я бъде! Спомни си какво ти казах, Квинт Муций! По-скоро бих пренесъл планината Пелион на гърба си, но няма да се предам! Ще направя това, което трябва да се направи.

— Създай паричен фонд — посъветва го Катул. — Всички онези от час, които разполагат с някакви пари в излишък, ще дадат за останалите, заплашени от изгонване.

— Трябваше по-рано да го направим, но пък откъде да знае човек какво му готви бъдещето… — замисли се Сцевола. — Създаването на подобен фонд ще отнеме поне месец. Аз самият не дължа нищо, Квинт Лутаций. Предполагам, че и ти също. Както и Луций Корнелий. Но откъде да вземем пари в брой? Отдавна не разполагам с такива! А ти? Можеш ли да събереш отведнъж хиляда сестерции, без да продадеш нищо?

— Хиляда мога, но не и повече — призна си Катул.

— Аз и толкова не мога — призна на свой ред Сула.

— Мисля, че наистина трябва да се основе фонд — продължи в същия дух Сцевола, — но за целта трябва да минем към разпродажби. А това ще отнеме време. Няма да можем да спасим никого от сенаторите — длъжници. И все пак нищо не пречи, дори да бъдат изгонени от Сената, щом се издължат на кредиторите си, цензорите да ги запишат отново.

— Нали не вярваш, че човек като Сулпиций ще позволи да го изиграят толкова лесно? — изгледа го изпитателно Сула. — Веднага ще прокара нов закон по въпроса.

— Ох, започвам да си мечтая как се срещам сам по тъмно с този Сулпиций — просъска Катул Цезар. — Как не го беше срам да измисли всичко това точно по време, когато дори нямаме пари да воюваме. Нима си мисли, че войната срещу Митридат може и да не бъде спечелена?

— Публий Сулпиций е умен — рече Сула. — Подозирам, че много от хитростите му е подшушнал самият Гай Марий.

— Ще ни платят за това — зарече се Катул.

— Внимавай с думите си, Квинт Лутаций. Никой не ни гарантира, че няма да сме ние тия, дето ще платим — пресече го Сула. — И все пак те се страхуват от нас. Нека им докажем, че има защо.

Между предварителните заседания на плебейското събрание по отношение на даден законопроект и окончателното гласуване на плебисцита традицията изискваше да изминат поне седемнайсет дни. Публий Сулпиций Руф обаче и не помисляше за почивка, вместо това занимаваше гласоподавателите с все нови и нови законопроекти и така се готвеше да смаже всякаква опозиция, щом дойдеше време за гласуване.

В деня, преди на дневен ред да излезе ратифицирането на първите два Сулпициеви законопроекта, младият Квинт Помпей Руф и приятелите му — синове на сенатори, конници и други римски богаташи — решиха, че е крайно време да сложат прът в колелата на народния трибун и да прекратят законодателната му дейност. Предвид обстоятелствата това можеше да се осъществи единствено със сила. Без да уведомят родителите си, още по-малко куриатните магистрати, неколцината организатори на мероприятието, начело с консулския син събраха на бърза ръка около хиляда души на възраст между седемнайсет и трийсет години, готови да помогнат. Всеки притежаваше собствено оръжие, всеки наскоро се беше завърнал от продължителната война срещу италийците. Докато Сулпиций ръководеше поредното заседание на плебейското събрание и изпилваше последните подробности в първите си два законопроекта, хиляда тежковъоръжени младежи от богатите римски прослойки се озоваха на Форум Романум и се хвърлиха в атака.

Нападението завари Сула напълно неподготвен; двамата с колегата си Помпей Руф-баща стояха на площадката пред Курия Хостилия, наобиколени от множество сенатори, и мълчаливо следяха речите на трибуна Сулпиций, когато целият площад се превърна изведнъж в бойно поле. Сула веднага забеляза развилнелия се Квинт Помпей Младши, който размахваше меча и си пробиваше път. Баща му неволно извика от уплаха и трябваше Сула да го дръпне за ръката, преди да е извършил на свой ред някоя глупост.

— Стой мирно, Квинт Помпей. Нищо не можеш да направиш за сина си. Дори не можеш да се добереш до него.

За нещастие тълпата в този ден беше толкова многобройна, че се беше пръснала по целия площад, далеч извън Кладенеца. Младият Помпей Руф не разбираше от бойна тактика и беше пръснал хората си из цялото множество. Ако се беше сетил да ги събере в една колона и да се вбие като клин в тълпата, може би щеше да постигне целта си. Така обаче охраната на Сулпиций можа в скоро време да се съвземе и да се събере за отпор.

Младият Помпей Руф се сражаваше храбро и лека-полека успя да си разчисти достатъчно път, за да застане на ръба на Кладенеца на комициите. Без да спира да размахва смъртоносния си меч, той застана под самата ростра и се насочи към стоящия на трибуната Сулпиций. В желанието си обаче колкото се може по-скоро да му отсече главата младежът така и не забеляза едрия мъж — излязъл навярно от някоя гладиаторска школа, — който го доближи отстрани и с един замах изви дясната му ръка. Мечът падна от ръката на Помпей и той беше изблъскан сред неколцина телохранители, които го пребиха до смърт с тоягите си.

Сула си спомняше само как бащата на момчето ревеше като обезумял, как сенаторите ги подхванаха двамата под мишниците, за да ги издърпат далеч от Сената. Трябваше му време да се съвземе след видяното и да проумее, че хората на Сулпиций вече са се разправили с въоръжените си противници и всеки момент ще се нахвърлят върху беззащитните им родители. Той се измъкна от групата наплашени до смърт сенатори и като захвърли официалната си тога, бързо се озова насред бъркотията по Форума. Ръцете му докопаха хламидата на някакъв гръцки освобожденец и Сула най-безцеремонно го съблече. Закри издайническите си коси с качулката и преобразил се за секунда в ролята на някогашен роб, се запъти към близката улица, за да се измъкне от настъпилия хаос. Успя да се добере невредим до Базилика Порция, където търговците в трескава бързина се опитваха да приберат стоките от сергиите и да се спасяват, преди бунтът да се е пренесъл и по Кливус Аргентариус. Тълпата постепенно се стопяваше и след една-две пресечки животът започваше да прилича на нормален. Сула се заизкачва по хълма и излезе през Порта Фонтиналис.

Той не само се спасяваше от кървавата баня, но и знаеше точно къде трябва да отиде. На гости у човека, който беше задвижил всичко това. На гости у Гай Марий, който продължаваше да държи на върховното командване и на своя седми консулски мандат.

Пред вратата на своя съперник захвърли хламидата на освобожденеца и потропа на вратата, облечен само по туника.

— Искам да видя Гай Марий! — заповяда той на вратаря.

Сула беше чест гост на дома, затова робът дори за миг не помисли да го спре. Отдръпна се встрани да му направи път и бързо се завтече към господаря си.

Първа се появи обаче Юлия.

— О, Луций Корнелий, това е ужасно! — изхлипа тя и нареди на прислужника да донесе вино.

— Искам да говоря с Гай Марий — процеди през зъби разгневеният консул.

— Няма как, Луций Корнелий. В момента е заспал дълбоко.

— Тогава го събуди, Юлия! Ако не щеш, аз ще го сторя вместо теб!

Тя се обърна повторно към роба:

— Ако обичаш, предай на Строфант да събуди Гай Марий. Луций Корнелий е дошъл да говорят по важни дела.

— Той съвсем ли се е побъркал? — попита Сула и посегна към делвата с водата. Беше твърде жаден, за да пие само вино.

— Не разбирам за какво говориш! — отвърна му троснато Юлия.

— О, недей така, Юлия! Та ти си все пак жена на Великия човек! Ако ти не го познаваш достатъчно, то тогава кой? Гай Марий съвсем умишлено предизвика цяла поредица от събития, за които обществото може само да съжалява. И защо? За да му бъде връчено командването във войната срещу Митридат… Заради това той е готов да стъпче в краката и последните останки от римските мос майорум, готов е да превърна Форума в бойно поле и да причини смъртта на сина на консула Помпей Руф! Да не говорим за стотиците други избити по улиците на града!

Вместо отговор Юлия затвори очи.

— Не мога да го спра.

— Оглупял е съвсем — сподели мнението си Сула.

— Не, Луций Корнелий, той е съвсем с всичкия си!

— Тогава се оказва, че съм познавал друг човек, не него.

— Той просто държи да се изправи срещу Митридат!

— А това правилно ли е според теб?

Юлия отново не издържа на погледа му.

— Мисля, че ще е по-добре да си остане вкъщи и да остави на теб да воюваш.

Из къщата се разнесоха тежките стъпки на Великия човек и двамата се умълчаха.

— Какво се е случило? — попита сънливият Марий. — Какъв вятър те е довял, Луций Корнелий?

— Не беше вятър, а същинска битка.

— Да, това беше една голяма непредпазливост — съгласи се Марий, имайки предвид действията на Помпей Руф.

— Напротив, Сулпиций действаше непредпазливо. Ако не беше притиснал Сената до стената, никой нямаше да посегне към оръжието. А сега младият Квинт Помпей Руф е мъртъв.

Марий се усмихна, с което стана още по-грозен от обикновено.

— Виж, това наистина е лоша новина! Предполагам, че не неговите хора са излезли победители?

— Естествено, че не. Което означава, че в края на една дълга и изтощителна война и пред прага на друга, също толкова продължителна и изтощителна, Рим изведнъж изгуби още стотина от най-достойните си младежи.

— Защо да сме на прага на дълга и изтощителна война? Преувеличаваш, Луций Корнелий! Ще му видя сметката на Митридат за половин година! — закани се доволно Марий.

Сула за последен път се опита да го вразуми.

— Гай Марий, защо не искаш да проумееш очевидни истини? Рим няма пари! Рим е фалирал! Рим не може да издържа двайсет легиона войници! Войната срещу италийците ни хвърли в главозамайващи дългове! Хазната е празна! Дори великият Гай Марий не би могъл да се справи толкова бързо с огромната понтийска армия, ако му дадат да командва някакви си пет легиона…

— Да, но аз мога сам да дам пари за още няколко — подхвърли той.

Сула направи кисела гримаса.

— Като Помпей Страбон? Но Гай Марий, забравяш, че ако ти плащаш на легионите си, те ще престанат да бъдат римски. Цялата армия ще се окаже собственост.

— Глупости! Означава просто, че съм се показал щедър към родината и съм й услужил с личните си пари.

— Ти говориш глупости! Защото не ти се поставяш в услуга на Рим, а той — на теб — сряза го Сула. — Ако легионите са твои, кой ще посмее да си ги поиска обратно?

— По-добре си върви вкъщи и се успокой, Луций Корнелий. Личи си, че загубата на върховното командване ти е подействала зле.

— Още не съм изгубил върховното командване — напомни му той и погледна към Юлия. — Ти знаеш своя дълг, Юлия. Не забравяй, че принадлежиш на славната фамилия на Юлий Цезарите. Време е да поемеш своята отговорност. Не към Гай Марий, а към Рим!

Тя го придружи към вратата. Изражението й беше привидно безразлично, сякаш нищо не беше чула.

— По-добре си замълчи, Луций Корнелий. Не ми се ще допълнително да тревожа съпруга си.

— Заради Рим, Юлия, заради Рим!

— Аз съм съпруга на Гай Марий — рече тя, докато му отваряше входната врата. — Ако имам към някого задължения, те са най-напред към него.

„Е, Луций Корнелий, тоя вече не е сам! — повтаряше си Сула, докато се разхождаше по Марсово поле. Беше на самия праг на безумието, подобно на някой гадател от Пизидия, излязъл от кожата си, за да прогледне в бъдещето. — Но, изглежда, никой не иска да го проумее, най-малко самият той. Но дори никой да не се опита да го спре, аз ще го направя.“

Като избра възможно най-обиколния маршрут, той се насочи не към собствената си къща, а към дома на втория консул. Само преди час дъщеря му беше станала вдовица, а имаше да се грижи за две невръстни дечица.

— Вече помолих по-малкия му брат да се прекръсти на Квинт — обясни колегата му, който дори не се опитваше да сдържа сълзите си. — Разбира се, остава новороденото момче на покойния ми син, потомството ни не е заплашено.

Корнелия Сула никъде не се виждаше.

— Как го прие дъщеря ми? — попита Сула.

— Съсипана е, Луций Корнелий! Но на нея поне й остават децата, а и това е утеха.

— Е, Квинт Помпей, макар денят да е наистина трагичен за всички ни, не съм дошъл тук, за да оплакваме младия Квинт Помпей. Трябва незабавно да свикаме съвещание. Вярно, че в подобни мигове човек най-малко от всичко желае да разговаря с чужди хора — това от личен опит го знам, и аз съм губил син, — но тепърва има да се случват много неща и никой няма да те пита дали си готов да ги посрещнеш или не. Държа да дойдеш в къщата ми утре, по изгрев-слънце.

Смазан от умора, Луций Корнелий Сула пое по билото на Палатинския хълм и скоро се озова пред елегантната постройка на новия си дом. Вътре го чакаше разтревожена жена му, която, щом го видя, че е невредим, избухна в радостни сълзи.

— Ти за мен няма защо да се тревожиш, Далматика — рече й Сула. — Още не ми е дошло времето да умирам. Съдбата ми готви още много изненади в живота.

— Целият свят се руши под краката ни! — възкликна уплашено тя.

— Докато мен ме има, никога няма да се разруши съвсем.

Легна си и потъна в дълбок сън, какъвто не го беше спохождал от времето на бурните младежки години. Когато на другата сутрин се събуди, нямаше ни най-малка представа как да постъпи, но и това не го разтревожи. Сула се беше научил да не изпада никога в униние. „Винаги съм бил най-силен тогава, когато се оставя Фортуна да ме направлява“ — успокои се и за своя изненада установи, че чака с нетърпение започващия ден.

— Доколкото мога да смятам, в момента, в който плебсът гласува закона за сенаторските дългове, в целия Сенат ще останат не повече от четиридесет души — отбеляза мрачно Катул Цезар. — Недостатъчно дори за кворум.

— И все пак Рим не е останал без цензори… — напомни му Сула.

— Така е — съгласи се Сцевола Понтифекс Максимус. — Нито Луций Юлий, нито Публий Лициний са изпаднали в дългове.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен да се възползваме от пропуските в Сулпициевия закон — предложи Сула. — Навярно той не вярва, че двамата ни цензори ще се окажат достатъчно смели да попълнят Сената с нови имена. Ако се сети, че съществува подобна възможност, той веднага ще предложи нов закон, в това можем да сме сигурни. Но междувременно ние ще се опитаме да помогнем на задлъжнелите си колеги и да ги сдобрим със закона.

— Напълно съм съгласен, Луций Корнелий — подкрепи го Метел Пий, който бе дотичал от Езерния веднага щом из страната се разнесе новината за Сулпициевите закони. По пътя за дома на консула беше настигнал Катул Цезар и Сцевола, които му разказаха за последните събития. Личеше си, че е бесен. — Ако тия глупаци се бяха оказали почтени поне дотолкова, че да заемат пари от събратята си… За няколко месеца все щяха да им ги опростят. Ето, че сами се пъхнахме в капана. Ако никой от колегите му в Сената не му даде пари на заем, първата работа на всеки от нас е да си осигури дискретност. И стига градът да не разбере за затрудненията му, готов е да отиде и при най-долнопробния лихвар в Рим.

— Аз и до ден-днешен не мога да си обясня защо Сулпиций изведнъж се нахвърли върху всички ни! — недоумяваше на глас Антоний Оратор.

— Таце! — срязаха го всички, на които също не им беше ясно.

— Марк Антоний, ние не само че не знаем какво го подтиква, но и навярно никога няма да узнаем — заключи Сула. — Но което е по-важно, никого не го интересува защо се е нахвърлил върху нас. Важното е, че той е нашият най-жесток враг в момента.

— И как ще успеем да изплатим дълговете на закъсалите сенатори? — попита Прасчо.

— Вече дадохме съгласието си да създадем фонд. Ще назначим комисия, която да се грижи за правилното му използване. Квинт Лутаций, теб най те бива за председател. Не мога да си представя как някой сенатор, пък ако ще и затънал до гуша в дългове, би посмял да скрие нещо от теб.

Мерула Фламен Диалис се изкикоти весело, но веднага прикри уста с гузен жест.

— Моля да ми простите — рече той и като едва се сдържаше да не се разсмее повторно, продължи: — Просто ми мина през ума, че трябва да сме големи глупаци, ако помогнем на човек като Луций Марций Филип! Едно, че дълговете му най-вероятно се равняват на всички останали, взети заедно, и второ, едва ли ще ни се представи друг, по-изгоден случай да отървем Сената от присъствието му. В крайна сметка той е сам човек. С него или без него Сенатът би могъл да работи, само дето ще си отдъхнем.

— Мисля, че идеята е добра — съгласи се Сула.

— Проблемът с теб, Луций Корнелий, е, че дори не се опитваш да бъдеш добър политик — възрази му Катул Цезар възмутен. — Това, какво мислим ние за Луций Марций, си е лично наша работа. По-важното е, че той представлява древна и знатна фамилия. Мястото му в Сената не може току-така да бъде дадено на друг. Синът му, който ще го наследи един ден, е изключително свестен човек.

— Прав си, разбира се — въздъхна примирено Мерула.

— Добре тогава, всичко е решено — вдигна рамене Сула и се усмихна. — Не ни остава друго, освен да изчакаме развитието на събитията. Мисля си само, че ще е добре да сложим край на безкрайния празник, който обявихме. Ако целта беше да се спазват религиозните обичаи, то така или иначе законите на Сулпиций са станали невалидни. Мисля, ще е в наш интерес, ако още отсега убедим Гай Марий и Сулпиций в победата. Нека се заблуждават, че сме напълно беззащитни.

— Но ние сме напълно беззащитни.

— Не съм толкова сигурен — възрази му Сула и се обърна към нещастния втори консул, който досега не бе казал дума. — Квинт Помпей, ти имаш достатъчно оправдание да напуснеш Рим. Предлагам ти да отведеш цялото си семейство на морския бряг. И нека всички в Рим разберат, че си заминал.

— Ами ние? — попита Мерула, леко уплашен.

— Вас не ви грози опасност. Ако Сулпиций смяташе да премахне Сената, като изколи членовете му, имаше прекрасен повод да го стори още вчера. За наше щастие си е наумил да ни елиминира по законен път. Дали градският ни претор също не е задлъжнял? Не че има значение. Един куриатен магистрат не може да бъде свален от длъжност, пък дори и да са го изгонили от Сената.

— Марк Юний не дължи нищо никому — увери го Мерула.

— Това поне е добре. Защото тъкмо той ще трябва да управлява Рим в отсъствието на двамата консули.

— На двамата консули ли, Луций Корнелий? Само не ми казвай, че смяташ да напуснеш Рим! — ужаси се Катул.

— Пет легиона пехота и две хиляди конници чакат своя пълководец в Капуа — рече той. — След като толкова внезапно реших да се прибера в Рим, нищо чудно сред войската да са се разнесли слухове. Трябва да се върна, за да успокоя духовете.

— Теб наистина не те е грижа за елементарните правила в политиката, Луций Корнелий! В подобна сериозна ситуация поне един от консулите трябва да остане в Рим!

— И какво ще спечели, като остане? — надигна вежди Сула. — Така и така Рим отдавна е избягал от властта на своите магистрати. В момента целият град принадлежи на Сулпиций, Квинт Лутаций. А пък на мен много ми се иска той и занапред да мисли, че е така.

И колкото и да го убеждаваха, той не се отказа от странното си решение. Най-накрая събратята му вдигнаха ръце и си тръгнаха. Той самият веднага замина за Капуа.

Сула не бързаше. Както винаги се беше доверил на едно добродушно и кротко муле и без да води охрана със себе си, развяваше сламената си шапка по пътищата на Италия. Навсякъде, където минеше, хората обсъждаха събитията. Новината за новия закон на Сулпиций и разпускането на Сената се бе разнесла със същата бързина, с която преди месеци се бе разчуло за клането в Римска Азия. Понеже си беше избрал Латинския път, Сула беше сигурен, че навсякъде ще попадне на лоялни към централната власт хора; затова не се изненада, когато ушите му дочуха как Сулпиций бил италийски агент или дори по-зле — платен човек на цар Митридат. Най-много го зарадва обаче фактът, че из цял Лациум не се намери един римлянин, който да си представя бъдещето на родината без Сената. Колкото и да се споменаваше магическото име на Гай Марий, провинциалистите си оставаха по душа консервативни и не гледаха с добро око на назначаването му за главнокомандващ. Без да бъде разпознат от никого, Сула посещаваше кръчми и гостилници и подслушваше какво си говорят околните. Ликторите му го чакаха в Капуа, а никой не би помислил, че под селските му дрехи може да се крие римският консул.

Докато се придвижваше с мулето, Сула обмисляше много неща. В едно обаче беше сигурен. Решението му да се върне при легионите се оказваше и правилно, и мъдро. Защото това бяха неговите легиони, или ако не всички, то поне четири от тях. Той ги беше предвождал през последните две години, а те му бяха връчили венеца от трева. Петият легион също бе участвал във войната в Кампания. В началото го бе командвал Луций Цезар, после Тит Дидий, а накрая — Метел Пий. Когато преди месеци му бе дошло времето да избира с кой легион да попълни армията си срещу Митридат, Сула, без сам да знае защо, умишлено се бе отказал от първоначалната идея да открадне войниците на Марий. Нека с тях се занимават Цина и Корнут. „Ето, че имам причина да се радвам за избора си — мислеше си той. — Много е добре, че в Капуа няма привърженици на Марий.“

— Това му е лошото да си сенатор — разсъждаваше на глас преданият помощник на Сула Лукул. — Обичаите задължават всеки член на Сената да влага парите си в земя и недвижимо имущество, но в тези времена кой ще остави парите си да стоят на едно място? И понеже никой от нас не може да разчита на достатъчно пари в брой в случай на нужда, всички сме принудени да разчитаме на лихварите. Превърна ни се в навик да искаме пари на заем.

— Ти самият да нямаш дългове? — попита го изведнъж Сула, който досега не се беше сетил за него. Когато в началото на мандата си Сула бе сритал двамата цензори в задниците и ги бе накарал да попълнят оределите редици на сенаторите, Луций Лициний Лукул бе един от младите, но знатни римляни, намерили място в Курията. Подобно на Гай Аврелий Кота и той още не бе достигнал нужната за целта възраст.

— Дължа всичко на всичко десет хиляди сестерции, Луций Корнелий — отвърна му той, сякаш в това нямаше нищо необичайно. — Все пак се надявам брат ми Варон да се е погрижил да изплати всичко навреме. През последните години той стана човекът с парите. Аз воювам. Ако не бяха вуйчо ми Метел Нумидик и братовчед ми Пий, нямаше да събера достатъчно да покрия сенаторския ценз.

— Е, това не е причина да униваш, Луций Лициний! Когато отидем на изток и разгромим Митридат, ще сложим ръка върху доста злато.

— Какви са ти намеренията? — искаше да знае Лукул. — Ако веднага се качим на корабите и отплаваме, законът на Сулпиций ще ни застигне чак в Гърция. Вече ще е късно да ни връщат.

— Не, мисля, че ще е по-добре да остана и да видя как ще се развият събитията. Би било глупаво да отплавам, без да съм сигурен в пълномощията си. — Въздъхна. — Това, което трябва най-напред да сторя, е да пиша на Помпей Страбон.

Сивите очи на Лукул не се откъсваха от лицето на началника му. Личеше си, че едва се сдържа да не му зададе някакъв въпрос. Само един човек можеше да се справи с подобна ситуация и това беше Сула.

Шест дни по-късно пристигна писмо от Флак Принцепс Сенатус. Писмото беше лично и го носеше частен куриер. Сула разчупи печата и внимателно прегледа краткото му съдържание.

— Няма що — възкликна той пред Лукул, който му бе предал писмото в квартирата. — Оказва се, че занапред Рим има само четиридесет сенатори. Всички римляни, които Варий осъди на изгнание, са поканени да се завърнат обратно по домовете си. Ако обаче и сред тях има длъжници, нямат право да заемат местата си в Сената. Както може да се очаква, всички имат дългове. Римските граждани от италийски произход, както и освобожденците ще бъдат разпределени по равно между тридесет и петте триби. А, ето… Последно по място, но не и по значение: Луций Корнелий Сула е отстранен от върховното командване. На негово място застава Гай Марий, упълномощен по волята на народа.

— О! — Лукул не знаеше какво да каже.

Сула захвърли писмото върху писалището си и щракна с пръсти на прислужника.

— Донеси ми бронята и меча. — След което се обърна към Лукул: — Веднага да се свири сбор.

Час по-късно се изкачи на дървената площадка, издигната в единия край на плаца. Носеше пълно бойно снаряжение, с тази разлика, че вместо шлем носеше вечната си шапка. „Бъди какъвто си, Луций Корнелий — повтаряше си той, — нека всички видят в теб своя Сула.“

— Е, народе — обърна се той към войниците си с ясен глас. — Излиза, че въпреки всичко няма да се сражаваме срещу Митридат! Стояхме тук няколко месеца и чакахме ония, дето се разпореждат в Рим — забележете, че нямам предвид консулите, — да вземат някакво решение. И ето какво им измислиха умните глави: върховното командване във войната срещу Митридат трябва да бъде предадено на Гай Марий по волята на плебейското събрание. Римският Сенат повече не съществува, тъй като малцината останали сенатори не могат да съберат дори кворум. Отсега нататък всички решения по въпроса за войната и мира, за това, как да се печели или изгуби една война, ще бъдат вземани от плебса… Под вещото ръководство на народния трибун Публий Сулпиций Руф.

Сула замълча за миг, колкото да остави време на войниците да обсъдят помежду си новините и да ги предадат на онези от задните редици, които не го бяха чули. Щом легионерите утихнаха, той продължи спокоен и невъзмутим — още Метробий го бе научил как да прикрива чувствата си пред публика.

— Разбира се — говореше Сула, — има една малка подробност, а тя е, че аз съм законно избраният римски консул и че по всички обществени правила аз съм този, който трябва да избира дали ще командва или не римската армия. Римският Сенат отдавна ми гласува проконсулски империум за цялата война, която ще водя срещу понтийския цар Митридат. Аз се възползвах от тези си права и лично избрах на кои легиони да гласувам доверие. Избрах вас. Защото вие сте моите войници, тези, с които спечелих една война, за да се втурна веднага във втора. Можех ли да не избера вас? Нима има други легиони, които да познавам по-добре от вас? Нима има друг пълководец, когото вие да познавате по-добре от мен? Аз не ви обичам, въпреки че един Гай Марий обича своите войници. И се надявам вие да не ме обичате, нищо че войниците на Гай Марий обичат своя пълководец. Но пък и никога не съм смятал, че началник и подчинени трябва да бъдат влюбени едни в други, за да си свършат добре работата. Искам да кажа, защо да ви обичам? Та вие сте просто една сбирщина от разбойници, извадени от най-гнусните канавки по римските улици! Затова пък само боговете са ми свидетели колко ви уважавам! Ден след ден съм изисквал от вас да дадете най-доброто, на което сте способни, и боговете могат да потвърдят, че сте ми го давали!

Някой най-сетне се осмели да извика от редиците и в скоро време цялата армия поде радостните възгласи, с които легионите на Сула поздравяваха своя началник. Само една малка група запази мълчание. Това бяха военните трибуни, строени пред главнокомандващия. Те бяха получили постовете си след всеобщи избори, имаха за задача да командват всеки легион поотделно. Ако техните предшественици, сред които личаха Лукул и Хортензий, бяха доволни от работата си със Сула, тези тук го ненавиждаха и само търсеха по какъв начин да се оплачат от грубото му отношение, от постоянните му изисквания. Затова докато слушаше как войниците се радват, Сула не изпускаше от поглед офицерите.

— И ето ни нас, консул и легионери, готови всеки момент да отплаваме до Гърция и Мала Азия, за да се сражаваме с Митридат! Няма повече да газим реколтата на родна Италия, няма повече да насилваме италийските девойки. Какъв поход щеше да бъде само, а! Знаете ли колко злато е събрал цар Митридат? Цели планини! Построил е седемдесет крепости в Малка Армения, за да ги напълни със злато! И като си помисля, че това злато можеше един ден да стане наше. О, не искам да кажа, че Рим нямаше да получи своя дял. Както винаги лъвският пай щеше да отиде за държавната хазна! Но златото, което щяхме да спечелим, е толкова много, че спокойно бихме могли да се удавим сред жълтици. Рим щеше да получи своето, ние — нашето! Да не говоря колко са красиви азиатските жени; колко са много робите им; колко скъпи вещи щеше да си намери всеки един от вас, за да ги отнесе във войнишкия си дом…

Сула вдигна рамене, сякаш искаше да се събуди от сладкия сън, в който се беше унесъл. Вдигна ръце към войниците и разтвори длани.

— Но, уви, всичко това ще остане само във въображението ни. Плебейското събрание реши да ни лиши от правото да защитим родината. Би ми се искало да отбележа, че не плебейското събрание е онази римска институция, която знае кой трябва да воюва и кой трябва да командва. Но на него е дадена силата да гласува закони. Затова аз трябва да си вървя. Мисля си обаче дали в случая законът не стои на моя страна? Та нима не съм аз римски консул, нима е позволено на плебейското събрание да отнема империума на действащ магистрат? Така или иначе аз съм се обрекъл да служа на Рим. Както и всички вие. Най-добре да се разделим завинаги с мисълта за злато и красиви жени. Защото когато Гай Марий потегли срещу Митридат, той ще вземе със себе си своите легиони. Не си мислете, че ще пожелае да командва моите.

Сула слезе от трибуната, мина между двадесет и четиримата военни трибуни, без дори да ги удостои с поглед, и изчезна в палатката си. Лукул прати легионерите да си вървят.

— Ето това се казва реч — похвали той началника си, щом се прибра при него в главната квартира. — Не съм чувал някой да те нарича голям оратор, пък и със сигурност не следващ правилата на риториката. Но ти си човек, който знае как да даде израз на намеренията си, Луций Корнелий.

— Благодаря, Луций Лициний. Мисля, че заслужавам похвалата ти.

— А сега какво ще правим?

— Ще чакаме официално да бъда освободен от длъжност.

— Наистина ли смяташ да го сториш, Луций Корнелий?

— Да сторя кое?

— Да потеглиш срещу Рим.

Сула го изгледа учудено.

— Скъпи Луций Лициний! Как би могъл дори да си помислиш подобно нещо!

— Това — поклати глава Лукул — не е отговор.

— Може и да не е, но друг няма да получиш.

Ударът дойде само след два дни. Бившите претори Квинт Калидий и Публий Клавдий пристигнаха в Капуа, за да предадат официалното писмо, с което Публий Сулпиций Руф, новият господар на Рим, уведомяваше първия консул за събитията.

— Не може да ми връчите писмото току-така — възпротиви се Сула. — Държа церемонията да бъде извършена пред цялата армия.

Лукул отново получи нареждане да строи войската, а той отново се качи на дървената трибуна, този път обаче придружен от компания. Двете важни особи го последваха по стълбите и застанаха плътно зад него.

— Войници, нека ви представя Квинт Калидий и Публий Клавдий, дошли преди няколко минути от Рим. — Сула се държеше, все едно нищо сериозно не се случваше. — Доколкото разбирам, смятат да ми поднесат изключително важен документ. Свиках ви тук, за да бъдете свидетели на неговото връчване.

Калидий помоли Сула да се увери, че печатът на писмото е автентичен и непокътнат. След това разгъна свитъка и започна да чете на висок глас.

— От името на плебейското събрание в Рим до Луций Корнелий Сула. По нареждане на нашата институция от днес ти си освободен от върховното командване във войната срещу цар Митридат Понтийски. Ще разпуснеш армията си и ще се завърнеш…

По-далеч не можа да стигне. Някой от предните редици със завидна точност го уцели с камък в слепоочието и Калидий се свлече на земята. Почти веднага друг камък, също толкова добре насочен, удари Клавдий, който се олюля и едва се задържа прав; докато Сула стоеше безмълвен на някакви си три-четири крачки от двамата сенатори, от плаца продължиха да летят камъни. След като го удариха няколко пъти, Клавдий изгуби съзнание и се просна на дъските.

Чак тогава войниците се успокоиха и Сула се наведе над двамата мъже.

— Мъртви са — обяви той пред войската и шумно въздъхна. — Е, войници, с това наистина наляхме масло в огъня. Страхувам се, че отсега нататък в очите на плебейското събрание ние всички сме персоне нон грате. Току-що си позволихме да убием официалните представители на плебса. А това — продължи да обяснява, — ни изправя пред две възможности. Първата е да останем в Капуа и да изчакаме кога ще ни осъдят за държавна измяна. Втората е да се поразходим до Рим и да покажем на плебса как римският войник, предан на родината, се отнася към закони, които не само са недопустими от морална гледна точка, но и са противоконституционни. За вас не знам, но аз лично възнамерявам да отида до Рим и да върна телата на тези двама мъртъвци. Ще ги закарам на Форум Романум и лично ще ги предам на плебейското събрание. Пред зоркия пазител на народните права Публий Сулпиций Руф. Това стана заради него, не заради Рим!

Спря да си поеме дъх.

— Да изляза на Форума, аз мога и сам. Но ако сред вас има хора, желаещи да ме придружат в разходката до Рим, нека знаят, че ще бъда много щастлив да ги имам със себе си! Когато прекося свещената граница на Рим, ще ми бъде по-леко да знам, че на Марсово поле съм оставил достатъчно приятели да ми пазят гърба. Иначе би могла да ме споходи нерадостната съдба на младия Квинт Помпей Руф, син на другия консул.

Разбира се, че всички щяха да го придружат.

— Но военните трибуни със сигурност не искат да имат нищо общо с теб — предупреди Лукул Сула в главната квартира. — Понеже не им достига достатъчно смелост да ти го заявят в лицето, ме помолиха аз да ти го предам от тяхно име. Казват, че било недопустимо легионите да потеглят срещу Рим, че Рим никога не е разполагал с военна защита, защото в цяла Италия няма армия, която да не служи на Рим. Като се изключат триумфалните шествия, в Рим никога не е била разполагана каквато и да е войскова част. Ето защо според думите им ти се готвиш да воюваш със собствената си родина, а родината ти няма как да се защити. Те всички осъждат намеренията ти и ще се опитат да разубедят войската в желанието й да те последва.

— Много им здраве — вдигна рамене Сула, преди да излезе от палатката си. — Нека си стоят в Капуа и плачат за беззащитния Рим, аз пък ще ги затворя в ареста. Най-малкото заради тяхната сигурност. — Очите му се спряха върху лицето на Лукул. — Ами ти, Луций Лициний? Ти ще останеш ли с мен?

— Да, Луций Корнелий. Ще те следвам, ако ще и до смъртта. Народът си позволи да си присвои правата и задълженията на Сената. Ето защо мога с ръка на сърцето да заявя, че днешният Рим не е този на нашите славни предци. Ето защо не виждам какво престъпно би имало в това да нападнем града. Никога не бих завещал на неродените си синове един Рим, в който се случват подобни неща.

— Добре казано! — кимна Сула, пъхна меча си в ножницата и сложи сламената шапка над очите си. — Нека пренапишем историята.

Лукул се закова на едно място.

— Прав си! — едва изрече той от вълнение. — В този момент ние създаваме история. Никога досега римска армия не е нападала Рим.

— Никога досега Рим не е предизвиквал така своята армия — напомни му Сула.

Пет легиона римски войници поеха на север по Вия Латина начело със Сула и първия му легат. Докато двамата началници яздеха горди най-отпред, най-отзад се клатушкаха труповете на двамата бивши претори, теглени на каруца от двойка мулета. Сула вече беше пратил куриер до Квинт Помпей Руф, за да го извести за събитията. Докато легионите стигнат Теанум Сидицинум, вторият консул, вече ги чакаше.

— О, това не ми харесва! — призна си веднага Помпей. — Не може и да ми харесва! Та ти си тръгнал да превземаше Рим! Един беззащитен град!

— Не аз, а ние нападаме Рим — поправи го спокойно Сула. — Не се тревожи, Квинт Помпей. Няма да е необходимо да превземаме беззащитния град. Армията просто изяви желание да ми направи компания. Никога преди не съм полагал толкова грижи върху дисциплината. Имам двеста и петдесет центуриони под свое командване, няма да позволя и една ряпа да бъде открадната по пътя. Войниците ми получиха дажбите си за цял месец напред и мисля, че разбират ситуацията.

— Но ако е само да ти правят компания по пътя, спокойно можеш да минеш и без нея.

— Ти как си представяш двама римски консули да се разхождат по пътищата на Италия без охрана?

— Имаме си ликтори.

— Да, и това е най-интересното. Ликторите сами пожелаха да ни придружат, докато военните трибуни твърдо отказаха. Изглежда, че когато човек получи службата си по волята на гласоподавателите, той гледа с други очи на това, което се случва на Форума.

— Само не мога да разбера защо си толкова доволен? — възмущаваше се Помпей Руф.

— И аз не знам защо — отвърна му Сула, опитвайки се да прикрие нарастващото си раздразнение. Все пак не му беше сега времето да наранява чувствата на сантименталния си и вечно колебаещ се колега. — Ако наистина съм доволен заради нещо, то е навярно, задето ми е дотегнало от идиотщините на Форума. Омръзнало ми е да се занимавам с хора, които се имат за нещо повече и от традицията, и от опита. Омръзнало ми е от хора, които всячески се мъчат да разрушат това, което предците ни са изграждали с толкова мъдрост и търпение. Това, което искам, е Рим да бъде отново онзи Рим, който ни завещаха дедите. Начело на държавата и народа да стои Сенатът, никоя друга институция да не се опитва да го засенчи. Искам хората, които в името на политическата си кариера стават народни трибуни, да се подчиняват на общия интерес, а не да гонят лични облаги. Дойде времето, Квинт Помпей, когато нашата съвест не ни позволява повече да стоим със скръстени ръце и да наблюдаваме безчинствата на група хора, решили да обърнат Рим надолу с главата. Хора като Сатурнин и Сулпиций. Но най-вече като Гай Марий.

— Гай Марий ще се бие — замисли се Помпей.

— За да се бие, трябва да има с какво. Най-близкият гарнизон се намира чак в Алба Фуценция. Е, предполагам, че Марий веднага ще се обърне към Цина и войската му… Той толкова дълбока е бръкнал в кесията му, че нищо не може да му откаже. Но има две подробности, които ще попречат и на единия, и на другия, Квинт Помпей. Първата е свързана с настроенията в Рим. Повечето хора в Рим докрай ще се усъмнят в намеренията ми да поведа армията си срещу Рим; всички ще си кажат, че това е само маневра, че никога не бих посмял да доведа нещата до горчивия им край. Втората е, че Гай Марий може да се мисли, за каквото ще, но ще действа единствено в качеството си на частно лице. Той нито заема служба, нито се ползва с империум. Ако смята да вика Цина с войската, то това ще бъде само молба на приятел до приятел, не нареждане от един магистрат до друг. Затова много се съмнявам Сулпиций да позволи подобни действия на Марий. Не за друго, а защото именно Сулпиций е този, който няма да повярва в намеренията ми.

Вторият консул стоеше със зяпнала уста и не можеше да отмести поглед от очите на първия. Това се казваше да можеш да се изразяваш. Без съмнение Сула наистина смяташе да нахлуе с войската в Рим.

На два пъти по пътя — веднъж при Аквинум и втория път при Ферентинум, армията се сблъскваше с пратеници от Рим; изглежда, орлите бяха занесли в Рим новината, че Сула е потеглил срещу града. На два пъти пратениците заповядваха на Сула да се откаже от командването в името на народа и да прати армията си обратно в Капуа, на два пъти той отказваше. При втория разговор дори добави:

— Кажете на Гай Марий, Публий Сулпиций и на които сенатори са останали още в Сената, че ще се срещнем на Марсово поле.

Предложение, на което нито пратениците повярваха, нито самият Сула.

Най-накрая, пред Тускулум Сула се сблъска със самия градски претор Марк Юний Брут. Да му вдъхва повече кураж до него стоеше един от другите претори. Дванайсетте ликтори — по шестима за всеки от преторите — се бяха скупчили край пътя и всячески се опитваха да скрият брадвите между дървените пръчки в сноповете си.

— Луций Корнелий Сула, пратен съм от римския Сенат и народ да застана на ето това място и да забраня на армията ти да прекрачи зад мен — рече заплашително Брут. — Легионите ти са въоръжени, а никой не знае да ти е бил отреден триумф. Забранявам им да продължават нататък към Рим.

Сула дори не продума, сякаш се опитваше само с поглед да смрази двамата претори. Предните редици на армията му буквално отместиха пратениците от пътя и ги захвърлиха при обезумелите от ужас ликтори. Един след друг петте легиона се понесоха по пътя към Рим. Там, където Вия Латина се кръстосваше с първия от няколкото обиколни пътища, опасали римските крепостни стени, заповяда на войниците да спрат и раздели армията си на части. Дори да имаше хора, повярвали, че консулът ще разположи мирно и тихо армията си на Марсово поле, сега и те трябваше да се убедят в намеренията му да нахлуе в града.

— Квинт Помпей, ще поемеш Четвърти легион и ще заемеш позиции пред Колинската порта — нареди той като се чудеше дали на колегата му ще стигне достатъчно смелост да си свърши работата докрай. — Няма да влизаш в града — успокои го за всеки случай, — затова няма от какво да се тревожиш. Задачата ти е да препречиш пътя на всяка войска, която се появи по Вия Салария. Нека войниците ти вдигнат лагер и изчакат заповедите ми. Ако по пътя наистина се появят войски, веднага ми прати съобщение. Аз ще съм при Есквилинската порта.

След което се обърна към Лукул:

— Луций Лициний, ти ще поемеш Първи и Трети легион и ще се отправиш на север. За съвсем кратко време трябва да изминеш голямо разстояние. Ще прекосиш Тибър по Мулвиевия мост, после ще заобиколиш през Ватиканското поле и ще се установиш при Транстиберим. Ще заемеш целия район и ще установиш контрол над мостовете — моста през остров Тибър, Емилиевия мост и стария Дървен мост.

— Да оставя ли пазачи и на Мулвиевия?

Сула се усмихна победоносно.

— Не се очакват легиони по Фламиниевия път, Луций Лициний. Получих писмо от Помпей Страбон. Пише, че искрено съжалява за противоконституционните действия на Публий Сулпиций и че ще бъде доволен, ако Гай Марий не поеме командването във войната срещу Митридат.

След което изчака Помпей Руф и Лукул да се отдалечат от кръстопътя, на който бяха застанали, и поведе своите войски — Втори легион, както и един безименен, който не принадлежеше на армията на Сула и не се радваше на собствен номер — към Есквилинската порта. От мястото, където се събираха в едно околовръстният път, Вия Латина и Вия Апия, беше твърде далеч до Сервиевите стени и човек не можеше да бъде сигурен дали наистина дебнат наблюдатели, или само така му се струва. Когато обаче Сула продължи на изток и се озова сред безкрайните алеи от гробниците, крепостните стени вече бяха достатъчно близо; дори войниците от последните редици можеха да се уверят, че зад зъберите се е събрала тълпа граждани, дошли да видят нещо, за което никога не биха повярвали на очите си.

Щом стигна Есквилинската порта, Сула веднага доказа, че не смята да отстъпва. Заповяда на безименния си легион да влезе в града, при това не с цел да се пръсне из улиците, а да овладее крепостта. За броени минути войниците се изкатериха по Сервиевите стени и веднага заеха Агера, най-здравата част от римските укрепления. Агера свързваше двете порти, Колинска и Еквилинска, така че хората на Сула бяха влезли в пряк контакт с тези на Помпей Руф. След като настани така единия легион по протежението на дългата крепостна стена, застана начело на първите две кохорти от Втори легион и зае големия пазар, намиращ се от вътрешната страна на Есквилинската порта. Останалите части от легиона се строиха пред самата порта. Рим беше затворен отвсякъде. Само от Публий Сулпиций и Гай Марий зависеше какво ще последва.

Есквилинският хълм не беше твърде удобен за разгръщане на военни маневри. Улиците, които тръгваха от Форум Есквилинум, бяха все тесни и криви, а където се отвореше празно пространство, веднага се намираше търговец да го задръсти със сергията или каруцата си. Самият пазар беше препълнен с продавачи и купувачи, с перачки и водоносци, с безделници и пиячи, които си проправяха път между волски коли, разменяха си любезности с чакащите магарета или се надвикваха с учителите, провеждащи уроците си зад някоя сергия. До Форум Есквилинум се стигаше по множество малки улички, но иначе той събираше в себе си две големи артерии — Кливус Субуранус, водещ към сърцето на Субура, и Викус Сабуци, който следваше югозападния склон на хълма и стигаше до работилниците и складовете, наредени около блатото Палус Церколие. Така или иначе, именно в тази част на града се проведе битката за Рим, само час след като Сула нахлу през градските порти.

Разбира се, самият пазар бе веднага разчистен. Там, където допреди малко човек не можеше да мине от народ и сергии, сега стоеше строен, цял легион слухтящи войници, които дебнеха откъде ще дойде опасността. Облечен в бойни доспехи, Сула беше яхнал мулето си и гордо се пъчеше встрани от знамето на консулския Втори легион. След като почакаха близо час, войниците най-сетне дочуха шум, който идеше от подножието на хълма и лека-полека заглушаваше гласовете на стълпилите се край площада зяпачи. Шумът ставаше все по-силен и отчетлив и скоро се разбра, че по улицата се придвижват разярени мъже, нетърпеливи да се сбият с някого.

Нахлуха почти едновременно от всички улици и улички, излизащи на Есквилинския Форум. Най-отпред вървяха хората от Сулпициевата „охрана“, следвани от множество роби и освобожденци, които Гай Марий и синът му бяха успели да съберат за отпор, до голяма степен благодарение на Луций Декумий и останалите членове на римските колегии на кръстопътищата. Щом забелязаха правите редици на римските легионери, щом сребърните щандарти заблестяха в очите им, нападателите замръзнаха по местата си. Зад консула стоеше мирно цял отряд от тръбачи и барабанчици, които напълно невъзмутимо — или така поне изглеждаше — чакаха заповедите на своя началник.

— Тръбата да засвири, мечове в ръка, щитове пред гърди! — обърна се към легиона си Сула, както винаги ледено спокоен.

От всички тръбачи един-единствен надигна инструмента пред устата си, но щом звуците на бойния сигнал прокънтяха из площада, мигом им отговори звънтенето на няколко хиляди доспехи. Легионерите извадиха оръжията си, а щитовете на най-предната редица сякаш се сляха в непробиваема стена от желязо.

— Барабаните да забият. Редиците да се стегнат. Очакваме атака.

Гласът на Сула отекна из целия площад — до такава степен се бяха смълчали всички.

Барабаните заиграха в смразяващ ритъм и ударите на палките започнаха да се набиват като с чук в ушите на тълпата. Гладиаторската паплач, скупчила се срещу легионерите, навярно по-малко би се уплашила, ако насреща й излезеше орда крещящи варвари, но равномерното биене на барабаните беше способно да пропъди и последните капчици смелост в душата на Сулпициевите разбойници.

По едно време тълпата изведнъж се разтвори и най-отпред се показа Гай Марий, с меч в ръка, с шлем над очите, с аленочервено наметало около врата — дрехата на римските пълководци. До него стоеше Сулпиций, а зад двамата — младият Марий.

— Атака! — извика мощно Марий и от гърлото му се разнесе див крясък.

Хората му понечиха да се подчинят на заповедта, но пространството беше твърде тясно и нямаше как да се разгърнат с цялата си мощ. Колкото и да натискаха върху легионерите, така и не можаха да ги побутнат нито с крачка. Те ги гледаха с презрение и ги блъскаха на свой ред с щитовете си, без дори да посягат с мечовете.

— Тръбите да засвирят атака — нареди Сула и като се извъртя на седлото си, грабна сребърния орел на Втори легион.

След огромно усилие на волята и единствено за да угодят на своя пълководец — сега, когато дойде време да се прибегне до сила, никой от легионерите не желаеше да пролива кръв — войниците надигнаха мечове и отвърнаха на удара с удар.

При подобна ситуация не беше възможно да се разгръща каквато и да било военна тактика. На Форум Есквилинум въоръжени мъже отчаяно се опитваха да размахат мечовете си и да ударят врага пред себе си. След няколко минути на здраво блъскане Първа кохорта успя да си пробие път до Кливус Субуранус и Викус Сабуци, а Втора веднага я последва. През Есквилинската порта се понесоха една след друга и останалите осем, всяка от които напрягаше докрай мишци, за да изтласка встрани Мариевите доброволци, без да се стига до кръвопролитие. Сула, все така яхнал мулето си, се озърташе дали не може с нещо да помогне, но нямаше кой знае с какво. Предимството му на пълководец се изразяваше в това, че единствен от всички сражаващи се можеше да погледне над главите на войниците и съгражданите си и това, което видя, бе яростната съпротива на жителите от квартала. От прозорците на околните сгради смелите есквилинци неуморно замеряха маршируващите войници с глинени гърнета, дървени дъски, домашна покъщнина или тухли. Той си спомни годините, когато сам бе живял в средите на градската беднотия, и можеше да си обясни какво ги подтиква към такава ярост. Със сигурност имаше такива, които за нищо на света не можеха да приемат нахлуването на легионите в града; но мнозина други просто използваха случая да замерят хората от улицата, без да се страхуват, че някой ще запомни физиономиите им.

— Донесете ми запалени факли! — нареди Сула на аквилифера, чакащ послушно консулът да му върне сребърния орел, за който отговаряше пред легиона.

— Тръби и барабани да засвирят с пълна сила! — заповяда още.

В подобно затворено пространство врявата от инструментите скоро достигна предела на пълното безумие. Всички биещи се замръзнаха неподвижни и Сула използва момента да се обърне към гражданите:

— Ако още някой хвърли нещо от прозореца си, ще запаля града! — извика той с пълно гърло и за да потвърди намеренията си, хвърли главнята в ръката си високо над главата си. Факлата изписа парабола и изчезна в един от близките прозорци. Веднага я последваха още няколко и жителите от горните етажи се изпокриха.

Доволен от лесната си победа срещу съседите, Сула насочи вниманието си отново към полесражението. Сигурен беше, че жителите на съседните сгради са приели думите му насериозно. Сцените на площада можеше да са гротескни, но не се разиграваха заради удоволствието на околните. Ако боят не беше достатъчен да сплаши римляни, то огънят щеше да свърши работа. Градът се плашеше от пожар много повече, отколкото от война.

Извика една от кохортите, които още не бяха влезли в сблъсъка, и нареди на войниците да слязат по Викус Сабуци, да свият вдясно по Викус Собриус, пак вдясно по Кливус Субуранус и да притиснат биещата се паплач откъм гърба.

Това се оказа повратният миг в сражението. Недисциплинираната тълпа се обърка, щом легионерите я удариха в тил. Колкото и да обещаваше Марий на робите си, че ако се бият мъжки, ще получат свободата си, колкото и Сулпиций — той не беше страхливец — да се бореше начело на ариергарда и с помощта на младия Марий да осигуряваше отстъплението, доброволците повече не желаеха да се сражават. Най-накрая тримата предводители на тълпата на свой ред се измъкнаха и като хукнаха да се спасяват от войниците на Сула, скоро изчезнаха надолу по Кливус Пулиус. Консулът остана господар на бойното поле, без да изпуска сребърния орел от ръце.

При храма на Телура в Карина — пред светилището се отваряше свободно пространство — Марий се опита да прегрупира силите, с които разполагаше, и да ги върне в боя. Но робите си бяха роби, много от тях се уплашиха и като захвърлиха мечове по улицата, хукнаха да се спасяват на Капитолия. Дори в уличен бой войниците се оказаха на ниво.

Когато Марий, синът му и Сулпиций изведнъж изчезнаха от полесражението, съпротивата окончателно секна. Сула подкара мулето си надолу по Викус Сандалариус и излезе на просторната, блатиста поляна встрани от Карина — там, където се кръстосваха Вия Сакра и Вия Триумфалис. Уверил се в победата, консулът се спря и даде знак на музиката да свири сбор. Няколкото войници, които центурионите бяха заловили да крадат, бяха отведени лично пред върховния началник.

— Мисля, че на няколко пъти ви предупредих — обърна се той към виновниците. — Една ряпа да сте откъснали и аз ви откъсвам главата. Един римски легионер не може да плячкосва Рим.

И за назидание заповяда виновниците да бъдат екзекутирани на място. Останалите щяха да си вземат бележка.

— Повикайте Квинт Помпей и Луций Лукул — нареди Сула, щом легионът бе оставен да се разпръсне.

Нито Помпей Руф, нито Лукул бяха срещнали някакви затруднения, още по-малко им се бе налагало да се бият.

— Толкова по-добре — зарадва се Сула. — Аз съм първи консул, аз трябва да поема цялата отговорност за събитията. Щом като само моите войници са влезли в бой, значи никой не може да ви обвинява и вас за нещо.

„Гледаш го честен и почтен човек — чудеше се Лукул, — пък ей на, изведнъж ще му хрумне да завладява Рим. Сложен човек. Или може би това не е най-точната дума. Сула е до такава степен податлив на моментното си настроение, реакциите му са непредвидими, че околните наистина не знаят какво да очакват от него. Никой не може да е сигурен, че няма да го ядоса с някоя постъпка. Навярно един-единствен човек го познава достатъчно, и това е той самият.“

— Луций Лициний, ще оставиш седем кохорти от Първи легион от другата страна на реката. Нека в Транстиберим кротуват. Останалите три кохорти отведи при складовете за зърно на Авентина и по Викус Тускус. Да не си помислят гражданите, че могат да крадат. Трети легион да се дислоцира на най-уязвимите пунктове по реката. По една кохорта на пристанището, на Кампус Ланатариус, на обществените басейни, на Капнеската порта, на Големия цирк, на Форум Боариум, на Форум Холиториум, във Велабрум, при Фламиниевия цирк, на Марсово поле… Да, точно десет. Всяка кохорта да си знае мястото.

След което се обърна към втория консул.

— Квинт Помпей, ти ще останеш заедно с Четвърти легион пред Колинската порта и ще продължиш да дебнеш няма ли да се появят войски откъм Вия Слария. Нека последният легион слезе от Агера и кохортите заемат източните и северните хълмове — Квиринал, Виминал, Есквилин. Две кохорти да охраняват Субура.

— А Форум Романум и Капитолия?

Сула поклати енергично глава.

— В никакъв случай, Луций Лициний. Нямам намерение да следвам примера на Сатурнин и Сулпиций. Нека Втори легион държи под наблюдение склоновете на Капитолия и околностите на Форума, но да не се показва нито на едното, нито на другото място. Искам, когато свикам народното събрание, хората да не се чувстват в опасност.

— Ти самият тук ли ще останеш? — попита Помпей.

— Да. А, Луций Лициний, имам още една задача за теб. Нека из града тръгнат глашатаи, които да съобщят, че всеки предмет, хвърлен от прозорците на жилищните сгради, ще бъде смятан за проява на бунт срещу законно избраните консули. Домовете на виновниците ще бъдат подпалвани. Нека други глашатаи последват първите и разгласят, че утре сутринта, в два часа след изгрев-слънце на Форума ще се открие заседание на трибутните комиции. — Замисли се за миг дали това е всичко, и добави: — Щом изпълните всичко заръчано, елате да ми докладвате.

На поляната се появи примус пилусът на Втори легион, центурионът Марк Канулей. Офицерът почтително застана на разстояние и изчака консулът да го забележи. Отдалеч си личеше, че е доволен. „Чудесен знак — помисли си Сула. — Все още мога да разчитам на войниците си.“

— Някакви следи от бегълците, Марк Канулей?

Центурионът поклати глава и при движението му яркочервеният плюмаж върху шлема му се развя като елегантно ветрило.

— Никакви, Луций Корнелий. Видели са Публий Сулпиций да се прехвърля с лодка през Тибър. По всяка вероятност се готви да избяга в някое пристанище в Етрурия. За Гай Марий и сина му има слухове, че вече бързат към Остия. Градският претор Марк Юний Брут също е избягал.

— Глупаци! — възкликна изненаданият Лукул. — Ако те наистина са живели с чувството, че законът е на тяхна страна, то по-добре да бяха останали в Рим. Предполагам, си дават сметка, че ако имат някакви шансове да те надвият, това би могло да стане единствено на Форума!

— Напълно си прав, Луций Лициний — съгласи се привидно Сула, доволен, че легатът е възприел нещата по толкова наивен начин. — Предполагам, че са се паникьосали. Ако Марий или Сулпиций се бяха спрели да поразмислят малко над нещата, навярно биха предпочели да останат в Рим. Но нали знаеш, късметът винаги е бил на моя страна. За мое щастие и двамата предпочетоха да избягат.

„Късмет ли, глупости! — разсъждаваше в същото време той наум. — И Марий, и Сулпиций добре знаят, че ако бяха останали, на мен не ми остава друго, освен да поръчам убийството им. Има нещо, което наистина не мога да си позволя, а то е да проведем публична дискусия на Форума. Те са народните любимци, не аз. И все пак бягството им представлява нож с две остриета. От една страна, си спестявам неудобството да ги убия, но от друга — ще си навлека всеобщата омраза, като ги осъдя на изгнание.“

През цялата нощ войници патрулираха по улиците на Рим, наглеждаха площадите и пазарите. За пръв път на римляни им се случваше да видят толкова огньове, запалени под открито небе, за пръв път в ушите им отекваха тежките стъпки на легионерите. Малцина от жителите на големия град успяха да затворят очи, нищо че до изгрев-слънце навсякъде беше пълно мъртвило. Студът навън още режеше, когато из кварталите тръгнаха глашатаи да съобщят, че всичко е наред и че двамата законно избрани консули са поели в ръце грижата за своите съграждани. Нека римляни знаят, че в два часа след изгрев-слънце консулите ще застанат на рострата, за да говорят пред народа.

Форумът се изпълни с много повече хора, отколкото предполагаше Сула. Дори част от привържениците на Марий и Сулпиций — все хора от втора, трета и четвърта класа — бяха дошли да задоволят любопитството си. Ако пролетариите се криеха из Субура и Есквилина, то цялата първа класа бе заела най-първите редове в публиката; по всяка вероятност и от петата класа бяха предпочели да не се показват.

— Десет-петнайсет хиляди — пресметна Сула, докато тримата с Помпей Руф и Лукул слизаха по Кливус Сацер, водещ от Велия до Форума. Двамата консули носеха официалните си тоги с пурпурен ръб, докато Лукул беше облечен като обикновен сенатор — с бяла тога и една-единствена пурпурна ивица на дясното рамо на туниката си. Никъде не се виждаше и един войник, а цивилните дрехи на тримата напомняха, че всичко, което ще се случва, ще бъде в рамките на закона. — За нас е изключително важно думите ми да бъдат правилно чути и разбрани от всички присъстващи. Искам глашатаите да заемат подходящи места и да предават дословно речта ми на стоящите назад.

Щом излязоха на площада, отпред застанаха ликторите, които разчистваха път сред множеството, а двамата върховни управници побързаха да се качат на трибуната, където вече ги чакаха Флак Принцепс Сенатус и Сцевола Понтифекс Максимус. За Сула и тази среща беше от значение, тъй като откакто войниците му бяха превзели града, той не бе имал случай да разговаря с когото и да било от оределия състав на Сената. Никой не му гарантираше, че хора като Катул Цезар, цензорите, фламен Диалис и тези двамата насреща му ще погледнат с добро око на намесата на войската в работата на гражданските институции и управлението.

Едно беше ясно, никой от тях не се радваше особено. И двамата мъже, които го чакаха на рострата, бяха под една или друга форма обвързани с Марий. Сцевола заради годежа на дъщеря си с младия Марий, Флак — защото ако не беше подкрепата на Марий в негова полза, той нямаше да спечели нито цензорските, нито дори консулските избори преди години. Не му беше сега мястото четиримата да обсъждат в подробности съдбините на държавата, затова пък и Сула не можеше да се допита до мнението им.

— С мен ли сте или не? — попита той лаконично.

Сцевола си пое дълбоко дъх и устата му леко потрепери.

— Да, Луций Корнелий, с теб сме.

— Тогава слушайте внимателно какво ще кажа сега на тълпата. Ако имате съмнения или искате да ми зададете въпроси, ще намерите много от отговорите в речта ми. — Сула погледна по посока на Сената и забеляза на площадката пред входа му Катул Цензор, двамата цензори, Антоний Оратор и Мерула Фламен Диалис. Никой не понечи да му махне, само Катул едва-едва му смигна.

— Слушайте внимателно! — подвикна им Сула и им обърна гръб. Отсега нататък цялото му внимание щеше да бъде насочено към множеството, изпълнило Форума. Когато консулът се бе появил на площада, никой от присъстващите не сметна за нужно да го аплодира; но поне не се намериха и такива, които да го освиркат. Можеше да е сигурен в едно: че хората бяха дошли да го слушат, и то не само по принуда. Войниците си бяха войници, Рим искаше да знае волята на своя господар.

— Народе на Рим, ако има човек, който да съзнава цялата сериозност на моите действия, то това съм самият аз — започна той речта си със спокоен и завладяващ глас. — Знайте, че присъствието на армията в Рим се дължи единствено на моите нареждания, никой друг не може да бъде държан отговорен за това. Аз съм първи консул, получих вашето одобрение чрез законно проведени избори и в рамките на своите правомощия поех командването на римските легиони. Аз доведох армията в Рим, никой не ме е молил или убеждавал за това. Ако мои колеги и подчинени са се обвързали с тези действия, било е единствено по мое нареждане и заповед. Никой не може да се противи на волята на своя консул, дори колегата ми Квинт Помпей Руф. Нека използвам случая да ви напомня за грозното убийство на сина му, тук, насред свещения Форум Романум — убийство, извършено от бандата на Сулпиций.

Сула говореше много бавно, за да могат глашатаите да повторят всяка дума, излязла от устата му, и сега дори се спря, за да не се надвиква с тях.

— Твърде, твърде дълго време, народе на Рим, бяха пренебрегвани правата на Сената и консулите да определят законите и държавната политика на страната. През последните години дори станахме свидетели как на няколко пъти шепа побъркани люде, заклети демагози, които вследствие на злощастни недоразумения бяха избирани за народни трибуни, бяха готови да стъпчат в краката си и последните останки от ред и законност, за да задоволят неутолимата си жажда за власт. Тези безскрупулни люде знаеха как да подмамват тълпите с обещания, знаеха как да се представят за защитници правата на народа и да се възползват от всеобщото доверие, за да тласнат държавното управление в недостойни и безотговорни актове. Тяхното оправдание винаги е било едно и също — те действали от името на „суверенния народ“! Истината обаче е там, римски народе, че всеки от тях е действал и би продължил да действа единствено в своя лична изгода. Вас все ви печелят с обещания за по-добър живот, за повече права в обществения живот, за неща, които римската държава никога не е била в състояние да ви предостави… Особено като се замислите, че подобни фалшиви народолюбци се появяват тъкмо в момента, когато държавата преживява кризи и е най-малко способна на щедрост. Това е причината за лесния им успех! Тези хора знаят как да използват и мечтите, и страховете ви! Но никой от тях пукната пара не дава за народното благо. Защото това, което те обещават, никой от тях не е способен да изпълни. Спомняте ли си дали някога Сатурнин успя да осигури на римския народ безплатно зърно? Разбира се, че не! Защото по негово време зърно просто нямаше. Ако имаше, то вашите консули с помощта на Сената щяха да го намерят и да ви го предоставят. Когато зърно най-после се появи на пазара, именно вашият консул Гай Марий се зае с неговото правилно разпределяне; вярно, не безплатно, но на разумни цени.

Отново се спря и изчака глашатаите да го настигнат.

— Дали наистина вярвате, че Сулпиций би освободил със закон всички вас от натрупаните дългове? Разбира се, че не би го направил! И то не защото армията му попречи, а защото подобен акт никога не е бил по възможностите му. Никой досега не бе имал смелостта по своя собствена прищявка да лиши цяла една обществена прослойка от законните й права, както стори Сулпиций със Сената! И какво очаквате, че човекът, който изгони повечето членове на Сената за това, че дължали пари, изведнъж ще се отметне от собствените си деяния и ще премахне всички дългове на гражданите? Ако поне малко се бяхте замислили, лесно щяхте да проумеете истинските цели и мотиви на Сулпиций. Той си бе наумил да унищожи Сената, откри удобен начин да го стори и за да успее, се постара да убеди всички вас, че Сенатът е ваш общ враг и че ако към него той се е показал жесток и непримирим, то, напротив, спрямо вас ще бъде щедър и благосклонен. Не му беше трудно да размаха въдицата, вие по свое желание се хванахте на куката. Защото в негово лице вие виждахте човека, който ще премахне всички дългове в страната. Но Сулпиций просто се възползва от теб, народе римски. Спомнете си, че нито веднъж през няколкото седмици, в които непрестанно свикваше плебейското събрание, той не спомена и дума за вашите дългове! Не го казваше на официално ниво, задоволяваше се с това да праща подкупените си агенти из тълпата, за да подшушват в ушите ви думите, които така горещо желаехте да чуете. Не е ли това достатъчно доказателство за неговите неискрени намерения? Ако Сулпиций наистина искаше да премахне дълговете, щеше да го обяви публично от рострата. Но той не го стори. Възползва се от вашето съдействие, за да постигне целите си, но нито за миг не се замисли не може ли сам да ви помогне с нещо. Докато в същото време аз, вашият консул, се постарах да облекча, доколкото ми позволяваха възможностите, финансовото бреме на всеки от вас, опитвах се да ви помогна, без за целта да разруша изцяло финансовия скелет, на който се държи държавата. При това помагах на всички, без да гледам кой е беден и кой е богат. Помагах дори на хора, които не се ползват с гражданство. Въведох закон, с който премахнах лихвите върху лихвите, за да не нарастват повече дълговете ви в тези години на немотия. Сами виждате, че ако има човек, който се е погрижил за вас, това бях аз. А не Сулпиций!

Завъртя се демонстративно на всички страни, сякаш търсеше нечие лице сред тълпата. След като повтори на няколко пъти странното си движение, той отново се обърна с лице към Кладенеца на комициите и вдигна ръце във въпросителен жест.

— И къде е сега Публий Сулпиций? — попита в привидно недоумение. — Питам ви, когато войските ми нахлуха в Рим, нима посегнаха върху живота на гражданите? Е, вярно, в блъсканицата намериха смъртта си шепа роби, освобожденци и бивши гладиатори. С една дума, паплач. Никой от тях не може да бъде наречен достоен римски гражданин. Тогава защо го няма Публий Сулпиций да говори пред вас, да се опита да обори твърденията ми? Ето аз официално приканвам народния трибун Публий Сулпиций да излезе пред народа и да проведе с мен честен спор. Не при закрити врати в Курията, а тук, на рострата, пред очите на „суверенния народ“! — И за да внесе още повече театралност в речта си, събра ръцете си на шепа пред устата си и изрева към площада: — Публий Сулпиций, народни трибуне, каня те да излезеш отпред и да ми отговориш!

Но единствено тълпата му отговори със своето мълчание.

— Няма го, народе римски, и не може да отговори на нито едно от обвиненията ми. И защо го няма? Защото аз, законно избраният римски консул влязох в града, придружен от единствените си приятели — от своите войници, — за да потърся справедливост от тяхно име, а и от мое. Публий Сулпиций обаче избяга като крадец. Трябваше ли да бяга? Може би се страхува за живота си? Защо да се страхува? Нима досега съм заплашил с убийство някой от действащите магистрати? Нима съм заплашил, когото и да било? Или сега съм застанал пред вас в бойни доспехи и с окървавен меч в ръка? Не! Явявам се пред вас облечен в своята тога претекста, за да ви напомня за високия държавен пост, който заемам. Дори моите приятели, войниците се съгласиха да останат далеч, да не чуят думите, с които се обръщам към вас. На тях не им трябва да присъстват физически, за да знаят, че ще бъдат защитени интересите им! Защото по същия начин, по който съм бил избран да служа на вас, аз съм бил избран да служа и на тях! И все пак Сулпиций го няма… Защо го няма? Вие самите вярвате ли, че е избягал, защото се страхува за живота си? Ако има поне една причина да се страхува, то е, защото знае, че е действал незаконно и несправедливо, защото знае, че ще бъде уличен в държавна измяна. Но аз дори и сега ще се направя, че се съмнявам, че не го смятам за толкова страхлив; защото искрено се надявам той да е тук, сред нас!

Сула отново спря, обиколи отново с поглед тълпата, завъртя се наляво-надясно и понеже Сулпиций упорито не се показваше, отново го извика на трибуната:

— Публий Сулпиций, народни трибуне, каня те да излезеш и да ми отговориш!

Пак никой не се появи.

— Няма го, народе римски. Избяга заедно с човека, който го подмами в своя капан; по същия начин, по който подмами и всички вас. Имам предвид Гай Марий!

Едва сега тълпата се раздвижи и замърмори недоволно. Гай Марий беше име, което открай време римският народ тачеше повече от всичко друго и за което не позволяваше никой да се изказва осъдително.

— Да, знам — продължи по-предпазливо Сула, за да не се получи някое нежелано недоразумение сред глашатаите. — Гай Марий и до ден-днешен е всенародният герой. Веднъж спаси Рим от нумидиеца Югурта. Втори път спаси Рим и целия цивилизован свят от германската напаст. Отиде чак в Кападокия и сам-самичък заповяда на цар Митридат да си върви у дома… Това никой от вас не го знаеше, нали? Но аз държа да ви разправа за още един от чутовните подвизи на Гай Марий! Защото съм се убедил, че много от истинските му подвизи малцина хора знаят. Аз самият ги знам не за друго, а защото служих като негов предан легат и във войната срещу Югурта, и във войната срещу германите. Нещо повече, бях дясната ръка на Гай Марий. Уви, писано било на онези, които служат вместо дясна ръка на известните, сами да тънат в неизвестност. Пък и никога не бих тръгнал да упреквам Гай Марий, че си е присвоил моята слава. От всички римляни той заслужаваше да стане известен! Но нека ви напомня, че и аз съм служил вярно и предано на Рим. И аз бях на изток, и аз имах случай да разговарям с цар Митридат и да го изгоня от Кападокия. Аз бях първият римски пълководец, който стъпи на левия бряг на Ефрат, за да види с очите си никому непознати земи.

Тук Сула отново замълча. За голямо негово удоволствие тълпата бе започнала да се успокоява и повечето присъстващи се опитваха да чуят всяка дума на оратора, който ако не друго, то поне говореше искрено.

— Не само служех при Гай Марий, но бях и негов близък приятел. В продължение на дълги години двамата бяхме дори сватове — до деня, в който жена ми, сестра на неговата жена, не си отиде от този свят. Никога между двама ни не са възниквали дрязги или противоречия. Неговият син и моята дъщеря са първи братовчеди. Когато преди няколко дни биячите на Публий Сулпиций заклаха насред площада синовете на толкова знатни фамилии — младежи, които един ден щяха на свой ред да поемат съдбините на родината в ръцете си и сред които беше синът на моя колега Квинт Помпей, женен за дъщеря ми, племенницата на Гай Марий, — аз бях принуден да бягам като престъпник от Форума, за да си спася живота. И къде реших да се скрия? Къде единствено можех да се чувствам в безопасност, в по-голяма безопасност, отколкото в храмовете на боговете ни? Разбира се, че в дома на Гай Марий. Той не ми отказа своето гостоприемство.

Да, тълпата наистина започваше да гледа с други очи на консула. Сула бе успял да подхване както трябва въпроса за Гай Марий.

— Когато Гай Марий спечели решителната битка срещу марсите, аз пак бях там и пак бях неговата дясна ръка. А когато моята собствена армия — тази, която водех в името на родината — ме награди с венеца от трева, задето бях измъкнал легионите си от капана на самнитите, Гай Марий пръв дойде да изрази своята радост, че най-сетне и аз, верният му помощник, който винаги се криеше в сянката на неговата слава, бях успял да си извоювам име на бойното поле. Ако се смята значението на битката срещу самнитите, ако се броят избитите врагове, то моята победа дори засенчваше неговата. Но това караше ли го да завижда? Разбира се, че не! Гай Марий се радваше на успеха ми, и то заради самия мен! Нещо повече, ако си спомняте добре, той избра да се завърне в политиката тъкмо в деня на моето стъпване в длъжност! Това аз приех единствено като добър знак за дейността ми като консул.

Никой от площада не смееше повече да се обади — от страх да не изпусне някоя дума. Сула смело пое към кулминационната точка в речта си.

— И все пак, народе римски, всички ние — аз, вие, Гай Марий — трябва да се съобразяваме с действителността, колкото и неприятна да ни изглежда тях. Гай Марий отдавна се беше сблъскал с една подобна, тежка и нерадостна истина. Той отдавна е навлязъл в преклонна възраст, а и здравето му не му позволява да се претоварва и да се отдалечава за дълго от дома си. Това със сигурност не му позволява да застане отново начело на римската армия, да я поведе в поредната кръвопролитна война. Нещо повече, болестта го засегна в главата. Както сами сте се убедили, мозъкът се отличава от всички останали човешки органи и дори тогава, когато тялото изглежда оздравяло, съзнанието остава болно. През последните две години вие често срещахте на улицата един силен и наглед здрав мъж, който се разхождаше с часове из града, плуваше в реката, упражняваше се у дома си. Човек, стараещ се възможно най-скоро да излекува тялото си от коварната болест, която го беше покосила изведнъж. Но той нямаше как да излекува съзнанието си. Именно на тази умствена болест, която отказа да го остави на мира, аз отдавам деянията на Гай Марий през последните няколко седмици. Каквото и да стори той, аз не мога да го съдя заради обичта, която винаги съм таял в душата си към него. Не би трябвало да го съдите и вие. В момента Рим е пред конфликт, способен да засенчи със своите ужаси войната, от която едва излизаме. Над нас е надвиснала военна опасност, много по-голяма от тази, която представляваха свирепите германи. Срещу Рим воюва могъщ владетел, който разполага с добре въоръжена и обучена армия, наброяваща неколкостотин хиляди души. Владетел, който има достатъчно бойни кораби, за да задръсти цяло Егейско море. Владетел, който вече е успял да си спечели благоволението на народи, доскоро закриляни и покровителствани от Рим. Народи, които вместо благодарност ни се изплюха в лицето. Как мислиш, народе римски, аз бих могъл да изпълня дълга си към родината, как бих могъл да устоя на тази опасност, ако ти сам в своето незнание ми отнемаш правото да командвам римската армия, нищо че съм на върха на своята военна кариера, и го предаваш на човек, който отдавна е бил лишен от способностите си на голям пълководец?

Сула нито обичаше дългите речи, нито бе имал случай да се упражнява в ораторство. Умората започваше да взима своето, но когато той се спря отново да изчака глашатаите, успя да превъзмогне и жаждата, изгаряща гърлото му, и напрежението, което караше краката му да потреперват. Внушаваше си, че говори на образа си в огледалото, а не на петнайсет хиляди римляни, чиито реакции никой не можеше да предвиди.

— Но дори да се бях съгласил да се откажа от върховното командване, което ми се полага по закон, дори да бях връчил на Гай Марий честта да се сражава срещу Митридат, то нека знаеш, народе римски, че петте легиона, с които щях да воювам, нямаше да ми позволят. Ако аз сега говоря пред вас, то е от името на римските войници, чийто интерес трябва да защитавам не по-малко от този на останалите римски граждани. Именно войниците ми решиха да потеглят на поход срещу Рим — не за да го завладеят и не защото гледат на жителите на града като на свои врагове. Но за да покажат на римския народ как се отнасят към един неконституционен закон, изтръгнат от цивилните гласоподаватели благодарение на красноречивия език на човек, по-голям оратор от мен, и по искане на един болен старец, който се ползва със славата на народен герой. Преди да изляза да говоря пред вас обаче, войниците ми бяха принудени да се справят със съпротивата на някаква си банда от пияници и разбойници, които не искаха да ни пуснат в града. Банда от въоръжени типове, подбрани неслучайно от най-нисшите обществени прослойки в града, от прислугата и бедната клиентела на Гай Марий и Публий Сулпиций. Това, че никой от почтените жители на Рим не се изпречи на пътя на войниците ми, е показателно — почтените римски граждани са дошли днес да ме изслушат, да чуят с какво ще оправдая действията си, с какво ще оправдая дързостта на войниците си. И аз, и те искаме от вас едно: да ни бъде позволено да свършим онова, за което сме призвани; да изпълним задълженията си пред етиката и закона. С други думи, да воюваме срещу Митридат.

Сула си пое дълбоко въздух и когато заговори отново, от спокойния му тон не бе останала и следа. Вместо това консулът ревеше с пълно гърло и гласът му заглуши дори глашатаите, застанали в отдалечените краища на Форума.

— Заминавам на изток с пълното съзнание, че съм здрав човек, че не страдам от мозъчни увреждания, които да ми попречат при изпълнението на дълга. Отивам с ясната мисъл, че трябва да дам на Рим това, от което Рим се нуждае — категорична победа срещу един агресивен владетел, който се е зарекъл да се короняса за римски цар; срещу един зъл човек, който заповяда да убият осемдесет хиляди наши сънародници — мъже, жени и деца, — който нареди те да бъдат изтръгвани от олтарите на своите богове — покровители и да бъдат посичани пред самите врати на нашите храмове. По всички правила и закони върховното командване принадлежи на мен. С други думи, римските богове връчиха тази тежка задача на мен! Римските богове се довериха на мен!

Сула спечели. Още в мига, в който се отдръпна встрани, за да даде думата на големия оратор Квинт Муций Сцевола, той вътрешно знаеше, че е спечелил. Макар и лесно да се поддаваха на сладкия език и големите обещания на демагозите, римляни винаги щяха да си останат трезвомислещи хора. Стига човек да знаеше как да използва силата на оръжието и силата на логиката едновременно, той винаги можеше да убеди съгражданите си, че е прав.

— Иска ми се да беше избрал друг, по-подходящ начин да отстоиш правата си, Луций Корнелий — рече малко по-късно Катул Цезар, — но така или иначе не мога да не те подкрепя.

— Какъв друг начин? — обади се Антоний Оратор. — Хайде, Квинт Лутаций, посочи ми друг начин да се справим с положението!

Вместо Катул отговори брат му Луций Цезар:

— Другият начин беше просто Сула да остане в Кампания и да откаже да предаде командването на Марий.

Крас Цензор обаче презрително изсумтя.

— Нали? А в това време Сулпиций и Марий събират под знамената останалите легиони и какво щеше да стане! Никоя от двете страни нямаше да отстъпи и щеше да избухне истинска гражданска война. Да, Луций Юлий, ако досега сме воювали срещу италийците, то всеки момент ни предстоеше да се хванем едни други за гушите. Превземайки Рим, Луций Корнелий стори единственото, което му оставаше, за да избегне кръвопролитието. Всъщност най-голямата гаранция за неговия успех бе, че в Рим никога не са били разполагани легиони.

— Прав си, Публий Лициний — подкрепи го Антоний Оратор.

Повече нямаше какво да се каже; никой не одобряваше тактиката на Сула, но и никой не се сещаше за друга.

В продължение на десет дни Сула и останалите видни сенатори неуморно държаха речи от рострата пред няколкото хиляди римляни, които неуморно идваха да ги слушат. Без капка свян силните на деня произнасяха какви ли не клевети по адрес на злощастния Сулпиций и с привидно снизхождение прощаваха греховете на Марий. Великият мъж беше представен като неизлечимо болен старец, който най-добре да живее на старите си лаври и да не мисли за нови.

Откакто Сула бе наредил екзекуциите на неколцината уличени в кражба войници, легионите не смееха да нарушат и една негова заповед. Лека-полека гражданите свикнаха с присъствието им и дори започнаха да гледат на тях като на приятели в неволя. Войниците получаваха храна от живеещите наблизо, а ден след ден славата им се разнасяше из най-затънтените кътчета на града. Когато римляните разбраха, че това са легионите от Нола — спечелилите войната срещу италийците, — войниците станаха всенародни любимци. Все пак Сула гледаше да осигури прехраната на армията с директни доставки от провинцията, да не би да се окаже един ден, че петте легиона са лежали на гърба на градското население. Така или иначе мнозина от жителите на Рим останаха докрай скептично настроени; все пак Сула бе имал неблагоразумието да набеди войниците си, че са поискали да завземат града. Излизаше, че ако войниците останат недоволни от гостоприемството или се почувстват с нещо засегнати, спокойно биха могли да изколят половината Рим. Пълководецът им можеше да говори, каквото си ще на Форума, факт беше, че армията нямаше намерение да си върви в Кампания. Напротив, Сула държеше легионите да останат в Рим. А това означаваше, че ако ситуацията се измени, той ще се опре на войската.

— Не мога да вярвам на народа — оправдаваше се пред сенаторите. Откакто законите на Сулпиций бяха влезли в сила, вече не можеше да се говори за Сенат, а само за сенатори. — В момента, в който прехвърля войските си в Гърция, ще изникне някой нов Сулпиций. Затова смятам най-напред да прокарам нужните закони, с които това ще стане невъзможно.

Беше дошъл в Рим през ноемврийските иди, което означаваше, че почти не му оставаше време да проведе толкова мащабна законодателна кампания. В приетия преди няколко години лекс Цецилия Дидия беше записано, че между предварителното обсъждане на даден законопроект и неговото окончателно приемане трябва да изминат най-малко двайсет и пет дни. Излизаше, че ако сега се заеме да изготвя законовите текстове, той едва ли би могъл да ги прокара през народното събрание, преди да е изтекъл мандатът му. А това можеше завинаги да го лиши от възможността да успее. Нещо по-лошо, другият лекс Цецилия Дидия забраняваше в един и същи закон да става дума за различни проблеми, които да не са пряко свързани. За да свърши навреме със смелото си начинание, Сула трябваше да прибегне до възможно най-опасния метод: да представи всички свои законопроекти на едно-единствено заседание.

Дилемата, пред която бе изправен, бе разрешена по възможно най-добрия начин от Цезар Страбон.

— Нищо по-лесно — успокои го кривогледият адвокат, който беше навярно най-големият експерт в законодателната материя. — Преди да предложиш всички останали законопроекти, започни с най-елементарния. Ще прокараш закон, според който лекс Цецилия Дидия няма да има сила спрямо програмата ти.

— Но народното събрание никога няма да го приеме — изгледа го с недоверие Сула.

— О, напротив, стига да им покажеш малко повече войници на Форума! — успокои го Цезар Страбон, за когото пречки никога не съществуваха.

И се оказа съвсем прав. Когато Сула свика трибутните комиции — като патриций той самият нямаше право да се явява пред плебейското събрание, — за негова голяма изненада се оказа, че гласоподавателите са готови да му сътрудничат. Дългата му кампания започна със специален закон, който обезсилваше лекс Цецилия Дидия прима, но само по отношение на неговата собствена законодателна програма. И понеже въпросният лекс Корнелия сам представляваше обект на собствения си текст, Сула успя да го предложи и подложи на гласуване в един и същи ден. Наближаваше краят на ноември, но той вече имаше за какво да се хване.

Един по един внесе за разглеждане още шест законопроекта. Беше обмислил и най-малките подробности в тях, най-вече в каква последователност да ги представи. За успеха му беше важно опозицията да не разбере навреме в какво се състои смисълът на законите. Когато се усетеха, вече щеше да е твърде късно да направят нещо. На първо време Сула се пазеше да не би между армията и гражданите да възникнат спорове или конфликти. Беше му ясно, че ако има поне една причина народът да се отнася с недоверие към програмата му, то тя се дължеше на петте легиона.

Но той не беше човек, който държи народът задължително да го обича, затова стига гласоподавателите да му се подчиняваха, всичко беше наред. И за да не се стигне до нежелани недоразумения, консулът се погрижи по улиците да плъзнат разни типове, които да шушнат по кръчми и пазари, че ако законите му не бъдат приети, в града ще настане кървава баня, каквато никой и в най-страшните си кошмари не е сънувал. Сула не си поплюваше и когато ставаше дума да се постигне някоя висока цел, не се спираше пред нищо. Ако народът си вършеше работата и гласуваше безропотно законите му, той не виждаше нищо лошо в това да го мразят от дъното на душата си. В крайна сметка нали и той самият ги мразеше… Разбира се, кървавата баня, с която искаше да сплаши всички, беше нещо напълно невъзможно. Ако наистина някой ден прибегнете до саморазправа с народа, кариерата му щеше да бъде унищожена. Затова говореше за кръв, но само колкото работата да върви по-бързо. И както винаги беше прав.

Вторият лекс Корнелия изглеждаше съвсем безобиден. В него се нареждаше в състава на Сената да бъдат допуснати нови триста членове. В момента в Курията се събираха всичко на всичко четиридесет души. Текстът беше така изготвен, че заобикаляше законите за изгонените или върнатите от изгнание сенатори. Казваше се само, че новите членове на Сената ще бъдат утвърждавани от цензорите, които трябва да следват нормалната процедура. Никъде не се споменаваше дали цензорите трябва да връщат сенатори, изгонени заради дългове. Понеже в същото време, в което Сула прокарваше законите си, Катул Цезар организираше доброволния фонд за подпомагане на сенатори в затруднение — а от годините в Капуа той се бе обиграл в бюрократичните операции, — никой дума не можеше да каже на цензорите, ако се окажеха благосклонни към доскорошните си колеги. По-важното бе, че с новия закон Сенатът получаваше възможност да се възстанови след тежките загуби, претърпени по време на войната. Множеството загинали в бойните действия сенатори най-сетне щяха да си намерят заместници. Катул Цезар получи неофициално нареждане да стои по цял ден на главата на двамата цензори и да не им дава нито миг почивка. В скоро време Сенатът щеше да възвърне предишната си сила. Сула знаеше, че при подобни обстоятелства на Катул можеше да се разчита във всичко.

Едва третият лекс Корнелия донякъде дръпна завесата и зад нея се показа заплашителният юмрук на консула. Той премахваше лекс Хортензия — закон, престоял на таблиците в продължение на почти две столетия. Според новия Суланов закон нито трибутните комиции, нито плебейското събрание можеха да разискват законопроекти, ако те не са били одобрени предварително от Сената. Това не само че връзваше ръцете на народните трибуни, но подчиняваше на общата политика консули и претор; ако Сенатът откажеше да издаде сенатум консултум, нито плебейското, нито народното събрание можеше да заседава. Не само това, но народът дори се лишаваше от правото да променя одобрените от Сената текстове.

Четвъртият закон на Сула вече беше представен официално от името на Сената и трибутните комиции го получиха под формата на сенатус консултум. Той предвиждаше засилване влиянието на богатите обществени слоеве върху решенията на центуриатните комиции. Смисълът му беше да се премахнат промените, внесени в избирателното тяло по времето на Ранната република. По силата на лекс Корнелия се връщаше старата уредба, установена от цар Сервий Тулий, според която първата класа получаваше почти половината от фактическите гласове при изборите на висши магистрати. Излизаше, че със своя закон Сула връчва в ръцете на сенатори и конници власт, каквато те не бяха познавали от прогонването на царете.

Петият лекс Корнелия даде да се разбере, че той не е склонен на никакви компромиси. С неговото приемане трибутните комиции практически се отказаха от по-нататъшна законодателна дейност. Отсега нататък трибите биваха лишени от правото да гласуват закони. Цялата законодателна дейност в държавата щеше да се извършва в центуриатните комиции — онова народно събрание, където Сула се бе погрижил цялата действителна власт да принадлежи на богатите. Занапред Сенатът и конническото съсловие щяха да са способни и сами да се справят с всякакви затруднения, стига да действат заедно. А когато въпросът опираше до радикални обществени промени и най-вече до прехвърлянето на обществените привилегии към по-долните класи, сенатори и конници имаха навика да забравят противоречията и да гласуват единодушно против. Отсега нататък трибутните комиции и плебейското събрание губеха всякакво участие във властта. Когато трибутните комиции гласуваха въпросния пети лекс Корнелия всички в тях знаеха, че сами подпечатват смъртната присъда на тази институция; занапред й оставаше единствено ролята да избира второстепенни магистрати. Дори и за да функционират като съдилище, трибутните комиции изискваха първо да бъде прокаран специален закон.

Всички закони, прокарани от Сулпиций, си стояха записани на таблиците и следователно бяха действащи, но каква полза? Какво значение имаше, че новите римски граждани, произхождащи от Италия или Галия, намираха място сред селските триби. Какво печелеха и освобожденците, получили същата привилегия? Трибутните комиции нито можеха да гласуват закони, нито можеха да съдят престъпници. Политическата им роля беше сведена до минимум.

В цялата програма имаше едно слабо място и Сула добре го знаеше. Ако не бързаше толкова да замине на Изток, навярно щеше да остане достатъчно време да се заеме и с него, но за да сполучи, му беше нужно повече време, отколкото разполагаше. Ставаше дума за народните трибуни. Той бе успял да ги лиши от много козове; занапред те нямаха право да прокарват закони, нямаха право да създават съдилища и да бъдат обвинители в съдебни дела. Но им беше оставил може би най-важния. И с него те можеха да вършат още много поразии. Сула не можеше да ги лиши от онази власт, с която плебсът ги бе дарил още при създаването на трибунската институция. Тази власт се крепеше на съкровеното им право да налагат вето. Като законодател се беше старал всички новоприети мерки да бъдат насочени към институциите, не към хората, които управляваха косвено чрез тях. Самите магистрати се бе побоял да засегне. С други думи, никой не можеше да го обвини, че със законите си е извършил предателство — нито към държавата, нито към собственото си съсловие. Ако обаче се бе опитал да засегне въпроса за трибунското вето, веднага щяха да го нарекат изменник. Защото така сам би застанал срещу мос майорум. Народните трибуни се бяха появили почти със самото установяване на републиката. Тяхната функция беше свещена и неприкосновена.

Междувременно законодателната програма бе доведена до своя край. Не на Форум Романум, където народът бе свикнал да прекарва свободното си време, за да гласува или за да наблюдава как другите гласуват. Шестият и седмият от легес Корнелие бяха представени за гласуване вече в центуриатните комиции, а те заседаваха на Марсово поле, сиреч до лагера на Сулановите легиони, разположени по традиция на това място.

Неслучайно шестият законопроект бе предложен чак сега. Него Сула трудно би прокарал пред трибутните комиции. Законът обявяваше за нищожни всички Сулпициеви актове на две основания: първо, че са били прокарани пер вим, сиреч след проява на насилие, и второ — че са били гласувани в празнични дни, което противоречеше на религиозния морал.

Последният закон всъщност имаше формата на съдебен процес. Двадесет души бяха обвинени в държавна измяна. Процесът нямаше да се води в Сатурниновия квестион де майестате, а в стария като света съд, съставен от центуриите. А центуриатните комиции можеха да обвиняват в най-тежкото престъпление — тъй наречения пердуелион[12]. Гай Марий, Гай Марий-син, Публий Сулпиций Руф, градският претор Марк Юний Брут, Публий Корнелий Цетег, братята Грании, Публий Албинован, Марк Леторий и още дванайсет души бяха призовани пред съда. Центуриатните комиции признаха всички до един за виновни, а пердулионът ги осъди на смърт. За такава високопоставена институция като центуриатните комиции изгнанието се смяташе за недостойна присъда. Нещо повече, щом смъртната присъда бъде веднъж издадена, тя може да бъде изпълнена по всяко време и на всяко място. Никъде не се казваше как точно трябва да бъде приложена.

Сула не срещна никаква опозиция нито сред по-близките си приятели, нито от страна на видните сенатори. Имаше едно-единствено изключение, и то за жалост беше колегата му Квинт Помпей Руф. Сватът му униваше все повече и повече и когато дойде време за последния законопроект на Сула, открито му заяви, че не може да поиска смъртна присъда за хора като Гай Марий и Публий Сулпиций.

Сула отдавна се беше примирил с факта, че Гай Марий е неприкосновена личност — това обаче в никакъв случай не важеше за Сулпиций, — затова за последен път се опита да утеши Помпей Руф. Когато не успя да го убеди с благи думи, смени тона и му напомни, че именно въоръжените поддръжници на Сулпиций бяха убили младия Квинт. Ала колкото повече защитаваше политиката си Сула, толкова по-упорит ставаше Помпей. За първия консул беше от жизнена важност никой сред римските управляващи, никой от представителите на богатите римски слоеве да не научи за неразбирателството между двамата сватове. Щом като консулите с лека ръка бяха лишили плебейското събрание от всякаква власт, редно бе да покажат, че с твърдостта и единомислието си заслужават да го заместят. Единственото решение на проблема беше Помпей Руф да напусне Рим; така поне нямаше да се дразни всеки ден от присъствието на легионите в града.

Самият Сула се променяше с всеки ден и за това със сигурност бе виновно непрестанното усилване на властта му. Той самият добре осъзнаваше метаморфозите, през които минаваше, и вместо да се плаши от тях, ги посрещаше със задоволство. Скоро се увери, че да издава закони, с които да съсипва живота на другите, му помага много повече да избяга от вечните си терзания, отколкото да прибягва до грозни убийства, както правеше навремето. Да дърпа конците на държавното управление и да разрушава всичко, което Гай Марий бе успял да постигне през живота си, бе занимание много по-приятно от това да се чуди каква точно отрова да сипе във виното му. Дори ако Марий бе умрял пред очите му, дори ако му бе протегнал ръка, преди да си отиде, Сула не би се чувствал толкова удовлетворен, отколкото сега. Усещането, че стои на върха на държавната пирамида, промени и житейския светоглед на Сула. Той се бе оказал толкова високо над всички смъртни, че можеше спокойно да се смята за нещо различно от тях и да се смее от сърце на лутанията и търсенията им. Колкото повече управляваше консулът, толкова повече се вживяваше в ролята на ново божество, което не е длъжно повече да се съобразява с моралните ограничения на човеците.

Това, последното трябва да се има предвид, ако някой иска да си обясни как така изведнъж първият консул реши да се освободи от втория, при това по елегантен и оригинален начин. Докато обмисляше как да постъпи със свата си, Сула едновременно се спасяваше от собствените си тревоги и колебания и упражняваше мозъка си в новата му роля на стълб, около който се върти цялото общество. Скоро достигна до гениалното откритие, че не е нужно сам да си цапа ръцете с убийството на Помпей Руф, след като сравнително лесно би намерил желаещи да го заместят.

— Скъпи Квинт Помпей, според мен това, от което най-много се нуждаеш в момента, е да подишаш свежия въздух на провинцията — рече веднъж той на другия консул, при това с най-голяма искреност и топлота. — Откакто момчето ти бе убито, нито за миг не съм те видял да се отпуснеш, да избягаш от притесненията и тревогите си, да погледнеш с по-голям оптимизъм на бъдещето. Все повече се затваряш в собствените си грижи, губиш връзка с това, което вършим в държавните работи, като че ли не си способен да усетиш цялото величие на започнатото дело. Някакви си дреболии са способни да те извадят от нерви, да те разстроят за целия ден! Не разбирай, че ти предлагам да отидеш на почивка. Напротив, искам да те натоваря с тежка и отговорна работа.

Помпей вдигна състарените си от мъка очи и изгледа приятеля си с цялата нежност, на която беше способен. Ако не друго, то поне се бе оказал късметлия да има за съратник във властта един от най-великите мъже в римската история. Можеше ли дори да го предполага при онази среща, когато двамата със Сула се бяха наговорили да бъдат съюзници?

— Ти си абсолютно прав, Луций Корнелий — отговори Помпей. — Прав във всичко, което каза. Но знаеш, че не ми е лесно да свикна с това, което се случи. И което продължава да се случва. Ако наистина мислиш, че мога да свърша някоя работа, ще се радвам да ми я възложиш.

— Мисля, че има една много отговорна задача, с чието разрешаване може да се справи само консул — увери го Сула.

— И коя е тя?

— Да заместиш Помпей Страбон.

Вторият консул чак потръпна от безпокойство и в погледа му се прочете нещо повече от изненада.

— Но доколкото знам, Помпей Страбон е също толкова привързан към легионите си, колкото и ти към твоите!

— Напротив, скъпи Квинт Помпей, напротив. Само преди няколко дни получих писмо от него. Пита ме дали не би могло някой да поеме командването вместо него. Нещо повече, изрично предлага този някой да бъдеш ти. Нали разбираш, и двамата сте от Пиценум, а пък легионите му са свикнали да ги командват техни хора, иначе рискуваме да се разбунтуват. — Докато Сула обясняваше, по лицето на Помпей се изписа едва ли не детинска радост. — Всъщност ти няма и да командваш. По-скоро ще се заемеш с разпускането на легионите. Всякаква въстаническа съпротива на север е смазана, Рим повече не се нуждае от тази си армия, а пък и хазната няма с какво да покрие по-нататъшните й разходи. Това, което ти предлагам, далеч не е някоя безобидна служба в провинцията, Квинт Помпей. Добре си давам сметка защо така изненадващо Помпей Страбон поиска да го сменят. Ще му бъде тежко, след като толкова време войниците му са се раздавали заради него, той изведнъж да ги отпрати по домовете! Нека някой друг Помпей го стори вместо него!

— Напълно разбирам, Луций Корнелий. Не само че нямам нищо против, но дори се радвам да бъда полезен.

Още на другия ден Сенатът издаде сенатус консултум, с който Гней Помпей Страбон биваше лишен от командването на северната армия и на негово място се поставяше консулът Квинт Помпей Руф. Консулът не чакаше да го подканват и веднага замина на север. Поне беше сигурен, че ако заловят и екзекутират някого от двайсетте обвинени, той няма да има пръст в това. Никой не можеше да му държи сметка за деянията на събратята му.

— Не е нужен куриер, ти сам ще занесеш назначението си — предаде на колегата си сенатския указ Сула. — Искам да те помоля за една услуга, Квинт Помпей — преди да връчиш на Помпей Страбон официалния документ, предай му това писмо от мен. Нека прочете най-напред него.

По това време Помпей Страбон шеташе из Умбрия и легионите му бяха на лагер под стените на Ариминиум. Затова консулът пое по Вия Фламиния, големия път към северните провинции, който прехвърляше билото на Апенините някъде между Асизиум и Калес. Зимата още не бе настъпила съвсем, но времето из планините беше достатъчно студено, за да пътува Помпей облечен в най-дебелите си дрехи и за да влачи след себе си тежко натоварено муле с багаж. Понеже го пращаха на военна служба, консулът бе придружен единствено от ликторите си и от няколко роби. Понеже Фламиниевият път водеше до родните му места и той бе пътувал неведнъж по него, не му беше нужно да търси гостилници и странноприемници; Помпей Руф познаваше всички по-богати люде из страната, а те нямаше да му откажат гостоприемство.

В Асизиум бе посрещнат от един стар познат, който веднага започна да му се извинява, че домът му не бил толкова уютен, колкото преди.

— Времената са други, Квинт Помпей! — въздъхваше човекът. — Много неща трябваше да разпродам, за да живея! И като че ли не ми стигаха неприятностите, ами ме сполетя миша напаст!

Помпей Руф беше настанен както преди в стаята за гости, но веднага установи колко от вещите в нея бяха изчезнали. Дори кепенците на прозорците бяха отнесени от мръзнещи войници и огънят в огнището не можеше да стопли добре помещението. Консулът дълго време се опитваше да се стопли под завивките и не можеше да заспи. Слушаше как гризачите се гонят по пода и се чудеше какво ли става в Рим. Дори след като бе напуснал града, Помпей продължаваше да се убеждава, че Луций Корнелий е стигнал твърде далеч. Беше сторил недопустими неща. И някой ден това щеше да доведе до нови сътресения. След като поколения след поколения народни трибуни бяха омайвали с гласовете си Форума, трудно можеше да вярва човек, че плебсът отведнъж ще се примири с реформите на Сула, още повече че бяха въведени със сила. Народът щеше да изчака консулът да си замине и докато легионите му се сражават в Гърция, законите му щяха да отпадат един по един от таблиците. Най-лошото беше, че и хора като Квинт Помпей Руф щяха да носят отговорност за тези недопустими закони… И за тези недопустими присъди.

Събуди се призори разтреперан от студ. Без да губи време, се залови с облеклото си. Най-напред си нахлузи късите гащи с крачоли до коленете, след това — дебелата риза с дълги ръкави, върху която навлече две туники; за краката си пазеше гетри от груба, но топла вълна.

Когато обаче посегна към чорапите си и се отпусна на леглото, за да ги обуе, откри, че през нощта мишките са изяли най-миризливите им части — при пръстите и петите. Кожата му настръхна, този път не от студа и студени тръпки полазиха гърба му. Вдигна окъсаните си чорапи и ги огледа на сивкавата светлина, процеждаща се през отворения прозорец. Като суеверен пиценец той добре знаеше какво означава подобно предзнаменование и именно това го изпълваше с ужас. Мишките се смятаха за предвестници на смъртта и през нощта бяха изяли чорапите му. Помпей Руф щеше да изгуби властта. Щеше да умре. Това беше сигурно.

Личният му прислужник веднага донесе чисти чорапи и клекна да му ги обуе. Вкаменената физиономия на господаря му го плашеше. Робът също разбираше поличбата и вътрешно се молеше да не се окаже вярна.

— Домине, няма какво толкова да се плашиш — успокои той консула.

— Ще умра — отвърна му Помпей Руф.

— Глупости! — възрази робът и му помогна да се изправи. — Кой е грък от двама ни, ти или аз? Зная много повече за боговете на Подземния свят, отколкото всеки римлянин! Ето, Аполон е бог и на светлината, и на живота, и на лечението, а мишките се смятат за негови свещени животни! Не, ако това наистина е поличба, то тя означава, че ти ще излекуваш Севера от мъките му.

— Означава, че ще умра — повтори Помпей Руф, който твърдо отказа да бъде разубеден.

Три дни по-късно консулът, примирен с трагичната си съдба, пристигна в лагера на Помпей Страбон. Завари далечния си братовчед Страбон да си живее живота в голяма селска къща, където можеше да се отдаде на известен лукс.

— Ей на това му се вика изненада! — зарадва се той на гостенина си и му подаде ръка. — Заповядай, заповядай!

— Нося две писма със себе си — съобщи му Помпей Руф, щом се настани на предложения му стол и отпи от най-хубавото вино, поднесено му, след като напусна Рим. За да не губят време, веднага подаде свитъците на Страбон. — Луций Корнелий изрично ме помоли да ти дам най-напред неговото, другото е от името на Сената.

В мига, в който консулът спомена магическата дума „Сенат“, по лицето на Страбон като че ли премина сянка, но той така и не каза нищо. Помпей Руф дори се зачуди дали братовчед му наистина е реагирал, или само така му се е сторило. Страбон разчупи печата и започна да чете на глас:

„Крайно ми е неприятно, Гней Помпей, че Сенатът ме принуди при такива екстремни обстоятелства да пратя братовчед ти Руф при теб. Ако има човек, който да си дава пълна сметка за заслугите ти към Рим през последните години, то това със сигурност съм аз. Но ще ти бъда още по-признателен, ако и в тези трудни времена не откажеш на моя милост и на цял Рим това, за което те молим. Става дума за нещо, от което зависи кариерата и на двама ни с теб.

Нашият колега Квинт Помпей напоследък никак не прилича на себе си. Той е един сломен човек, Помпей. В мига, в който загуби сина си — мой зет и баща на двамата ми внуци, — нашият скъп приятел стана жертва на житейска катастрофа, от чиито фатални последици и до ден-днешен не може да се освободи. И понеже висшият държавен пост, който той заема, създава все повече и повече трудности за провежданата от мен политика, реших, че ще е най-добре да го отдалеча от Рим. Казано накратко, Квинт Помпей не желае да одобри мерките, които аз бях принуден — повтарям, принуден — да предприема, за да възстановя римските мос майорум.

Вече имах случай да се уверя, че ти самият, Гней Помпей, напълно поддържаш моята политика. През цялото време съм те държал добре осведомен за всички внесени от мен промени в римската държавна уредба и ти винаги си ми засвидетелствал своето съдействие. Мое дълбоко убеждение е, че добрият Квинт Помпей много се нуждае от продължителна почивка. Надявам се, че тази почивка той може да намери при теб в Умбрия.

Надявам се, няма да ми се сърдиш, задето предварително споделих с Квинт Помпей как си бързал да се отървеш от командването, преди да разпуснеш армията си. С тази дребна лъжа успях да успокоя много от страховете му, а пък съм сигурен, че той ще може да се радва на заслужено гостоприемство.“

Помпей Страбон остави писмото настрана и разгъна свитъка със сенатския указ. Докато го четеше, по лицето му не се изписа и най-бегла реакция какво мисли по въпроса. След като прочете документа — подобно на много други римляни и той имаше навика да чете на глас, но го правеше толкова тихо, че гостенинът му нямаше как да го чуе, — той го остави спокойно на писалището си и погледна приветливо консула срещу себе си.

— Е, Квинт Помпей, какво да ти кажа. Ти си наистина добре дошъл при армията ми! Ще бъде удоволствие да имам с кого да разделя задълженията си.

Дори и след уверенията на Сула Помпей Руф очакваше от братовчед си съвсем различна реакция. Очакваше Страбон да се ядосва, да се гневи на Сената, да сипе хули и ругатни. Вместо това Гней Помпей го посрещаше с разтворени обятия. Консулът не знаеше какво да каже от радост.

— Значи Луций Корнелий е бил прав? Нямаш нищо против да те заместя? Наистина?

— Да имам нещо против ли? Че защо? Напротив, много се радвам. — И за да не излезе, че прекалява с добрите си чувства, веднага добави: — Все пак кесията ми не е бездънна.

— Кесията ти?

— Аз имам грижата за десет легиона, Квинт Помпей. На повече от половината си армия плащам от собствения си джоб.

— Така ли?

— Какво да се прави, Рим не може вече да си позволи подобен лукс. — Стана от мястото си. — Време е всички онези, които не са на моя издръжка, да се върнат по родните си места. А с подобна задача аз бих искал да не се заемам. Нали разбираш, аз съм създаден, за да водя войни, а не да разписвам книжа. Да речем, че е от очите, ха-ха! Навремето имах един кадет при себе си, който се справяше чудесно. Общо взето, това му беше мечтата в живота! Разни хора, разни идеали… — И Помпей Страбон прегърна Помпей Руф през рамото. — А сега да ти представя легатите и трибуните. Всички са служили дълго време с мен, затова ще бъдат навярно неприятно изненадани, но това да не те тревожи. Още не съм им казал нищо за намеренията си.

Помпей Страбон се оказа прав. Когато съобщи новината за назначаването на Помпей Руф на верните си помощници Брут Дамазип и Гелий Попликола, и двамата го изгледаха с изненада и недоволство.

— Но, момчета, това е прекрасна новина! — преструваше се на изненадан от мрачните им физиономии проконсулът. — А и синът ми само ще спечели, като се научи да служи и при други началници, не само при баща си. Липсата на промени ни кара да бъдем все по-самодоволни, а следователно — безотговорни. С новия началник армията ще се поосвежи.

Същия следобед Помпей Страбон строи цялата армия и остави консула Помпей Руф лично да се запознае с личния състав.

— Тук са само четири легиона, тези, за които аз се грижа — обясняваше Страбон, докато двамата с консула обикаляха редиците. — Останалите шест са по задачи. Правят се, че прочистват страната от бунтовници. Единият легион е в Камеринум, вторият — във Фанум Фортуна, третият — в Анкона, четвъртият — в Игувиум, петият — в Арециум, а последният — в Цингулум. Ще ти се наложи доста да обикаляш, за да ги разпуснеш всички. Мисля, че е по-добре, отколкото да ги свикаш всички тук, за да им връчиш само заповедта за уволнение.

— Нямам нищо против да попътувам — увери го Помпей Руф. Консулът започваше да се чувства по-добре. Може би личният му прислужник щеше да се окаже прав и поличбата не е значела задължително скорошна смърт.

Вечерта Помпей Страбон организира скромно пиршество в просторната и добре отоплена къща, където се бе настанил. Синът му, все тъй прелестен и чаровен както винаги, присъстваше заедно с останалите кадети, двамата легати Луций Юний Брут Дамазип и Луций Гелий Попликола, както и четирима назначени трибуни.

— Не можеш да си представиш колко ми е леко да не съм консул в тия времена — разправяше Страбон на братовчед си, имайки предвид военните трибуни, които бе избрало плебейското събрание и които се бяха опълчили на Сула. — Не ми се мисли какво щях да направя с тия говеда. Да откажат на началника си да го придружат до Рим. Типично. Всички са един дол дренки — тъпи и самоуверени. Голяма работа, че ги е избрал народът…

— Ти да не би наистина да одобряваш похода срещу Рим? — погледна го с известно недоверие Помпей Руф.

— Разбира се, че одобрявам. Кажи ми какво друго можеше да стори Луций Корнелий.

— Ами просто да се примири с решението на народа.

— С кое решение? С това, което пренебрегва основния конституционен принцип в Рим? Принципа за неприкосновения консулски империум? Недей така, Квинт Помпей! Не Луций Корнелий действа против закона, а плебейското събрание начело с онзи изменник Сулпиций. И Гай Марий. Алчен за власт дъртак. Вече за нищо не го бива, не може ли да го проумее? Или е толкова оглупял, че и такива елементарни неща му се губят? Откъде накъде ще му позволяват да нарушава конституцията, а бедният Луций Корнелий, който единствен застана открито в нейна защита, ще бъде охулван?

— Народът никога не е таял голяма любов към Луций Корнелий, сега обаче можем да сме сигурни, че го мрази.

— Това дали изобщо го тревожи? — попита Помпей Страбон.

— Не мисля, че го тревожи, макар че според мен би трябвало.

— Това са празни приказки! Я горе главата, братовчеде! Пък и така или иначе това вече теб не те засяга. Когато спипат Марий, Сулпиций и останалите и им отрежат гърлата, никой няма да обвинява теб. По-добре си налей вино.

На другата сутрин консулът реши да обиколи сам лагера, за да се запознае с новото си положение. Всъщност предложението дойде от страна на Помпей Страбон, който умишлено отказа да го придружи.

— По-добре хората да свикнат отрано с новия си началник — каза той.

Помпей Руф още не можеше да се нарадва на топлото посрещане и безгрижно се разхождаше из лагера. Откъдето и да минеше, центуриони и войници го поздравяваха най-дружелюбно. Задаваха му въпроси за какво ли не, чудеха се как само да му се подмажат и да му направят добро впечатление. Все пак Помпей Руф бе достатъчно предпазлив да не стига до нежелани крайности и каквито неприятни наблюдения имаше от инспекцията си, щеше да ги премълчи, поне до мига, в който Помпей Страбон окончателно му предадеше командването и си заминеше от лагера. Това, което най-много го разочарова, дори засегна като офицер, беше пълната липса на хигиенни навици у легионерите. Нужниците и съответстващите им помийни ями бяха занемарени и се намираха в опасна близост с кладенеца, от който армията черпеше вода. „Типично за селяни, расли в провинцията — мислеше си с горчивина Помпей Руф. — Щом решат, че ямата е запълнена, просто си вземат клозетите и ги пренасят на друго място.“

По едно време към консула се приближи голяма група войници. Всички бяха усмихнати и видимо разговорливи, затова бъдещият им началник дори не помисли, че срещата може да се окаже опасна за него. Нещо повече, в пристъп на добро настроение си каза, че може още отсега да засегне с легионерите въпроса за хигиената. Войниците го наобиколиха от всички страни и както Помпей Руф им се усмихваше и се готвеше да ги заговори, някой заби меча си в кожената му броня. Консулът дори не разбра какво точно се е случило, преди да последват още удари от всички страни едновременно. Толкова бързо и точно удряха войниците, че той дори не извика, дори не можа да си спомни за нахапаните от мишките чорапи. Преди да падне на земята, вече беше мъртъв. Убийците му веднага се разпръснаха и изчезнаха зад околните палатки.

— Каква тъжна история! — възкликна Помпей Страбон, когато двамата със сина му се надвесиха над трупа. — Отишъл си е, бедният. Наръгали са го поне на трийсет различни места. Добра работа, няма що, ония си ги е бивало.

— Но кой го е сторил? — попита един от кадетите, след като малкият Помпей не каза нищо.

— Легионери, кой друг? — вдигна рамене проконсулът. — Изглежда, хората ми никак не са се зарадвали на смяната в командването. Дамазип ми намекна нещо по въпроса, но за жалост не го взех насериозно.

— Сега какво ще правиш, татко? — попита младият Помпей.

— Ще пратя трупа в Рим.

— Няма ли да е противозаконно? Беше казано, че убитите във война трябва да бъдат погребвани на място.

— Да, но войната свърши, а това е все пак римски консул — рече Помпей Страбон. — Мисля, че Сенатът трябва да види мъртвеца с очите си. Гней, сине, на теб оставям всички формалности по пренасянето. Нека Дамазип придружи тялото до Рим.

Всичко бе свършено със завидна експедитивност. Помпей Страбон веднага прати куриер с нареждане да бъде свикано заседание на Сената и в уречения ден трупът на Квинт Помпей Руф бе доставен пред Курия Хостилия. Единственото обяснение, което легатът Дамазип, донесе, при това устно, бе, че армията на Помпей Страбон не иска друг началник. Сенатът добре разбра смисъла на посланието. Назначените отци отправиха питане до Гней Помпей Страбон, дали ще има нещо против — сега, след като наследникът му бе загинал при тъй трагични обстоятелства — да поеме отново командването на северната армия.

Единствено Сула получи писмо от проконсула, което прочете у дома си.

„Е, Луций Корнелий, ако на това не му се вика лошо стечение на обстоятелствата… Страхувам се, че армията ми няма намерение да издаде виновниците, а пък не виждам как ще накажа четири легиона за деяние, извършено от трийсет-четирийсет души най-много. Центурионите ми са буквално в недоумение. Дори синът ми, който открай време е бил в прекрасни отношения с редовите войници и научава за всичко случило се в лагера, не може да хвърли повече светлина по въпроса. Всъщност всичко стана по моя вина. Никога не съм си давал сметка колко много ме обичат войниците и колко малко са настроени да служат при друг. Все пак Квинт Помпей също е родом от Помпей и мислех, че ще приемат по-благосклонно един земляк. Но съм се заблуждавал.

Така или иначе, разчитам Сенатът да не създаде излишни затруднения по въпроса за командването в Северна Италия. Ако хората ми не можаха да се спогодят с един пиценец, как ли биха се отнесли към човек, родом от Рим? Ние, северняците, не си поплюваме.

Бих искал да ти пожелая успех във всички начинания, с които си се захванал, Луций Корнелий. Ти си истински защитник на традицията, но това не ти пречи да използваш крайно нетрадиционни методи. Човек, може много да научи от теб. Иска ми се да те уверя в пълната си подкрепа. Ако има нещо друго, с което мога да ти бъда полезен, не се колебай да се обърнеш към мен.“

Сула се засмя от удоволствие и бързо изгори писмото. Това бе една от малкото успокоителни новини, които го настигаха през последните дни. Вече нямаше съмнение, че цял Рим е настръхнал срещу промените, които бе внесъл в конституцията. Плебейското събрание се бе събрало и избрало десетте нови народни трибуни. Сред тях нямаше и един, който да не е отявлен противник на неговите реформи и поддръжник на Сулпициевите. Особено личаха имената на Гай Милоний, Гай Папирий Карбон Арвина, Публий Магий, Марк Вергилий, Марк Марий Гратидиан (осиновеният син на Гай-Мариевия брат) и не на последно място — Квинт Серторий. Когато Сула научи, че Серторий смята да се кандидатира, веднага му прати предупреждение, че това няма да се отрази добре на по-нататъшната му кариера. Но той се направи, че не е чул и дори демонстративно заяви, че тъй и тъй според новите закони плебсът е лишен от всякакви права, какво значение имало кой ще бъде трибун.

Пълният провал на Сула пред плебейското събрание беше много тревожен сигнал. За да въдвори известен баланс, той трябваше да уреди куриатните магистратури за консервативно мислещи хора. Ако легес Корнелие искаха да имат бъдеще, и двамата консули, и шестимата претори трябваше да бъдат техни поддръжници. Въпросът с квестора, бе решен лесно. Местата бяха заети или от завърнали се в Курията сенатори, или от младежи, издънки на сенаторски фамилии, на които можеше да се разчита в бъдещите борби с народа. За квестор бе избран и любимецът на Сула Луций Лициний Лукул, който веднага се върна на служба при него.

Разбира се, сред кандидатите за консулския пост трябваше да бъде и племенникът на Сула Луций Ноний, добрал се до преторство две години по-рано. Ако случайно станеше и консул, едва ли би посмял да разваля отношенията си с могъщия си вуйчо. Проблемът обаче се състоеше в липсата, на каквито и да е държавнически качества у Ноний, който досега не бе сторил нищо, за да се отличи над останалите, и съответно трудно би спечелил гласоподавателите. Единственият смисъл от поставянето му в кандидатските списъци бе да се зарадва сестрата на Сула, за чието съществуване консулът почти бе забравил — до такава степен бе изгубил чувството си за семейна принадлежност. Колкото пъти идваше сестра му в Рим — а това тя правеше сравнително често, — брат й нито веднъж не благоволи да й се обади. Тази грешка обаче щеше да бъде поправена! За щастие Далматика се оказа достатъчно отзивчива и направи всичко по силите си да стопли сърцата на зълвата и ужасния Луций Ноний, който ако не станеше консул, едва ли би бил, от каквато и да е полза за рода.

Сред кандидатите на изборите имаше още две предпочитани от Сула имена. Най-напред някогашният легат на Помпей Страбон Гней Октавий Рузон, който твърдо го подкрепяше и се обявяваше в полза на традицията; нищо чудно да се подчиняваше и на нареждания от страна на някогашния си началник Помпей. Вторият многообещаващ кандидат беше Публий Сервилий Вация — вярно не от патрицианската фамилия на Сервилиите, но все пак знатен сенатор, с голямо име сред първата класа. Допълнително предимство за него беше успешната му военна кариера; за римляните това винаги е било от значение.

И все пак имаше един четвърти кандидат, който силно тревожеше Сула, най-вече защото имаше големи шансове да се хареса на събратята си от богатите обществени слоеве. Въпросният човек имаше всички качества за консул, а освен това никой не можеше да го подозира в заговорничене срещу сенаторите или в пренебрежително отношение спрямо конниците. В крайна сметка Луций Корнелий Цина беше патриций, принадлежеше не по-малко от Сула на славната фамилия на Корнелиите, беше женен за една от богатите дъщери на Аниите, радваше се на голям авторитет и като пълководец, и като адвокат и оратор. Сула обаче знаеше, че по някакъв начин Цина е влязъл в близки отношения с Гай Марий — най-вероятно, защото Марий го е купил. Подобно на много други сенатори и той бе познал финансови затруднения, свързани с войната, но когато дойде бреме да се броят длъжниците в Сената, се оказа същински богаташ. „Да, купен — разсъждаваше мрачно Сула. — Какъв хитрец е този Гай Марий! Естествено, че го е подкупил. Та нали Цина трябваше да съди младия Марий за убийството на Катон Консул.“ При нормални обстоятелства Цина едва ли можеше да се подкупи — още една причина гражданите от първата класа да гласуват за него. Но времената бяха лоши, а един разоряващ се сенатор мисли най-вече да осигури бъдещето на синовете си, както и собствената си кариера. Дори да се е гордеел с принципите си, такъв човек лесно би се продал. Още повече, че сделката не го задължава да промени политическото си мислене.

Сякаш наближаващите избори не бяха достатъчна грижа за Сула, той все повече се убеждаваше, че армията не желае да стои в Рим. Войниците изгаряха от нетърпение да се отправят на изток, за да победят Митридат. Малцина можеха да проумеят истинските мотиви на пълководеца си да ги държи толкова време в града, където не ставаше нищо интересно за тях. А и на римляните започваше да им идва до гуша от легионите; не че войниците не бяха повече канени на безплатни вечери, безплатни квартири и безплатен разврат. По-скоро се засилваше съпротивата на онези, които от самото начало бяха против нахлуването им в града. Нелюбезните римляни ставаха все по-дръзки и често се случваше минаващите патрули да отнесат съдържанието на нечие нощно гърне.

Ако Сула бе подкупил, когото трябва, той би си осигурил категоричен успех в изборите за консули и претори. Едва ли в историята на Рим бе имало друга такава година, в която всички да искат да бъдат подкупвани. Но той беше човек, който за нищо на света не би се разделил със златото си. Нека Помпей Страбон издържа сам легионите си, ако иска; нека и Марий твърди, че би сторил същото със своите. Луций Корнелий Сула винаги е гледал на армията като на задължение на държавата. Ако Помпей Руф бе сред живите, Сула като нищо би оскубал богатия си сват, но за свое голямо съжаление не се беше сетил навреме. Със смъртта си пиценският земевладелец отнасяше и състоянието си.

„Плановете ми са добри, успехите ми — нетрайни — мислеше с горчивина Сула. — Тоя проклет град е пълен с хора, които имат собствено мнение и държат всичко да е така, както те го искат. Защо никой не ще да види колко много смисъл има в законите ми? Защо никой не ще да види ползата от тях? Как изобщо би могъл човек да събере достатъчно власт в ръцете си, за да осигури просъществуването на делото си? Уви, светът и занапред ще остане жертва на идеалистите и хората с принципи!“

И така, към края на декември той изпрати войската си обратно в Капуа под командването на предания и послушен Лукул, назначен официално за квестор в армията му. След като се освободи от това бреме, Сула се хвърли с жар в предизборната кампания, разчитайки и този път най-вече на късмета си.

Той винаги се беше убеждавал, че има ясна представа за настроенията на народа и че е запознат със силата на политическата опозиция. Колкото и да се обявяваше сам за черната овца обаче, той можеше и да подозира до каква степен всички слоеве на обществото са настроени против него. Никой не казваше дума, никой дори не го поглеждаше накриво; но колкото и да мълчаха, римляните никога нямаше да му простят, че доведе войска в Рим, никога нямаше да забравят, че пет римски легиона се бяха клели във вярност първо на пълководеца си, а чак след това — на родината.

Опозицията се опираше еднакво на всички класи и прослойки. Дори хора като братята Цезари или братята Назика, които бяха и лично обвързани със Сула и докрай предани на Сената, продължаваха да твърдят как консулът е могъл да разреши конфликта и без помощта на армията. И ако хората от първата класа се замисляха най-вече над методите на Сула, то хората от средните класи се плашеха от две други събития, не по-малко страшни от похода срещу Рим. Първо, Сула си беше позволил да осъди на смърт един действащ народен трибун; второ, беше прогонил от дома му стария и болен Гай Марий, беше го разделил и със семейство, и с обществено положение, най-накрая го беше осъдил на смърт.

Още при провеждането на изборите стана ясно, че опозицията в Рим надига глава. Вярно, Гней Октавий Рузон се добра без проблеми пръв до консулството, но за негов колега бе посочен Луций Корнелий Цина. Преторите бяха все независими личности, сред които нямаше човек, задължен с каквото и да било на Сула.

Най-тревожни се оказаха обаче изборите за военни трибуни, проведени в трибутните комиции. Гласоподавателите се спряха все на хора, които консулът не можеше да понася и на които за нищо на света не би се доверил. Гай Флавий Фимбрия, Публий Аний, Гай Марций Цензорин, все младоци, които не биха дали пукната пара за началника си, още по-малко ако той има навика да превзема Рим с войска! Всеки от тях би му отрязал гърлото със същото хладнокръвие, с което младият Марий бе заклал консула Катон. „Мога само да се радвам, че мандатът ми свърши и че не съм длъжен да ги вземам в моите легиони. Та всеки от тях си е един потенциален Сатурнин.“

Въпреки разочароващите изборни резултати Сула нямаше причина да се смята за нещастен. През последните дни на годината се случиха и някои приятни събития. След като беше изгубил толкова време в чакане, поне можеше да се запознае по-подробно с положението в Римска Азия, Витиния и Гърция. Шпионите му не си бяха губили времето и го бяха осведомили за всичко по-важно. Така той вече разполагаше с известен стратегически план. Щеше да е далеч по-мъдро, ако прехвърли легионите си най-напред в Гърция, оставяйки Мала Азия за по-нататък. Армията му беше твърде малобройна, за да напада понтийците в гръб; първо трябваше да очисти Гърция и Македония от вражите войски, чак след това да настъпва на свой ред. Освен това понтийското нападение срещу Македония не бе протекло съвсем, както смяташе Митридат. Гай Сенций и Квинт Брутий Сура бяха доказали за сетен път, че численото превъзходство невинаги е от решаващо значение, щом насреща стоят римските легиони. Само с по няколко хиляди войници двамата бяха извършили големи подвизи, но едва ли щяха да издържат още дълго.

Първата задача, която трябваше да разреши, бе как най-бързо да напусне полуострова с войските си. За да спечели веднъж завинаги репутацията на Гай Марий, неговият най-голям враг, трябваше на всяка цена да спечели войната срещу Митридат… И да оплячкоса Изтока. Ако войниците му се завърнеха с пълни кесии с жълтици, Сула щеше да напълни държавната хазна и да възвърне забравеното благополучие. Така може би щеше да си спечели най-сетне доверието на гражданите, които да му простят старите грехове. Само пълните стомаси и изплатените дългове щяха да убедят плебса, че дори Форумът да е бил превърнат в място за игра на зарове и ашици, това не е чак от такова значение.

В последния си ден като консул той свика Сената на извънредно заседание и се обърна към назначените отци със забравена прямота и откровеност. Искаше да убеди всички присъстващи, че вярва в правотата на своите закони.

— Ако не бях аз, назначени отци, вас просто нямаше да ви има. Мога да кажа това с ръка на сърцето. Ако законите на Публий Сулпиций Руф бяха останали върху таблиците, плебсът — дори не народът като сбор от патриции и плебеи, а само плебсът — щеше да властва в Рим, без да съществува нито една институция, която да внася известен баланс в управлението. Сенатът щеше да си остане в ролята на историческа реликва, където няколко десетки мъже ще си припомнят добрите стари времена. Никой от нас не би могъл да се обърне към народа нито със съвет, нито дори с пожелание. Всички важни решения в държавата, дори онези, които заслужено се смятаха за прерогативи на Сената, щяха да бъдат вземани другаде. Затова преди да заплачете за тъжната участ на плебса и народа, преди очите ви да се залеят от сълзи, които нито плебсът, нито народът заслужават, предлагам ви първо да се замислите на какво щеше да прилича нашата свята институция, ако не бях аз.

— Така, така! — подкрепи го от място Катул Цезар, особено щастлив, защото синът му — един от младите сенатори, които бяха включени в списъците, без да са навършили необходимата възраст — най-сетне бе освободен от офицерските си задължения в провинцията и за пръв път присъстваше на заседание. Баща му изрично бе настоявал младият Катул да види как управлява консулът Сула.

— Спомнете си също — продължаваше Сула, — че ако искате и занапред да си запазите правото да направлявате римските дела, ще трябва най-вече да бдите над законите ми. Може би ще ви се иска да ги промените с нещо, но всеки път, когато някой посегне върху тях, нека първо се замисли за Рим! А за да бъде Рим, трябва да има мир в Италия. За да бъде Рим, вие трябва да напрегнете всички сили, за да измъкнете себе си и съгражданите си от блатото на дълговете и беднотията. Трябва да върнете на Рим предишното благополучие. Не можем да позволим народните трибуни отново да вдигнат плебса на бунт. Статуквото, такова каквото го оставям след себе си, трябва да бъде съхранено. Не можем да позволим и занапред идиоти като Сулпиций да управляват!

И за да подсили смисъла на думите си, се вгледа право в очите на двамата новоизбрани консули.

— Утре вие двамата, Гней Октавий и Луций Цина, ще наследите мен и покойния ми колега Квинт Помпей. Аз ще стана просто един консуларен сенатор. Гней Октавий, ще ми дадеш ли тържествената си дума, че ще запазиш законите ми?

Октавий дори не се поколеба.

— Давам ти най-тържествено своята дума, Луций Сула, ще запазя законите ти.

— Луций Корнелий Цина, ще ми дадеш ли и ти дума, че ще запазиш законите ми.

Цина го изгледа без капчица страх или стеснение.

— Зависи, Луций Корнелий Сула, от много неща зависи. Ще запазя законите ти, но само ако те наистина позволят едно по-леко управление на страната. В момента обаче никак не съм убеден в това. Цялата държавна уредба се върна толкова назад във вековете, стана толкова тромава и неестествена… А пък гражданските права на голяма част от римското общество бяха — не се сещам друга дума — премахнати. Много ми е неприятно, че те разочаровам в такъв тържествен ден, но по-добре да не ти обещавам нищо.

Изведнъж лицето на Сула стана неузнаваемо; за пръв път целият Сенат имаше честта да се запознае с другото аз на своя консул — с онази хищна и злобна твар, която живееше в душата на Луций Корнелий Сула и от време на време протягаше смъртоносните си нокти към набелязаните жертви. Както близките съратници на Сула, така и беглите му познати сред назначените отци никога нямаше да забравят изражението му в онзи паметен момент. Всеки от тях щеше да трепери и да чака кога звярът ще бъде пуснат окончателно на свобода.

Преди Сула дори да понечи да отговори, думата му беше отнета от Сцевола Понтифекс Максимус, който се обърна към Цина:

— Луций Цина, не предизвиквай съдбата! — извика и едва не се просна в краката на колегата си. Веднага си беше спомнил, че когато предния път бе видял Сула в подобно настроение, веднага последва походът срещу Рим. — Умолявам те, дай дума на консула!

Последва го гласът на Антоний Оратор:

— Ако наистина смяташ от самото начало да се държиш така предизвикателно, Луций Цина, то не се учудвай, като ти се случи нещо лошо! Нашият консул Луций Катон също се правеше на много важен, но го издебнаха, когато най-малко очакваше.

Целият Сенат се бе разшумял, млади и стари сенатори обсъждаха в един глас случилото се. Някои бяха просто раздразнени, други искрено се плашеха от бъдещето. Защо тези проклети консули не се откажат веднъж завинаги от личните си амбиции и жажда за власт? Не можеха ли да разберат, че това, от което се нуждае най-много Рим в момента, е мир и спокойствие?

— Тишина! — обърна се към сенаторите Сула. Без да повтаря, без дори да повишава тон, той обиколи залата с поглед и всички застинаха по местата си.

— Консуле, мога ли да говоря? — попита Катул Цезар, който се сети, че преди много години в Тридент, малко преди да отстъпят пред ордите на кимврите, Сула го бе изгледал по същия зловещ начин.

— Имаш думата, Квинт Лутаций.

— Най-напред бих искал да кажа нещо за Луций Цина — започна с леден глас Катул. — Мисля, че той заслужава да бъде държан под око. Според мен можем само да съжаляваме, че той бе избран на пост, който не заслужава. Луций Цина може да се хвали, че е добър военен, но политическите му разбирания и представата му как точно трябва да бъде управляван Рим са жалки. Когато беше градски претор, той не предприе нито една от мерките, които беше длъжен да предприеме. Когато двамата консули бяха далеч от града и воюваха, той, Луций Цина, превърнат по силата на обстоятелствата в управител на цял Рим, не направи и най-малък опит да облекчи икономическото положение на населението. Ако навремето той се бе постарал да стори нещо за своите съграждани, сега общото положение в държавата щеше да е къде-къде по-розово. Ала вместо да си вземе бележка от собствените си пропуски, Луций Цина, възгордял се до небето, че са го избрали за консул, се смята в правото си да критикува човек, не само по-умен и способен от него, но и много по-добре запознат с вътрешното положение в страната. Луций Цина се смята за толкова по-високостоящ от всички нас, че не благоволява да даде едно обещание, напълно в духа на нашата сенаторска общност.

— Нека те уведомя, Квинт Лутаций Сервилий, че нищо в думите ти не ме кара да променя решението си — отвърна му грубо Цина, наблягайки на това, че Катул сервилничи на други хора.

— Не съм изненадан да го чуя — рече с присъщото си високомерие Катул. — Нещо повече, убеден съм, че никой от нас, дори да ти заговорим в един глас всички, не е способен да те убеди в каквото и да било. Твърдата ти глава омеква само при звъна на жълтиците, Луций Цина. Както преди години, когато Гай Марий трябваше да измие позора на сина си, убиеца!

При тези думи Цина изведнъж се изчерви; това беше една от слабостите, които не можеше да понася у себе си. Винаги се издаваше, когато не трябва.

— Има обаче един начин, по който ние, назначените отци, ще принудим Луций Цина да запази законите, с които нашият консул има доблестта да ни дари — продължи Катул Цезар. — Предлагам двамата новоизбрани консули Гней Октавий и Луций Цина да произнесат тържествена клетва. Нека в клетвата се казва, че и двамата се задължават да запазят сегашната държавна уредба, записана в законите на Луций Сула.

— Съгласен съм — подкрепи го Сцевола.

— И аз — рече Флак Принцепс Сенатус.

— И аз — рече Антоний Оратор.

— И аз — рече Луций Цезар Цензор.

— И аз — рече Крас Цензор.

— И аз — рече Квинт Анхарий.

— И аз — рече Публий Сервилий Вация.

— И аз — заключи Луций Корнелий Сула и се обърна към Сцевола: — Понтифекс Максимус, дали ще бъдеш така добър да приемеш клетвата от страна на двамата консули?

— Да.

— Тогава и аз ще я положа — обяви на висок глас Цина, — но само след като видя, че мнозинството от Сената подкрепя предложението.

— Нека Сенатът се раздели — съгласи се веднага Сула. — Тези, които са в подкрепа на клетвата, да застанат от дясната ми страна. Тези, които са против — от лявата.

Само няколко сенатори дръзнаха да застанат вляво от Сула, но от тях най-бърз бе Квинт Серторий, който сякаш се опитваше с мощната си физика да сплаши самозабравилия се консул.

— Сенатът даде своя глас в полза на клетвата — обяви Сула и след като си върна обичайното изражение, отново се обърна към Сцевола: — Квинт Муций, ти, който си наш върховен понтифекс, би трябвало най-добре да знаеш как се произнася подобна клетва.

— Има установен церемониал — обясни той. — Най-напред целият Сенат отива в храма на Юпитер Оптимус Максимус, където фламен Диалис и аз извършваме жертвоприношение. За жертва трябва да бъде подбрана двегодишна овца, а помощници ще ни бъдат жреците на Двата зъба.

— Колко лесно! — не се сдържа и подвикна Квинт Серторий. — Обзалагам се, че докато се качим на Капитолия, жреците и животното вече ще ни чакат!

Сцевола обаче продължи, все едно никой нищо не беше казал:

— След като извършим жертвоприношението, ще помоля Луций Домиций, сина на покойния върховен понтифекс — неговото участие няма задължителен характер — да гадае по черния дроб на жертвата. Ако ауспициите са благоприятни, ще заведа целия Сенат в храма на Семон Санк Дий Фидий, бога на верността. Там под открито небе, както се изисква при полагането на всяка клетва, новоизбраните консули ще обещаят да пазят легес Корнелие.

Сула стана от стола си на подиума.

— Ами тогава да не губим време, Понтифекс Максимус.

Знаменията бяха благоприятни и сякаш за да потвърди, че това е наистина волята на боговете, а не просто сенаторски заговор, по пътя от едното светилище до другото над главите на назначените отци, точно при Порта Санквалис, в посока отляво надясно прелетя орел.

Но Цина нямаше намерение да се обвързва с никакви клетви по въпроса за законите на Сула. Той беше хитър човек и знаеше как може хем да се престори, че се кълне, хем след време спокойно да се отметне от думите си, без да го обвинят, че е клетвопрестъпник. Докато сенаторите се изкачваха нагоре по Капитолия, за да излязат пред храма на Юпитер, той умишлено изостана, за да го настигне Квинт Серторий. Като издебна момент, в който никой не ги наблюдаваше, Цина се доближи до младия сенатор и го помоли да му намери отнякъде камък. И докато назначените отци се придвижваха от единия храм до другия, Серторий подбра някакво камъче и го пусна в гънките на тогата на Цина. Бъдещият консул сграбчи камъчето в скритата си лява ръка и го премести на място, където винаги можеше да го хване. Камъкът беше малък, гладък и объл, криеше се идеално в дланта му.

Още като малко дете, подобно на всеки римлянин, Цина бе учен, че за да положиш клетва, трябва да застанеш под открито небе. Така малкото момче си бе играло да се заклева в какво ли не като малък — във вечно приятелство или вечна омраза, в помощ или отмъщение, в неща, смели или просто невъзможни. Защото за да бъде една клетва истинска, тя трябваше да има за свидетели небесните богове; ако те не можеха да чуят с ушите си клетвата ти, то тя можеше и да не се спази, никой в нищо не можеше да те упрекне. Навремето и малкият Цина се бе клел с вяра и желание… И бе изпълнявал най-съвестно ритуала. Един ден обаче се бе запознал със сина на конника Секст Перквициен, който като член на тази ужасна фамилия от крадци и мошеници навярно не бе удържал и на едно обещание през живота си. Двамата бяха на една възраст, но Секст Перквициен отбягваше компанията на сенаторски синчета. Срещата му с Цина бе съвсем случайна, нищо че двамата веднага намериха в какво да се закълнат.

— Това, което трябва да сториш в такива случаи — напътстваше новия си познайник Секст Перквициен, — е да не се откъсваш от Майката Земя. За да си сигурен, че няма да ти избяга, дръж в едната си ръка камък. По този начин се предаваш под закрилата на боговете от Подземния свят. Подземният свят се намира дълбоко в недрата на Майката Земя и боговете му закрилят всички, които не се откъсват от нея. Камък, Луций Корнелий, вземаш един камък и боговете не могат да сторят нищо срещу теб!

Затова, когато Луций Корнелий Цина трябваше да положи своята тържествена клетва, че ще съхрани законите на Сула, той нито за миг не пусна камъка, скрит под гънките на тогата си. Когато произнесе и последната дума от клетвата, той се наведе към земята, разрови се из клонките и листата, покрили пода — нали храмът нямаше покрив, вътре човек можеше да си намери какво ли не — и едва сега показа камъка на околните, все едно го беше подбрал изпод боклука.

— Ако наруша някога тази клетва — каза той отчетливо, за да го чуят ясно всички, — нека бъда захвърлен от Тарпейската скала така, както хвърлям този камък!

Камъкът излетя във въздуха и шумно се удари о мръсната, олющена стена на храма. След което се свлече сред шумата и Майката Земя го прие обратно в пазвата си. Като че ли никой не разбра смисъла на този жест, нищо че Цина едва сдържаше вълнението си. Изглежда, Секст Перквициен е бил запознат с тайна, за която никой римски сенатор дори не подозира. Когато някой от тях го обвинеше, че е пренебрегнал дадената дума, просто щеше да му обясни къде е грешката. Целият Сенат го бе видял как хвърля камъка, неколкостотин свидетели не можеха да забравят току-така една любопитна подробност. Уви, лошото на тази хитрина бе, че не може да се използва два пъти. Ако обаче Прасчо Метел Нумидик я бе знаел, това щеше да му спести много време и пари!

Сула присъства на новогодишната церемония на Капитолия, за да уважи двамата си наследници, но така и не се задържа за пиршеството. Извини се с това, че още на другия ден заминава за Капуа и трябва да си пази силите. Присъстваше обаче на първото годишно заседание на Сената, където двамата консули държаха своите първи речи. Цина говори кратко, но каза достатъчно, за да разгневи предшественика си.

— Аз ще се покажа достоен за службата си, с нищо няма да накърня авторитета на римския консул — говореше той пред назначените отци. — Ако нещо не ми се нрави, то е, че армията ни на Изток ще бъде водена от миналогодишния консул, когато по право тя принадлежеше на Гай Марий. Дори ако оставим настрана противозаконния процес срещу Гай Марий и смъртната присъда, произнесена над него, аз съм дълбоко убеден, че миналогодишният сенатор би трябвало да остане в Рим, за да отговаря пред съда.

Пред съда ли? Но в какво го обвиняваха? Никой не можеше да каже със сигурност, макар че не бе трудно да се досетят сенаторите, че Сула е извършил държавна измяна и че за да се докаже тя, е достатъчно да се припомни походът му срещу Рим. Сула въздъхна и се примири с неизбежното. Самият той нямаше никакви скрупули и знаеше, че ако него го бяха принудили насила да положи клетва, със сигурност би се отметнал от нея веднага щом сметне за необходимо. Но не беше предполагал, че и Цина може да се окаже неверник като него. Противникът му обаче беше твърд и безкомпромисен. Толкова по-зле…

Когато напусна Капитолия, се запъти право към Субура, където го чакаха вечната Аврелия и нейната инсула. По пътя се чудеше как най-лесно би могъл да се разправи с Цина. Рим се оказа достатъчно голям град и когато Сула потропа на вратата на приятелката си, вече бе измислил решение за проблема. Икономът Евтих посрещна на прага един доволен и оптимистично настроен човек.

Усмивката му обаче се изпари веднага щом насреща му застана навъсената Аврелия. Изглежда, тя не се радваше особено на посетителя си.

— Не и ти! — погледна я, сякаш не вярваше на очите си Сула, и се отпусна на близката кушетка.

— Да, и аз — седна тя на стола срещу него. — Не трябваше да идваш, Луций Корнелий.

— О, не се безпокой — отвърна й безгрижно, — когато тръгвах, Гай Юлий тъкмо се настаняваше удобно за започващото пиршество.

— Предполагам, че дори ей сега да се появи на вратата, това теб дори не би те притеснило — сряза го тя. — Добре, че има кой да ме пази при подобни ситуации. В крайна сметка аз съм жена и не мога да си позволявам всичко. — Повиши глас и се обърна към коридора: — Луций Декумий, би ли дошъл при нас?

Дребният човечец се показа от кабинета на домакинята и изгледа Сула с безразличие.

— О, точно ти ли! — възкликна с несдържана погнуса Сула. — Ако не бяха тия като теб, Луций Декумий, никога нямаше да тръгна с войска срещу Рим! Как можа ти, трезвомислещият мошеник да застанеш на страната на един инвалид? Та Гай Марий вече не би могъл да превземе дори Вейи, какво ли остава за Мала Азия?

— Гай Марий е един напълно здрав мъж в разцвета на силите си — възрази му Декумий, на когото се искаше хем да жегне довчерашния консул, хем да не си слага главата в торбата. Сула далеч не беше единственият приятел на Аврелия, когото ненавиждаше, но със сигурност бе единственият, от когото се страхуваше. Той знаеше твърде много подробности от живота на Сула, за които Аврелия дори не подозираше; уви, колкото повече научаваше, толкова по-малко му се искаше да ги сподели пред когото и да било. „Друго си е да си осведомен — повтаряше си често, — и ако в едно нещо мога да се закълна, то е, че Луций Корнелий е поне толкова голям разбойник, колкото и аз. Лошото е, че му се предоставя възможност да засегне всички със злините си, докато аз действам само на домашно ниво. Жалко, че няма кой да му попречи.“

— Бих казала, че за цялата тази бъркотия е виновен не Луций Декумий, а ти! — тросна се Аврелия.

— Глупости! Аз ли започнах? Гледах си мирно и тихо работата в Капуа и чаках кога ще замина за Гърция. В това време глупаци като Луций Декумий решават, че са длъжни да си наврат носовете, където не трябва, и изваждат на бял свят една развалина, чието единствено достойнство е, че е била всенароден герой! Ти какво мислиш? Точно твоето приятелче Декумий е събрало бандата на Сулпиций, за да блъска народа по Форума и в крайна сметка да направи дъщеря ми вдовица. И когато войниците ми стъпиха в Есквилина, за да донесат мир и спокойствие, кой ако не той, поведе тази въоръжена сган да се бие! Аз не съм виновен с нищо за безредиците! Просто трябваше да им сложа край!

Видимо ядосан, Луций Декумий се изправи, сякаш искаше да се нахвърли върху врага си.

— Аз вярвам в народа! — изрече, сякаш се кълнеше пред невидимите богове. Личеше си, че говори напълно искрено, може би просто защото ненавиждаше да го третират като по-долен.

— Ето, виждаш ли го? Напълнили са му главата с глупости, както и на всичките му останали събратя от долните класи! — съскаше Сула. — „Аз вярвам в народа“! Не се и съмнявам… Но не е ли крайно време да повярваш в тези, които струват повече от народа!

— Луций Корнелий, моля те! — намеси се разтреперана Аврелия. — Ако наистина се смяташ за нещо повече от Луций Декумий, можеш да се държиш по-достойно.

— Да! — възкликна като опиянен Луций Декумий, събрал достатъчно смелост заради факта, че и любимата Аврелия застава на негова страна. Той винаги бе държал да се показва храбър пред нея. Сула не беше Марий. Той беше като направен от камък, по чиято повърхност хора като Луций Декумий можеха само да си строшат ноктите. Но си струваше поне да опитат. Заради Аврелия. — Малко време ти остава, консуле Сула, дето си много важен! Гледай някой да не ти забие нож в гърба, когато най-малко очакваш!

Очите на Сула засвяткаха заплашително, устните му се разтегнаха и се показаха зловещите кучешки зъби; той полека се надигна от кушетката и се приближи до Луций Декумий, сякаш искаше да го убие на място.

Декумий отстъпи назад — не толкова от страх, колкото от нежелание да се докосне до човек, който видимо е излязъл извън границите на нормалното и може да донесе само нещастие.

— Мога да те смачкам както слон куче — изрече консулът. — Това, което ме възпира, е благородната дама, у която сме на гости. Тя твърде много те цени и уважава, за да посегна на живота ти. Ти може на много хора да си забил нож в гърба, Луций Декумий, но не се надявай, че ще ти позволя да го сториш с мен! Дори в съня си не посягай. Стой далеч от моята арена, така както аз стоя далеч от твоята. А сега се махай!

— Върви си, Луций Декумий — намеси се Аврелия. — Моля те!

— Не мога да те оставя сама с него. Не виждаш ли какви го прихващат!?

— Ще се оправя, не се безпокой.

И Луций Декумий си тръгна.

— Нямаше причина да се държиш толкова грубо с него — рече Аврелия, недоволна от поведението на Сула. — Той не знае как да се държи с човек в твоето положение, а пък, от друга страна, трябва да е лоялен към приятелите си. Твърде е предан на сина ми, за да не бъде предан и на Гай Марий.

Гостът седна отново на кушетката, но видимо се колебаеше дали не е по-добре и той да си тръгне.

— Не ми се сърди, Аврелия. Или аз ще ти се разсърдя. Съгласен съм, че това не е човек, с когото си струва да споря. Но все пак и той помогна на Гай Марий да ме постави в положението, в което съм сега. Никога не съм искал да бъда покорителят на Рим, тиранинът, който лишава народа от права!

Тя си пое нервно дъх.

— Да, разбирам какво чувстваш. Може да се каже, че имаш донякъде право. Знам, знам. Знам, че се опитваше да следваш буквата на закона, знам, че искаше всичко да се свърши без кръв и без насилие. Но това не е причина да се нахвърляш върху Гай Марий. Ако някой е виновен за нещо, това е само Публий Сулпиций.

— Тъкмо в това иска да ни убеди и самият той — възрази й Сула, но все пак видимо се чувстваше по-облекчен. — Ти си дъщеря на консул, Аврелия, мъжът ти е бил претор. Надявам се, имаш поне донякъде поглед върху нещата. Очевидно е, че Сулпиций не би започнал тази налудничава кампания, ако не беше подкрепен от човек с влияние, по-голямо от това, с което сам разполагаше. Този човек не може да бъде друг, освен Гай Марий.

— Защо казваш „разполагаше“? Той още не е изгубил влиянието си.

— Сулпиций е мъртъв. Заловили са го преди два дни.

Аврелия вдигна уплашено ръце пред устата си.

— А Гай Марий?

— Ех този Гай Марий. Гай Марий, Гай Марий, все Гай Марий! Помисли, Аврелия, помисли! Аз бих ли пожелал главата на Гай Марий? Защо ми е да убивам всенародния любимец? Не съм такъв глупак! Това, на което се надявам, е да съм го сплашил достатъчно. Така ще стои далеч от Италия поне докато аз самият не замина. Надявам се никога повече да не се върне. Не само заради себе си се надявам, но и заради цял Рим. Не можем да му позволим той да воюва срещу Митридат! — Протегна ръце, подобно на адвокат, който се опитва да вразуми оглушалите съдебни заседатели. — Аврелия, не може да не си забелязала, че откакто Марий се завърна в политическия живот преди година, той се е обвързал с хора, които в миналото не би благоволил дори да поздрави на улицата. Всички ние сме принудени да ползваме услугите на хора, които не обичаме, да търпим типове, на които ни се ще да се изплюем в лицето. Но откакто го покоси вторият удар, Гай Марий започна да прибягва до интриги и методи, за които би го било страх дори да помисли навремето! Аз познавам себе си. Знам на какво съм способен, за да постигна целта си. И няма да излъжа, ако кажа, че съм един много по-непочтен и безскрупулен човек от Гай Марий. И за това не мога да виня единствено съдбата си, живота, който бях принуден да водя като млад. Властта не ме направи по-добър. Но той, той не беше такъв човек! Да използва хора като Луций Декумий, за да се отърве от един младеж само защото ще обвинят сина му в убийство? Да използва хора като Луций Декумий, за да се обгради с престъпници и побойници? Помисли, Аврелия, само помисли! Вторият удар се оказа наистина фатален за морала на Гай Марий.

— Така или иначе, походът ти срещу Рим не трябваше да се случва.

— Какъв друг избор имах, можеш ли да ми кажеш? Ако имаше друга възможност, със сигурност бих я предпочел! Или искаш от мен да бях останал в Капуа и да чакам избухването на втора гражданска война — Сула срещу Марий!

Аврелия пребледня от вълнение.

— Нямаше да се стигне чак дотам!

— Е, да, имаше и трета възможност! Да се предам без бой на един полудял трибун и на един изкуфял старец! Да позволя на Гай Марий да се отърве от мен, както навремето се отърва от Метел Нумидик! Да използва плебейското събрание, за да го сложат начело на армия, която по закон не заслужава. Но когато изгони Метел от Африка, той вече не беше консул! Докато аз бях, Аврелия! Никой няма право да отнема командването от ръцете на действащ консул. Никой!

— Да, разбирам те — кимна тя. Очите й бяха пълни със сълзи. — Но те никога няма да ти простят, Луций Корнелий. Ти дръзна да поведеш армията срещу Рим.

Сула изръмжа недоволно.

— О, да не вземеш да се разплачеш! Никога не съм те виждал да плачеш! Дори на погребението на сина ми! Ако тогава не заплака заради него, сега нямаш право да плачеш заради Рим!

Тя сведе глава и сълзите й, вместо да се изтърколят по лицето й, закапаха в скута й. На светлината от прозореца черните й мигли заблестяха като стъкло.

— Тогава, когато душата ми наистина се задушава от мъка, не мога да заплача — оправда се Аврелия и избърса носа си с ръка.

— Това всеки може да го каже — едва се сдържаше на свой ред да не заплаче Сула.

Тя надигна глава. Сълзите продължаваха да се стичат от очите й.

— Аз не плача заради Рим — промърмори Аврелия и отново избърса носа си. — Плача заради теб.

Сула стана от кушетката и й подаде кърпата си. Застана зад нея и положи ръка върху рамото й. Не му стигаше смелост да я погледне в лице.

— Цял живот ще съм ти признателен за това — каза той и протегна другата си ръка пред лицето на Аврелия. Погали с пръст миглите й и поднесе две-три сълзи до устата си. — Това е тя, Фортуна — рече той, докато ги ближеше с език. — Даде ми на мен да управлявам през най-тежката година в историята на Рим. Също както ми даде най-тежкия живот, който човек би могъл да води. Но аз не се предавам, нито ме е грижа как точно ще победя. Има още много обиколки до края на състезанието. Докато не умра, то няма да свърши. — Стисна рамото на Аврелия. — Взех сълзите ти, за да ги пазя вечно в мен. Веднъж изхвърлих едно изумрудено огледало в канализацията, защото не ми трябваше. Твоите сълзи обаче ще запазя.

След което я пусна и си тръгна от дома й. Крачеше горд по улицата, все едно изведнъж бе забогатял с милион жълтици. Много жени бяха плакали заради него, но все заради собствената си мъка, заради собствените си разбити сърца. Никоя не би плакала заради неговата болка. Аврелия обаче го стори.

Навярно друг човек на негово място би омекнал, би се замислил няма ли и друг път към целта. Но не и Сула. Докато стигне до дома си — а той се намираше в другия край на града, — бе скрил всякакви чувства под маската си на римски управник и любезен съпруг. Вечерята премина приятно в компанията на Далматика, която бе заведена в леглото, за да се любят. След това Сула заспа и прекара десет часа в сън. Дори да му се бе присънило нещо, на сутринта не си го спомняше. Цял час преди зазоряване той се надигна от леглото и без да събужда жена си, отиде до кухнята, отряза си от топлия хляб и парче сирене и се затвори в кабинета си. Започна да се храни, като през цялото време не сваляше замисления си поглед от металната кутия пред себе си. Тя беше голяма колкото дървените имитации на храмове, където се пазеха семейните восъчни маски, беше положена в отсрещния край на писалището и съдържаше главата на Публий Сулпиций Руф.

Останалите осъдени бяха успели да избягат; всъщност само Сула и неколцина близки до него хора знаеха, че те никога не са и били преследвани усърдно. Сулпиций обаче трябваше да изчезне завинаги. Затова и не можеха да си позволят да го изпуснат.

Лодката, с която пресече Тибър, бе само заблуда. Малко по-надолу по течението Сулпиций отново прехвърли реката, но вместо да се спре в Остия, я подмина и се озова на малкото пристанище Лаврентум, на няколко километра от устието на реката. Там се бе опитал да наеме кораб, но с помощта на един от собствените му прислужници бе заловен. Хората на Сула го убиха на място, но знаеха, че без доказателство няма да получат никакво възнаграждение за труда си. Затова отрязаха главата, сложиха я в здрава кутия и я занесоха в дома на консула в Рим. Там си получиха и парите. Сула остана да се наслаждава на главата, напуснала раменете на притежателя си само преди два дни.

Преди да напусне Рим на втория ден от януари, Сула изпрати специално да повикат Цина на Форума. На рострата стоеше забито копие, а на копието стърчеше главата на Сулпиций. Стисна доста нелюбезно Цина за ръката и му посочи главата:

— Погледни я добре. И не забравяй как изглежда. Запомни добре изражението. Казват, че когато отсичат главата на човек, очите му не изгубват веднага способността да виждат. Ако досега не си вярвал на тези приказки, имаш случай да се убедиш в правотата им. Това е човек, който е гледал смъртта си отстрани. Запомни добре, Луций Цина. Аз нямам намерение да си оставя костите на Изток. Рано или късно ще се върна в Рим. Ако наистина прекъснеш лечението, което съм предписал на Рим, и ти ще гледаш как тялото ти бърше праха.

Вместо отговор Цина го изгледа с погнуса и презрение. Щом изрече и последната си дума, Сула яхна мулето си, и без да се обръща назад, напусна Форума. Може би не въплъщаваше идеала за велик пълководец, но цял живот Цина щеше да знае, че така изглежда Немезида.

Отново се обърна към главата и се взря внимателно в нея. Очите й стояха широко отворени, също както устата, която сякаш искаше да каже нещо. Зората едва пропукваше и по Форума нямаше хора. Ако сега бяха свалили главата, никой нямаше да я види.

— Не — каза на висок глас Цина. — Нека остане. Искам цял Рим да види на какво е способен човекът, превзел Рим със сила.

В Капуа Сула се затвори сам с Лукул, за да обсъдят някои въпроси. Време беше войниците да бъдат прехвърлени в Брундизиум. Първоначално Сула възнамеряваше да отплава от Тарент, но го уведомиха, че пристанището не разполага с достатъчно кораби за цялата му армия. Затова до Брундизиум трябваше де се ходи по суша.

— Ти ще отидеш пръв — заръча на Лукул. — Поверявам ти конницата и два от легионите. — Аз ще доведа другите три. Когато прекосите морето, не ме чакай. Ще акостирате в Елатрия или Бухециум и веднага тръгвате към Додона. Ще плячкосате всички храмове в Епир и Акарнания — това няма да ви направи особено богати, но пък ще има с какво да залъжеш войниците. Жалко, че скордизите успяха да превземат Додона толкова скоро. Да не забравяме все пак, че гръцките и епирските жреци са изпечени мошеници. Сигурно са успели да скрият доста неща от алчните лапи на скордизите. Каквото е останало от варварите, Луций Лициний, вие ще го вземете за себе си.

— От мен няма как да скрият нещо — усмихна се той.

— Чудесно! Отивате по суша до Делфи и там знаеш каква ти е първата работа. Докато не те настигна, цялата област ти принадлежи.

— Ами ти какво ще правиш в това време, Луций Корнелий?

— Ще чакам в Брундизиум да се върнат вашите кораби. Но преди това трябва да изчакам в Капуа дали няма да стане нещо лошо в Рим. Нямам доверие нито на Цина, нито на Серторий.

И понеже Капуа нямаше с какво да изхрани трите хиляди коня и хилядата мулета на римската конница, Лукул трябваше да потегли към Брундизиум още по средата на януари, нищо че зимата ставаше все по-студена и по-студена. И двамата си даваха сметка, че първите легионите ще отплават за Гърция най-рано в края на март, началото на април. Но колкото и да изнемогваше с провизиите Капуа, Сула продължаваше да се колебае; това, което му донасяха куриерите от Рим, започваше да изглежда обезпокоително. Най-напред се разбра, че народният трибун Марк Вергилий бил произнесъл забележителна реч пред тълпата на Форума, но за да не се окаже, че е прекрачил закона, изрично държал това да не се смята за заседание на плебейското събрание. Той публично поискал от Сената да лиши Сула, който така и така не беше консул, от проконсулския империум и да го доведе обратно в Рим — ако трябва и със сила. Сула трябвало да отговаря по обвинения в държавна измяна. Заради убийството на Сулпиций и противозаконните присъди над Гай Марий и още осемнайсет римски граждани.

Речта не довела до нищо, но скоро Сула научи и за дейността на Цина. Вторият консул започнал активна кампания сред педариите в Сената, за да осигури подкрепа за Вергилий и още един народен трибун — Публий Магий. Двамата щели да излязат с предложение Сенатът да препоръча на центуриатните комиции да лишат Сула от империум и да го извикат пред съда по обвинения в държавна измяна. Сенатът твърдо отказал да участва в подобни заговори, но той предчувстваше, че вятърът е задухал срещу него. Противниците му добре знаеха за трите легиона, разположени все тъй на лагер край Капуа, и си казваха, че проконсулът няма да събере смелост да нападне за втори път Рим. Можеха спокойно да го хулят и ругаят, нямаше кой да им държи сметка за това.

В края на януари получи писмо от дъщеря си Корнелия Сула.

„Татко, положението ми е отчайващо. Откакто съпругът и свекърът ми не са между живите, новият патерфамилиас — деверът ми, който на свой ред се кръсти Квинт, — започна да се държи по най-ужасен начин с мен. Той скоро се ожени и етърва ми не ме понася. Докато мъжът ми и свекърът ми бяха живи и се разпореждаха в къщата, никой не ме безпокоеше. Но Квинт Младши и нетърпимата му жена искат да се наложат над мен и свекърва ми. По закон цялата къща принадлежи на сина ми, но като че ли това никой не иска да си спомни. Свекърва ми — съвсем естествено, както предполагаш — взема все по-явно страната на сина си. Цялото семейство не престава да те клевети, да те обвинява за всички беди, които се случиха напоследък в Рим. Говорят дори, че нарочно си изпратил свекъра ми на север, за да го убият войниците на Страбон. Като резултат от всичко това децата ми и аз сме лишени от всякаква прислуга, сервира ни се това, което ядат робите, и дори не отопляват добре спалните ни помещения. Щом се оплача, всеки път ми се напомня, че за мен трябвало да се грижи баща ми, а не те! Все едно не съм родила на покойния си съпруг мъжка рожба, която един ден ще получи големия дял от наследството на дядо си! Естествено това е другата причина да се държат толкова зле с мен. Далматика ме кани да живея с нея в новия ви дом, но знам, че не мога да се съглася, без да съм поискала най-напред разрешение от теб.

Но това, за което най-много те моля, татко (все едно си нямаш достатъчно грижи с държавните дела, ами трябва да се занимаваш и с мен), не е да ме приютиш за вечни времена в дома си, а да ми намериш нов съпруг. До края на траура ми остават седем месеца. Ако ми позволиш, ще ги прекарам в дома ти под закрилата и наблюдението на жена ти. Но не искам да се натрапвам повече от необходимото. Искам да имам свой дом.

Аз не съм като Аврелия, не мога да живея сама. Нито ми се нрави да заживея като Елия, под жестоката тирания на баба си Марция. Моля те, татко, ще ти бъде вовеки благодарна, ако ми намериш нов съпруг! По-добре да бъда дадена на най-лошия сред мъжете, отколкото да нахълтам в дома на чужда жена. Казвам това напълно искрено.

Аз самата съм по-скоро добре. Децата също са здрави. Убеждавам се, че ако нещо се случи на сина ми, никой в тази къща няма да го оплаква…“

Ако се приемеше, че Корнелия не му е никаква — а и той не се беше загрижил кой знае колко за нея, — подобна жалба не представляваше нищо съществено. Но тя му беше някаква, а това се оказа решаващо, за да се раздели Сула с последните си колебания. Той вече знаеше в каква посока да продължи. Не че държавната политика имаше нещо общо със страданията на Корнелия Сула. Но пък и тя имаше своето скромно участие в голямата игра, която се разиграваше около баща й. Как смееше някакво си жалко пиценско парвеню да застрашава здравето на неговата дъщеря! И на нейния син!

Сула веднага написа и прати две писма — едното до Метел Пий, в което му нареждаше незабавно да напусне лагера под стените на Езерния и да доведе със себе си Мамерк; другото — до Помпей Страбон. Прасчо щеше да се задоволи с две лаконични изречения. Помпей имаше да чете по-дълго.

„Не се съмнявам, Гней Помпей, че си добре осведомен за случилото се напоследък в Рим — имам предвид непредпазливите действия на Луций Цина и на верните му кучета от колегията на трибуните. Мисля, мой скъпи приятелю и съмишленико, че двамата с теб се познаваме достатъчно добре, така де, че знаем добре на какво сме способни и как мислим. Можем само да съжаляваме, че кариерата не ни е позволила да се опознаем отблизо и да завържем истинска бойна дружба. Но така или иначе, уверил си се, че имаме подобни цели и намерения. У теб аз откривам онова консервативно чувство и онзи респект към традицията, който винаги е липсвал у един Гай Марий или Луций Цина. И също така подозирам, че и двамата не са ти присърце.

Ако наистина си на мнение, че е в полза на римските интереси начело на източната ни армия да застане Гай Марий и той да поведе войската срещу Митридат, то съветвам те отсега да скъсаш това писмо, без, да си губиш времето да четеш глупостите ми. Но ако смяташ мен за подходящия човек, то продължавай смело нататък.

Докато нещата в Рим са в подобно неустановено положение, аз съм с вързани ръце и дори не смея да помисля за онази смела авантюра, която се готвех да започна още миналата година, преди да изтече консулският ми мандат. Вместо да замина обаче на изток, аз съм принуден да чакам с три от легионите си в Капуа, за да съм сигурен, че някой междувременно няма да ми отнеме империума, няма да ме арестува и няма да ме осъди за това, че си позволих да защитя римските традиции и държавна уредба. Разбира се, моите противници — Цина, Серторий, Вергилий и Магий и до ден-днешен не престават да ме обвиняват в държавна измяна.

Като се изключат моята армия в Капуа, двата легиона при Езерния и последният — при Нола, ти единствен в Италия разполагаш с войска. Аз самият мога да разчитам и на Квинт Цецилий с поверените му два легиона, и на Апий Клавдий — с неговия. Те никога не ще се поколебаят да ме защитят — мен, както и онова, което свърших като консул. Причината да ти пратя това писмо е, че желая да знам мога ли да разчитам и на теб, с твоите легиони. Не изключвам възможността, щом се прехвърля в Гърция, Цина и приятелите му да се заловят веднага за работа. Когато му дойде времето, с радост бих се заел сам да оправя това, което те несъмнено ще развалят. Мога да те уверя, че когато победя Митридат и се завърна като триумфатор от Изтока, враговете ми ще има да плащат за греховете си…

Това, което ме тревожи обаче, е сегашното ми положение. Би ми се искало да знам, че разполагам с достатъчно време да напусна Италия. Както обаче добре знаеш, това би могло да означава, че още четири-пет месеца ще остана в страната. Ветровете в Адриатическо и Йонийско море са били открай време силни, а бурите — нещо обикновено. Не мога да рискувам живота на войници, които в тези времена никой не може да замени.

Гней Помпей, дали ще имаш нещо против ти да съобщиш на Цина и приятелите му, че войната срещу Митридат е била веднъж завинаги поверена на мен и че по закон никой не може да ми отнеме тази чест? Че ако се опитат с нещо да попречат на заминаването ми, всичко ще се обърне срещу тях? Че поне за известно време трябва да млъкнат с приказките за отнемане на империум и съдебен процес?

Ако отговориш положително на моята молба, бих искал и занапред да виждаш в мое лице единствено свой предан приятел и съмишленик. Очаквам с нетърпение отговора ти.“

Помпей Страбон не се забави с отговора и той пристигна в Капуа дори по-бързо от двамата легати, нищо че Езерния се намираше много по-близо. По ужасния почерк се разбираше, че го е написал собственоръчно, заради което и текстът беше съвсем лаконичен:

„Не се тревожи, всичко ще наредя.“

Когато Прасчо Младши и Мамерк най-сетне се явиха в къщата, наета от Сула за престоя му в Капуа, завариха го видимо спокоен, дори весел, нищо че според това, което знаеха за събитията в Рим, трябваше да е тъкмо обратното.

— Не се тревожете, всичко ще се нареди — посрещна ги още на вратата той.

— И как ще стане тая работа? — чудеше се Метел Пий. — Чувам, че щели да те дават под съд за убийство, държавна измяна, знам ли и аз какво още…

— Писах на моя много добър приятел Гней Помпей Страбон, който бе така добър да разбере тревогите ми. Пише ми, че щял да нареди всичко.

— Не се и съмнявам — рече Мамерк и на устните му се появи тънка усмивка.

— О, Луций Корнелий, толкова се радвам да го чуя! — извика Прасчо. — Сякаш всички са се наговорили да те клеветят! Дори за Сатурнин не си позволяваха да говорят така! Ако човек ги слуша какви ги приказват през последните няколко седмици, ще си помисли, че Сулпиций е бил не демагог, а полубог! — Тук той се спря, за да осмисли случайно получилата се рима. — Добре го казах, нали?

— Най-добре го запази за речите си на Форума, когато се кандидатираш за консул — посъветва го Сула. — Аз тия неща не ги разбирам. Мен са ме учили на елементарни работи.

Подобни забележки определено смущаваха Мамерк и той за сетен път се зарече, щом останат насаме с Прасчо, да го разпита какво знае или си мисли, че знае, за миналото на Луций Корнелий Сула. Открай време из Форума се разправяха какви ли не истории за хората, които се покажеха с нещо необикновени — твърде надарени или твърде амбициозни. Мамерк обаче не обичаше да се занимава с клюки и смяташе всичко чуто на улицата за преувеличено или разкрасено до неузнаваемост.

— В мига, в който напуснеш Италия, те ще премахнат всичките ти закони, в това можем да сме сигурни. Но ти какво ще правиш, щом се завърнеш?

— О, не ме питай такива неща. Винаги съм смятал, че за да се разреши даден проблем, той трябва най-напред да възникне.

— Но ти дали ще успееш да го разрешиш, Луций Корнелий? Мисля, че положението ти ще стане неудържимо.

— Винаги има начин да се справиш с нещо, Мамерк. Вярвай ми обаче, като ти казвам, че по време на войната няма да прекарам свободното си време с вино и жени! — Сула се засмя и като че ли най-сетне убеди приятелите си, че всичко е наред и причини за тревога няма. — Колко пъти трябва да повтарям, че съм любимец на Фортуна? Тя винаги ще се грижи за мен.

И така, тримата се впуснаха в дълъг разговор за края на Италийската война, както и за упоритостта, с която самнитите отказваха да се предадат. Излизаше, че по-голямата територия между Езерния и Корфиниум е все още под техен контрол, включително градовете Езерния и Нола.

— В продължение на векове са живели с ненавистта си към Рим, а в омразата си нямат равни на света — въздъхна Сула уморено. — Надявах се, че докато отплавам за Гърция, Езерния и Нола ще са капитулирали. Сега се замислям дали няма да ги заваря в същото положение, когато се завърна.

— Не и ако зависи от нас — възрази Прасчо.

На вратата тихичко почука един от робите, за да съобщи на Луций Корнелий, че вечерята е готова.

Той беше силно огладнял. Веднага скочи от стола си и поведе двамата си гости към трапезарията. Докато по масите беше останала храна, а прислугата продължаваше да щъка напред-назад, Сула гледаше да говори само за несериозни неща, по възможност смешки и закачки. Тримата се бяха разположили всеки на отделна кушетка — удоволствие, което римляните споделяха само с близки приятели.

— Ти никога ли не си водиш жени, Луций Корнелий? — попита Мамерк, щом робите най-накрая бяха отпратени.

Сула вдигна рамене и се намръщи.

— Искаш да кажеш, когато съм на поход и жена ми е далеч от мен?

— Да.

— Жените са само една излишна грижа, Мамерк, затова мога откровено да ти заявя, че не си водя в квартирата. — Сула се засмя. — А може би не ме питаш току-така. Все пак ти си попечителят на Далматика, нали така?

— Да си призная, дори не би ми минала подобна мисъл — оправда се Мамерк. — Просто човек се научава на просташки въпроси, когато прекарва години в армията.

Сула остави чашата си и се вгледа по-внимателно в Мамерк. Приятелят му бе заел кушетката срещу него; за пръв път Сула се взираше с такъв интерес в чертите му. Със сигурност не можеше да се сравнява с Парис, Адонис или Мемий. Косите му бяха черни, подстригани късо, лицето му беше едро, носът — крив и същевременно плосък; тъмните му очи се губеха в дълбоките орбити. Това, с което можеше да се похвали, беше гладката, мургава кожа. Няма що, здрав човек беше Мамерк Емилий Лепид. Достатъчно силен, за да убие Силон в единичен двубой — за това го бяха наградили с корона цивика. А това означаваше, че е и смел. Липсваше му острият ум на брат му, затова не можеше да представлява опасност за държавата, но пък и човек не можеше да го нарече глупак. Прасчо разправяше, че бил сериозен човек, можело да му се разчита в трудни ситуации, а и знаел да пази тайни. През последните няколко години от живота си Скавър го бе обикнал като свой син и накрая го бе направил изпълнител на завещанието си.

Разбира се, Мамерк усети изпитателния поглед на домакина върху себе си и дори започна да се чуди дали в любопитството му не се крие някоя несподелена любов…

— Мамерк, ти си женен, нали? — попита изведнъж Сула.

Приятелят му примигна от смущение.

— Да, Луций Корнелий.

— Деца имаш ли?

— Дъщеря, на четири години.

— Привързан ли си към жена си?

— Не, тя е ужасна жена.

— Замислял ли си се да се разведеш?

— Докато съм в Рим, само за това мисля. Когато съм на поход обаче, гледам изобщо да не се сещам за нея.

— Как се казва жена ти? Кой е баща й?

— Клавдия. Една от сестрите на Апий Клавдий Пулхер, дето обсажда Нола.

— О, Мамерк, изборът ти не е бил много мъдър! В тяхното семейство всички са тъй да се каже… различни.

— Различни? Кажи го направо чалнати.

От вълнение и любопитство Метел Пий бе забравил за какво се използва кушетката и стоеше изправен с вперени в устата на Сула очи.

— Дъщеря ми вече е вдовица. А няма и двайсет години. Има две деца, момче и момиче. Виждал ли си я някога?

— Не — отвърна спокойно Мамерк. — Не мисля, че съм имал честта.

— Като баща не мога да я преценявам, но ако се вярва на околните, е хубава — обясни и отново пое чашата си.

— О, да, Луций Корнелий, хубава е! — подкрепи го Прасчо. — Бих казал — възхитителна!

— Ето виждаш ли? Той поне говори от свое име. — Сула погледна в чашата си, където бе останала само утайка. Ловко плисна съдържанието й върху празната чиния пред себе си. — Петица! — зарадва се той, видимо доволен от себе си. — Пет е мое щастливо число. — Очите му отново се впиха в Мамерк. — Търся подходящ съпруг за бедното момиче. Доколкото разбирам, семейството на съпруга й се е наговорило срещу нея. Зестрата й възлиза на четиридесет таланта — повечето жени в Рим не могат да се похвалят със същото, — вече е доказала плодовитостта си, родила е момче, все още е много млада, а и по двете линии е патрицианка — майка й беше Юлия. Най-накрая, притежава според мен истински мил характер. Не казвам, че е от онези безволеви същества, но със сигурност знае как да общува с хората. Покойният й съпруг Квинт Помпей Руф-син беше луд по нея. И така, какво ще кажеш? Интересува ли те?

— Зависи — отвърна му Мамерк с известно колебание. — Какъв цвят са й очите?

— Не знам — призна си бащата.

— Наситено синьо — отговори вместо него Прасчо.

— А косите й?

— Червени, не, кестеняви… Забравих.

— Цветът им е като на небе след залез-слънце — осведоми го Прасчо.

— Висока ли е?

— Не знам — вдигна рамене Сула.

— Ще ти стигне до носа? — рече Прасчо.

— А кожата й каква е?

— Нямам представа — отговори бащата.

— Като бяло цветче, с шест златисти ивици — възнесе се Прасчо.

Сула и Мамерк се обърнаха като един към обитателя на последната кушетка и той се изчерви чак до ушите.

— Дали така ми се счува или ти искаш да се ожениш за дъщеря ми, Квинт Цецилий? — попита бащата.

— О, не, не съм казал такова нещо! Но мъжете нали сме за това, Луций Корнелий, да гледаме. Дъщеря ти е едно прекрасно създание.

— Ами тогава да я взема, преди да е станало късно — предаде се Мамерк и се спогледа усмихнат с Прасчо. — Винаги съм уважавал вкуса ти към жените, Квинт Цецилий. Така че нека ти благодаря, Луций Корнелий. Дъщеря ти вече е сгодена за мен.

— Трябва да изчакаме още седем месеца, защото е в траур — напомни му Сула. — Междувременно ще живее с Далматика. Иди да я видиш, Мамерк. Още утре ще й пиша.

Четири дни по-късно потегли за Брундизиум начело на три легиона, доволни, че напускат Капуа. Завариха Лукул на лагер пред града да чака края на зимата и да праща конете и мулетата да пасат тревата на италийците. Времето беше влажно и ветровито, а и занапред щеше да си остане такова, което не подтикваше човек да пътува по море. Войниците отдавна бяха започнали да скучаят и прекарваха повечето време в комар. С идването на Сула обаче се стреснаха и минаха към по-здравословен режим. Общо взето, не можеха да понасят Лукул, но със Сула беше различно. Лукул трудно се разбираше с простия легионер, а и не проявяваше желание да се разбере. За него човек, който не може да се нарече аристократ, просто не представляваше интерес.

През март Лукул отплава за Керкира. Двата легиона и конницата едва се побраха на корабите, отседнали в пристанището на Брундизиум, което означаваше, че Сула ще трябва да чака флотилията да се върне, за да пренесе и неговите три легиона. Едва в началото на май, когато в армейската хазна не бе останало почти нищо от двестате таланта злато, той успя да се прехвърли на свой ред през Адриатическо море, за да стъпи на гръцка земя заедно с осемнайсет хиляди войници и хиляда мулета.

Той спокойно се облегна на корабната кърма, за да се радва на белите дири, които корабът оставяше зад себе си, и на губещата се зад хоризонта Италия. Скоро и последният хълм се скри зад морето. Той беше свободен. На петдесет и три години Сула най-сетне отиваше на война, за каквато цял живот беше мечтал — война срещу чуждоземен владетел, от която може да се спечелят и слава, и почести, и много пари.

„Да си гледаш работата, Гай Марий! — мислеше си той победоносно. — Никога нямаше да позволя да ми откраднеш и тази война. Тя си е моя!“

10

Младият Марий и Луций Декумий успяха да измъкнат буквално в последния момент Гай Марий от неравното сражение пред храма на Телура и да го преведат през страничните улички. Тримата бегълци се скриха в подземието на храма на Юпитер Статор във Велия. Щом оставиха стареца на сигурно място, Марий Младши и Декумий хукнаха из града в търсене на Публий Сулпиций, Марк Леторий и другите нобили, които бяха предпочели да се бият с меч в ръка, но да не допуснат легионите на Сула в Рим; в крайна сметка успяха да догонят Сулпиций и още девет от неговите съмишленици и ги отведоха при стария Марий в храма на Юпитер.

— Това са всички, които успяхме да намерим, татко — оправда се синът и седна тежко на земята. — Чух, че Марк Леторий, Публий Цетег и Публий Албинован са се измъкнали преди час-два през Капенската порта. От братята Грании няма и следа. Да се надяваме, че са напуснали града, преди да стане твърде късно.

— Каква ирония — говореше сякаш сам на себе си Марий. — Да се скрием в светилището не на друг, а на бога, който спира войниците в отстъплението. Моите така и не пожелаха да се бият. Какво ли не им обещах — напразно…

— Това не бяха римски войници — напомни му синът му.

— Знам!

— До самия край не вярвах, че Сула ще стигне чак дотам — говореше на пресекулки Сулпиций, задъхал се, сякаш е бягал с часове.

— Аз пък бях сигурен, че ще го стори — обади се градският претор Марк Юний Брут — от мига, в който го срещнах на Латинския път, пред Тускулум.

— Е, Сула стана господар на Рим, сега обаче ние какво ще правим. Ти какво ще кажеш, татко? — попита младият Марий.

Вместо баща му отговори Сулпиций, който започваше да се дразни от отношението на всички към Гай Марий. Вярно, че Марий е бил шест пъти консул, вярно, че бе помогнал с всички сили на един народен трибун, който желаеше да събори Сената, но в крайна сметка си оставаше частно лице.

— Ще си вървим по домовете и ще се държим, все едно нищо не се е случило — заяви твърдо.

Марий извъртя глава към Сулпиций и го изгледа, сякаш не го е чул добре. Никога досега не се бе чувствал толкова уморен, а лявата му ръка, също както пръстите и устата му започваха да изтръпват и да го бодат като с иглички.

— Ти си върви, щом така си решил — изрече с известни затруднения, защото езикът не искаше да му се подчинява. — Но аз познавам Сула. И знам много добре как ще постъпя. Ще бягам.

— Мисля, че и аз ще сторя като теб — кимна в съгласие Брут. Синкавите му устни бяха потъмнели повече от обикновено и гърдите му едва си поемаха дъх от напрежение. — Ако останем, ще ни убие. Казвам ви — видях лицето му при Тускулум.

— Не може да ни убие! — възрази им Сулпиций. Той беше доста по-млад от останалите и можеше да разсъждава дори уморен. — Сула добре разбира, че подобно деяние би го злепоставило. Скоро ще осъзнае какво точно е направил и ще гледа да отстъпи, преди да е станало късно. Аз на негово място бих се постарал занапред във всичко да следвам закона.

— Глупости! — изсумтя Марий. — Ти какво си мислиш? Че ще отпрати войската си обратно в Кампания, ей тъй, все едно нищо не се е случило. Разбира се, че няма! Ще окупира Рим и ще върши каквото си иска.

— Няма да посмее — не се съгласи Сулпиций. В следващия миг обаче осъзна, че подобно на много свои колеги от Сената изобщо не познава Сула.

Марий намери сили да се засмее.

— Да посмее ли? Думата „смея“ е неуместна, когато става дума за Луций Корнелий Сула. Той би посмял всичко, Публий Сулпиций! Винаги е бил такъв, няма сега да се променя, я? Лошото е, че дори да извърши някоя „смела“ постъпка, е обмислил последствията й. Не мисля, че ще ни извади пред някой всенароден съд, за да ни обвини в държавна измяна! О, не, това би го направил само някой глупак. Сула просто ще ни отвлече, ще ни убие, а след това ще обяви, че сме били убити по време на уличните сражения.

— И аз тъй мисля, Гай Марий — кимна в съгласие Луций Декумий. — Тоя човек би убил майка си, без да му мигне окото. — И потръпна от страх. Ръката му конвулсивно се сви на юмрук, само показалецът и малкият пръст останаха да стърчат в стария като света знак за предпазване от злото. — Той не е като нас, другите хора.

Деветимата им сподвижници стояха настрана и мълчаливо слушаха какво ще си кажат предводителите им. Макар всеки от тях да принадлежеше или на сенаторското, или на конническото съсловие, това бяха все млади мъже без влияние и самочувствие. Когато ставаше дума да се защити Рим от посегателствата на една развилняла се армия, всички се бяха хвърлили с готовност в борбата. Тогава каузата им се струваше благородна, но сега, когато ги бяха били толкова позорно, всеки от тях се убеждаваше в глупостта на деянието си. Още на другия ден смелостта им щеше да се върне и те отново биха жертвали с готовност живота си заради родината; сега обаче стояха като бити кучета в ъгъла и тайно се надяваха Марий да убеди Сулпиций в безполезността от всякаква съпротива.

— Ако ти заминеш, Гай Марий, аз не мога да остана сам — примири се Сулпиций.

— Най-добре да бягаме, докато е време. Аз със сигурност не мога да остана — заяви Марий.

— Ами ти, Луций Декумий? — сети се да попита младият Марий.

Той поклати тъжно глава.

— Не, аз не мога да тръгна. Пък и за щастие не съм важна клечка. Трябва да се грижа за Аврелия и малкия Цезар — баща му се намира сега в Алба Фуценция заедно с Луций Цина. И Юлия ще наглеждам, Гай Марий, не се безпокой за нея.

— Всичко мое, което Сула докопа с алчните си ръце, ще бъде конфискувано — отбеляза Марий, но веднага се усмихна с парализираната си уста. — Истински късмет, че съм вложил парите си из цялото Средиземноморие…

При тези му думи Марк Юний Брут стана и се обърна делово към останалите:

— Аз ще бягам до нас да взема, каквото мога. — Погледът му отново се спря върху Марий, не върху Сулпиций. — Къде да бягаме обаче? Всеки сам ли да се спасява или всички заедно?

— Със сигурност трябва да напуснем Италия — каза Марий и като протегна една ръка към сина си, а другата към Луций Декумий, с тяхна помощ успя да се изправи на свой ред. — Най-добре ще е всеки от нас да напусне Рим поотделно и да не се събира с останалите, преди да сме се измъкнали достатъчно далеч. Оттам нататък ще е по-безопасно да се движим като дружина. Предлагам да си уговорим среща на остров Енария точно след един месец — на декемврийските иди. Мисля, че лесно ще се свържа с Гней и Квинт Граний, така че и те ще бъдат на уреченото място. Надявам се те да знаят повече за Цетег, Албинован и Леторий. Щом стигнем Енария, за всичко останало поемам грижата аз. Ще намеря кораб и ще отплаваме веднага за Сицилия. Така е най-добре. Управител на провинцията е Норбан, а той е мой клиент.

— Но защо точно Енария? — попита Сулпиций, нещастен, че му се налага да напусне Рим.

— Защото е остров, защото е далеч от главните пътища и няма да ни търсят там и най-вече защото е близо до Путеоли. А там аз имам и роднини, и пари — обясни набързо Марий, като нервно махаше с лявата си ръка, сякаш въпросите на Сулпиций го отегчаваха. — Вторият ми братовчед Марк Граний — Гней и Квинт също са му братовчеди, затова се надявам да минат през дома му, е банкер. Голяма част от парите си в наличност влагам при него. Докато ние си търсим заобиколни пътища да стигнем до Енария, Луций Декумий ще замине за Путеоли и ще занесе на Марк Граний писмо. Граний ще знае как да ни прати нужните средства на острова, а аз поемам грижата да ви изхраня всичките двайсет гърла за времето, докато сме далеч от Рим. — И за да успокои треперещата си ръка, я пъхна в колана си. — Луций Декумий ще потърси изостаналите. Напомням ви, че сме двайсет души, а да живееш в изгнание винаги излиза скъпо. Но за това да не се тревожите, аз имам достатъчно. Пък и Сула не може да стои вечно в Рим. Рано или късно ще трябва да потегли срещу Митридат. Проклет да е! Ще изчакаме да се накисне здраво и когато се уверим, че не може да мисли за Италия, ще се завърнем у дома. Догодина консул ще бъде клиентът ми Луций Цина, той ще се погрижи да ни посрещнат, както трябва.

Сулпиций го изгледа смаян.

— Цина е твой клиент?

— Моите клиенти са навсякъде, Публий Сулпиций, дори сред великите патрициански фамилии — изрече с видимо задоволство Марий. Започваше да се чувства по-добре — може би защото крайниците му се оросиха с кръв и вече не бяха изтръпнали. Той се запъти към изхода на храма и преди да стъпи на първото стъпало, се обърна към сподвижниците си: — Бъдете смели! Беше ми предречено, че ще бъда седем пъти консул, затова отсъствието ни може да е само временно. Когато стана отново консул, всеки от вас ще получи заслужено възнаграждение.

— Аз възнаграждение не търся, Гай Марий — отвърна му обидено Сулпиций. — Всичко, което правя, го правя заради Рим.

— Също както и всички останали, Публий Сулпиций. Но междувременно трябва да бързаме. Най-късно до залез-слънце Сула ще е затворил портите на града. Най-големи шансове за измъкване имаме през Капенската, но да си отваряме очите на четири.

— Гай Марий, с тебе тръгваме за Капенската порта — предложи мъничкият човечец от Субура. — Малкият Марий ще изтича до дома, за да събере каквито пари има в наличност. Той е най-млад от всички ни, няма да се умори. Ако на излизане завари постове пред Капенската порта, все ще намери откъде другаде да излезе. Ако трябва, ще скочи и от стената. Писмото до братовчед ти може да го напише и той, а милата ти съпруга ще добави няколко думи за по-убедително.

— Юлия! — сети се Марий и за малко да се задави от скръб.

— Ще я видиш пак, нали сам го каза преди малко? Спомни си за предсказанието. Седем пъти консул. Ще се върнеш. А тя ще бъде много по-спокойна, ако знае, че вече си в безопасност извън града. Млади Марий, с баща ти ще се скрием сред гробниците от другата страна на крепостната стена. Ще хвърляме по някое око на пътя, но ако не те видим, ти ще ни потърсиш.

Докато младият Марий бързаше към къщи, баща му и Луций Декумий поеха по Кливус Палатинус. Щом излязоха на площада при Порта Мугония, свърнаха в тясната уличка, водеща до старите колкото Рим къщи, където преди векове се бяха събирали куриите. Оттам започваше стълба, водеща до самото подножие на Палатина. По шума в далечината можеше да се разбере, че Сула и войниците му се изнасят от Есквилина и слизат към блатото Церолия, но щом двамата бегълци се оказаха пред Капенската порта, не се виждаше и следа от войници. Двамата продължиха няколко десетки метра нататък по пътя, след което се спотаиха зад една голяма гробница. Оттам можеха спокойно да наблюдават изхода от града, без да ги забележат. За двата часа, които прекараха в чакане, много хора напуснаха града. Имаше римляни, които предпочитаха да напуснат домовете си, но да стоят далеч от армията.

Най-накрая се появи и младият Марий. Водеше за поводите едро магаре — от онези, които търговците от пазара използваха за най-тежката си стока, или пък дърварите — за да карат дърва от хълма Яникулум. Заедно с него крачеше и някаква жена, скрила лицето си под тъмен шал.

— Юлия! — извика Марий и без да се тревожи, че врагът може да го наблюдава, изскочи от скривалището си.

Тя ускори крачка, приближи се до него и се сгуши в прегръдките му. Очите й се затвориха и промълви щастливо:

— О, Гай Марий, сигурна бях, че съм те изпуснала!

Успокоена, Юлия надигна глава и двамата с Марий се целунаха. Веднъж, втори път, навярно още сто.

Толкова години бяха прекарали вече заедно, а продължаваха да изпитват истинска сладост от целувките си — дори в такъв напрегнат и тревожен момент, когато всичко можеше да им се случи.

— Ще ми липсваш! — каза накрая тя, опитвайки се да не плаче.

— Няма да отсъствам дълго, Юлия.

— Не мога да повярвам, че Луций Корнелий го е направил!

— Ако аз бях на негово място, Юлия, и аз бих постъпил като него.

— Ти никога не би повел армията си срещу Рим!

— Не бъди толкова сигурна. Ако трябва да се поставя в неговото положение, то предизвикателството беше твърде голямо, за да го подмине с лека ръка. Ако не беше повел войската срещу Рим, с него беше свършено. Хора като Луций Корнелий или като мен никога не биха се примирили с подобна съдба. За негов късмет той е римският консул, негови са легионите от Капуа. В момента аз съм никой. Но ако местата ни бяха разменени, мисля, че бих постъпил по абсолютно същия начин. Тактиката му се оказа блестяща. Досега в историята на Рим са се раждали само двама души, които биха предприели подобен риск — Луций Корнелий и аз. — Марий целуна Юлия и се отдръпна. — Върви у дома и ме чакай. Ако Луций Корнелий ни отнеме къщата, ще отидеш при майка си в Кума. Спестяванията ми при Марк Граний са такива, че и като изтегля сумата, за която съм го помолил, пак ще останат достатъчно за теб. Ако ти потрябва нещо, не се колебай да се обърнеш към него. А иначе в Рим на твоите услуги ще бъде Тит Помпоний. — След което й даде знак да си тръгва. — Хайде, Юлия, не се бави!

Тя тръгна обратно към града и му хвърли последен поглед. Но Марий вече бе потънал в разговор с Луций Декумий и дори не я забеляза. Сърцето й се изпълни с гордост. Така трябваше да се държат великите мъже! В ден, когато за кратко време трябва да се вземат съдбоносни решения, един истински мъж няма право да се прощава с жена си със сълзи на очи. Строфант и още шестима от домашната прислуга я чакаха в сянката на портата, за да я придружат по пътя за дома. Юлия сякаш забрави за грижите си, гледаше само пред себе си и гордо крачеше по улиците на Рим.

— Луций Декумий, ще трябва да ни наемеш коне — говореше в това време Марий. — Напоследък язденето ми стана по-трудно, но ако се разкарвам с колесница, всички ще ме забележат. След което се спогледаха със сина си: — Взе ли торбата със злато, която пазя за подобни случаи?

— Да, също и торбата със сребърните денарии. Луций Декумий, ето ти писмото до Марк Граний.

— Добре. Дай малко от среброто и на Луций Декумий.

И така, Гай Марий избяга от Рим, яхнал кон, придружен от сина си и от магарето с жълтиците.

— Защо не пресечем Тибър с лодка и не потърсим някое пристанище в Етрурия? — попита младият Марий.

— Защото мисля, че Публий Сулпиций ще се опита да избяга оттам. Предпочитам да отидем до Остия, все пак тя е най-близо — възрази Марий. Чувстваше се все по-спокоен. През целия този бурен ден най-големият му страх бе да не се парализира отново, а крайниците му поне засега го слушаха добре. Или просто бе свикнал да му изтръпват, затова не се плашеше?

Нощта не беше паднала съвсем, когато двамата стигнаха най-предните къщи на Остия и насреща им се изпречиха крепостните стени на пристанището.

— На вратата няма пазачи — увери баща си младият Марий, който виждаше доста по-далеч от стареца.

— Тогава да влизаме, преди някой да се е сетил да ги постави. Отиваме веднага на пристанището. Все нещо ще трябва да намерим.

Марий си избра една моряшка кръчма и нахълта вътре, докато младият Марий пазеше конете и магарето в тъмното.

По всичко личеше, че жителите на Остия още не бяха научили новините от Рим. Темата на разговорите беше само една — историческият поход на Сула срещу Рим, но никой не знаеше, че градът вече е бил превзет, при това с атака. Сред пиещите по масите нямаше човек, който да не познава Марий, но пък и никой не подозираше, че великият мъж тази вечер е просто един злощастен беглец.

— Бързам да замина за Сицилия — каза на висок глас той, докато черпеше всички присъстващи. — Дали няма да се намери някое корабче, готово да отплава?

— Ако желаеш, мога да ти предложа своето — наведе се към него един от съседите му с вид на изпечен мошеник. — Публий Мурций. На твоите услуги, Гай Марий.

— Стига да тръгнем още тази вечер, Публий Мурций, ще ти заплатя добра цена.

— Ще вдигна котва най-късно до полунощ — увери го той.

— Чудесно!

— Но искам да ми платиш предварително.

Когато баща му свърши със сделката, на вратата се появи младият Марий. Старият воин стана от масата, усмихна се на моряците наблизо и гордо го представи:

— Синът ми!

След това го хвана под ръка и го изведе обратно на пристанището.

— Ти няма да пътуваш с мен — рече, щом двамата се усамотиха. — Ще намериш друг път до Енария. Ако пътуваме заедно, вероятността да ни заловят, е по-голяма. Вземи магарето и двата коня и тръгвай още сега за Тарацина.

— Ти защо не дойдеш с мен? В Тарацина ще сме в по-голяма безопасност.

— Не съм достатъчно здрав за такова дълго пътуване. Качвам се на кораб оттук и се моля на боговете да ми пратят попътен вятър. — Целуна едва-едва сина си по бузата. — Ти ще вземеш златото, на мен ще ми оставиш само среброто.

— Или ще делим всичко по равно, или няма да взема нищо — възрази му младежът.

Марий въздъхна.

— Гай Марий Младши, защо навремето не посмя да ми признаеш за убийството на консула Катон? Защо отрече, когато те попитах?

Синът му зяпна като ударен от гръм.

— Защо ти хрумна да ме питаш за това? Точно днес? Толкова ли е важно?

— За мен е важно. Нищо чудно Фортуна да ми е обърнала завинаги гръб. Може и да не се видим повече. Защо ме излъга?

Младият Марий се усмихна като невинно детенце и сякаш срещу Марий изведнъж застана майка му Юлия.

— О, татко! Човек никога не знае какво точно искаш да чуеш от него! Затова те излъгах, не за друго. Ние всички се опитваме да ти говорим това, което мислим, че ще ти хареса да чуеш. Това е неизбежното наказание за всички, които са се добрали до величието! Тогава просто реших, че ще е по-разумно да отрека. Мислех си, че си в онези свои настроения, когато държиш на всяка цена да се покажеш честен и справедлив пред околните. Казах си, че ако е така, по-добре да не признавам нищо; току-виж честта те принудила да се отречеш от мен. Ако не съм постъпил правилно, мога само да те моля за прошка. Но пък и ти тогава с нищо не ми даде да разбера какво мислиш. Беше се затворил в черупката си като охлюв по време на суша.

— А пък аз реших, че се държиш като разглезено хлапе!

— О, татко! — поклати глава той и от разочарование в очите му се появиха сълзи. — Не може синът на един велик човек да бъде разглезено хлапе. Та нали ти си моят пример за подражание! Уви, за теб светът е като детска площадка, която трепери под титаничните ти крачки. В това време ние, смъртните, само внимаваме да не попаднем под краката ти и се чудим с какво да те зарадваме. Никой от хората край теб не може да се смята за твой равен. Включително и аз, твоят роден син.

— Тогава ме целуни отново и върви. — Двамата се притиснаха един към друг като стари другари и за пръв път бащата си рече, че боговете са го дарили с достоен син. — Между другото постъпи правилно.

— Кога?

— Когато уби Катон.

Младият Марий махна пренебрежително.

— О, да, знам! Хайде, ще се видим на Енария, през декемврийските иди.

— Гай Марий! Гай Марий! — обади се нечий плах гласец.

Марий се обърна към кръчмата.

— Ако си готов, да се качваме на кораба — подкани го Публий Мурций, който сякаш се чувстваше не на място в присъствието на великия мъж.

Марий въздъхна. Вътрешният глас му подсказваше, че пътуването наистина ще е изпълнено с рискове. Капитанът не се оказваше ни най-малко алчният и смел пират, за какъвто го бе сметнал в началото.

Това, което го успокои донякъде, бе самият кораб. Изглеждаше здрав и бързоходен, но се чудеше дали би могъл да се справи с откритото море между Сицилия и Африка. В крайна сметка беглецът отсега трябваше да се замисли за всички възможни последствия от днешните събития — дори за най-лошите. И ако корабът си го биваше поне донякъде, то капитанът Мурций му изглеждаше все по-неспособен и по-неспособен. През цялото време не вършеше нищо полезно, само се вайкаше. Поне изпълни обещанието си да побърза и преди полунощ беглецът вече бе от другата страна на пясъчните плитчини, които често затваряха входа на пристанището. Духаше умерен, но постоянен североизточен вятър, твърде удобен, за да се следва италийският бряг. Мурций бе забравил да натовари баласт, с който да запълни празния трюм, и корабът стенеше и скърцаше като болен от подагра човек, но затова пък екипажът беше в добро настроение. С такъв вятър гребците можеха да си починат, а кормчията просто трябваше да следва брега.

Призори обаче вятърът се усили почти до буря и за нещастие се обърна на сто и осемдесет градуса.

— Ами сега? — чудеше се какво да прави плашливият Мурций. — Вятърът ще ни върне право в Остия.

— Златото в кесията ми подсказва, че няма да се случи подобно нещо, Публий Мурций. А златото в другата кесия обещава, че скоро ще пристигнем на остров Енария.

Мурций го изгледа с известно подозрение, но никой не може да устои на обещание за много злато. Колкото и да не им се искаше да гребат, моряците бяха сложени на веслата и като свалиха голямото платно, всички дружно започнаха да се борят с ветровете.

Секст Луцилий, който се падаше първи братовчед на проконсула Гней Помпей Страбон, — кроеше големи надежди за наближаващите избори в плебейското събрание. Не по-малко консервативен от който и да било друг член на фамилията, той очакваше с нетърпение бъдещата си служба. Беше се зарекъл да сложи трибунското си вето върху всяка от законодателните машинации на колегите си радикали. Че такива щеше да има, никой не се съмняваше. Но изведнъж консулът Сула реши да поведе войските си срещу Рим, да превземе града с бой и да се разположи на лагер при блатото Палус Цецролие. Подобно на много други свои съграждани и Секст Луцилий започна да се чуди как всичко това ще се отрази на неговите лични планове. По принцип нямаше нищо против действията на Сула; ако зависеше от него, Марий и Сулпиций отдавна щяха да бъдат удушени в подземието на Тулианум или дори по-зле — щяха да бъдат хвърлени от Тарпейската скала. Луцилий често се занимаваше с мисълта на какво ли ще прилича обемистото тяло на Гай Марий, подхвърлено от високо. В цял Рим нямаше човек, който да не обича от все сърце или да не мрази от дъното на душата си старата ментула, а Секст Луцилий беше от втория тип. Ако някой го попиташе какво толкова има против Марий, той веднага би отговорил, че без Марий нямаше да се стигне нито до Сатурнин, нито до Сулпиций. Така омразата му си намираше оправдание.

Разбира се, Луцилий не пропусна случая да се представи лично на Сула, да му предложи с ръка на сърцето вярна служба и да му обещае, че на следващата година консулът ще има в негово лице един предан и услужлив народен трибун. Но консулът предпочете, вместо да разчита на предани трибуни, просто да лиши плебейското събрание, от каквато и да е власт. Надеждите на Секст Луцилий като че ли се оказваха напразни. Единствената му радост беше смъртната присъда, произнесена над бегълците; за човек, способен да мрази, това беше добра вест. По-късно обаче се убеди, че с изключение на опасния Сулпиций, никой от двайсетте не е бил преследван. Дори Гай Марий, който заради разбойничеството си заслужаваше много по-строго наказание от Сулпиций, бе оставен да си живее живота! Луцилий веднага се оплака по въпроса пред Сцевола Понтифекс Максимус, но той едва не го удари.

— Наистина ли си толкова тъп, Секст Луцилий, или само се опитваш? — попита Сцевола. — Важното беше да изгоним Гай Марий от Рим. Как си представяш от всички римляни на тази земя Луций Корнелий да отнеме живота тъкмо на него! Щом дори ние, римските аристократи, можем само да оплакваме решението му да завземе със сила Рим, представяш ли си какво мислят съгражданите ни по въпроса? Представяш ли си реакцията на народа, щом се разбере, че Гай Марий е бил убит? Какво значение дали е станал жертва на престъпление, или е бил осъден от народното събрание? Всъщност никой и не е искал да го осъжда на смърт. Луций Корнелий беше принуден да предаде делото с бегълците пред центуриатните комиции. Не знам дали си осведомен, но центуриатните комиции разглеждат единствено обвиненията в пердулион — онази най-тежка форма на държавна измяна, която се наказва задължително със съд. Затова и Гай Марий получи подобна присъда. Луций Корнелий обаче не иска да си цапа ръцете, за него е достатъчно, че той стои далеч от Рим. Гай Марий представлява институция, а само малоумник може да посегне с лека ръка на една институция. По-добре си върви, Секст Луцилий, и не занимавай консула с подобни глупости!

Секст Луцилий си отиде — какво друго да прави? Дори не се опита да се срещне със Сула. Колкото и да беше тъп, добре разбра чутото от устата на понтифекса. Никой в положението на консула не би искал да си цапа ръцете с убийството на Гай Марий. Но фактите си бяха факти: Гай Марий беше осъден за държавна измяна от центуриатните комиции, но вместо да бъде преследван от властите, се разхождаше свободно по света. Бяха го оставили безнаказано да се измъкне! Стига да не стъпи никога повече в Рим или в някой от по-големите италийски градове, той беше свободен човек и можеше да върши, каквото сметне за добре. Нали никой не убива институциите?

„Е, Гай Марий — давеше се от злоба Секст Луцилий, — направил си си сметката без кръчмаря. Ще бъда щастлив, ако вляза в историята като човека, който е сложил край на обществено опасната ти кариера.“

Веднага след разговора си със Сцевола Секст Луцилий се свърза с някаква дружина от петдесет конници, освободени наскоро от служба. Също както и всички останали жители на страната наемниците се нуждаеха от повече пари в кесията си. Поръча им да потърсят Гай Марий. Ако случайно го открият, да го убият на място. Както се прави с осъдените за държавна измяна.

Междувременно в плебейското събрание се проведоха изборите за народни трибуни. Секст Луцилий не се отказа от предишните си намерения и дори намери място в колегията. Както обикновено гласоподавателите държаха сред трибуните да има поне един-двама консервативно настроени. Така ставаше по-забавно на Форума.

След успеха на изборите и въпреки ограничените си правомощия Секст Луцилий стана още по-дързък. Той веднага извика при себе си главатаря на дружината и му заговори направо:

— В цял Рим ще намериш малко хора без финансови затруднения. Един от тях съм аз. Затова ти обещавам още хиляда денарии, ако ми донесеш главата на Гай Марий. Само главата!

За сумата от хиляда денарии човекът насреща му би обезглавил на драго сърце цялото си семейство.

— Ще направя всичко, на което съм способен, Секст Луцилий — обеща той на благодетеля си. — Знам със сигурност, че старецът не е на север от Тибър, затова ми остава само да потърся на юг.

Шестнайсет дни след напускането на Остия корабът на Публий Мурций отказа да се бори повече с природната стихия и хвърли котва в пристанището на Цирцеи, на някакви си седемдесет километра от началната точка на пътуването. Моряците бяха изтощени, а и коритото започваше да пропуска вода повече от допустимото.

— Съжалявам, Гай Марий, но друг избор нямаме — вдигна рамене Публий Мурций. — Нямаме сили да се борим повече с югозападния вятър.

Гай Марий кимна с разбиране.

— Щом трябва, значи трябва. Но аз ще остана на борда.

Подобен отговор нямаше как да не се стори странен на Публий Мурций и той замислено се почеса по главата. Трябваше му да стъпи на твърда земя, за да разбере какво точно се е случило. Целият град обсъждаше събитията в Рим и най-вече смъртната присъда, произнесена над Гай Марий. Сулпиций никога нямаше да стане известна личност в провинцията, но Гай Марий беше смятан за герой дори и далеч от Рим. Щом научи новината, капитанът веднага се прибра на кораба си.

Колкото и да му беше неприятно, Мурций бе твърдо решен да се раздели с клиента си.

— Съжалявам, Гай Марий, но аз съм почтен гражданин, трябва да си пазя кораба и бъдещето. Досега през живота си не съм пренасял контрабанда, затова нямам намерение тепърва да нарушавам законите. Когато са ми искали пристанищна такса, съм я плащал, когато са ми искали мито върху стоката, и него съм плащал. В цяла Остия, в цяло Путеоли няма да намериш човек, който да ме упрекне в каквото и да било. Започвам дори да се чудя дали тези непрестанни насрещни ветрове не са знак от боговете, които ме предупреждават да внимавам. Събирай си багажа и скачай в лодката. Ще трябва да си намериш друг кораб. На никого не съм казал кой пътува с мен, но рано или късно моряците ще се раздрънкат. Ако сега слезеш мирно и тихо на брега и не се опиташ веднага да хванеш друг кораб, мисля, че ще се оправиш. Най-добре иди до Тарацина или Кайета, там имаш по-големи шансове да успееш.

— Благодаря ти за човещината, Публий Мурций — отвърна му любезно Марий. — Друго си е да знаеш, че са могли да те предадат, а не са го сторили. Колко ти дължа за пътешествието дотук?

Мурций твърдо отказа да му плащат допълнително.

— Това, което ми даде в Остия, е напълно достатъчно — увери той пътника. — По-добре си върви, докато не е станало късно!

С помощта на Мурций и двамата бордови прислужници Марий успя да се прехвърли през борда и да стъпи в лодката. Отпусна се на пейката уморен и с чувството, че за последните няколко дни се е състарил с години. Не бе взел със себе си нито прислуга, нито дори придружител, а за шестнайсетте дни по море Публий Мурций се бе уверил, че парализата е на път отново да обхване тялото на видния пътник. Колкото и да обичаше да се оплаква от трудностите, капитанът не намери сили да остави беглеца току-тъй на пристанището. Лично застана на греблата и го откара на юг, далеч от крайните къщи на Цирцеи, където остана няколко часа да му прави компания, докато робите отидат до града и се върнат с подходящ кон и храна за из път.

— Отново ти казвам, че ужасно съжалявам, Гай Марий. Бих искал да ти помогна, но не смея. — Той се поколеба дали да изплюе камъчето, накрая реши, че така ще е най-добре. — Разбираш ли, осъдили са те за държавна измяна. Ако те заловят, трябва да те убият на място.

Марий го изгледа с недоверие.

— В държавна измяна? Искаш да кажеш пердуелион?

— И ти, и приятелите ти сте били съдени пред центуриатните комиции. Всички сте признати за виновни.

— Центуриатните комиции! — Не вярваше на ушите си.

— Хайде, по-добре тръгвай — подкани го Мурций. — На добър час.

— Дано поне ти се върне късметът. Сега, когато корабът ти се отърва от причинителя на твоите нещастия. — И като срита коня си в хълбоците, се скри в близката гора.

„Колко хубаво, че поне се махнах от Рим! — мислеше Марий по пътя. — Центуриатните комиции! Изглежда, нашият приятел се е зарекъл твърдо да ми вземе главата. И като си помисля, че през последните дванайсет дни се ругаех защо изобщо съм заминал… Вече се бях примирил, че правият е бил Сулпиций. И се ядосвах, че е твърде късно да върна нещата, както са си били. А излиза, че аз съм бил правият, и още как! Не съм и предполагал, че някой може да ме осъди в народното събрание. Мислех, че добре познавам Сула, казвах си, че най-много да прати наемен убиец. Но да се окаже чак такъв глупак, че да ме изправи пред съд! Не, сигурно има подробности, които не знам.“

Щом се отдалечи достатъчно от Цирцеи, слезе от коня и продължи пеша. Болестта му се беше влошила и язденето се превръщаше в истинско мъчение. Ако не служеше за друго, то животното поне носеше жълтиците на гърба си. Колко ли път имаше от Цирцеи до Минтурна? Петдесет километра може би, особено ако върви встрани от Апиевия път. Цялата област беше в блата и мочурища и комарите можеха да те изядат, както си вървиш, но поне щеше да си спести нежелани срещи. Младият Марий вече трябваше да е минал през Тарацина, затова беше по-добре да не се отбива там. Минтурна си струваше да опита. Голям град, спокоен, преуспяващ, почти незасегнат от войната срещу италийците.

Разстоянието му отне четири дни, през които почти нямаше какво да яде. Откакто храната, която носеше със себе си, свърши, той веднъж се бе отбил у една самотна стара жена да хапне от чорбата й, и втори път даде пари на някакъв скитник-самнит да отиде до близкото село и да купи хляб и сирене за двамата. Нито старата жена, нито скитникът съжаляваха за услужливостта си, защото им остави по една жълтица за благодарност.

Лявата му половина натежаваше все повече и повече и Марий се чувстваше като пленник, вързан с верига за крака. Но понеже друг изход нямаше, продължаваше неуморно напред, за да стигне най-сетне стените на Минтурна. Докато се приближаваше до града, скрит в близката гора, Марий забеляза петдесетина конници, които идваха в тръс откъм Апиевия път. Старецът се прислони зад няколко елхови дървета и проследи непознатите, които спокойно минаха през градската порта и се изгубиха в града. За щастие пристанището на Минтурна се намираше вън от крепостта, затова Марий заобиколи стените отдалеч и стигна незабелязано до кея.

Време беше да се освободи от коня. Развърза торбата с парите от седлото и като шибна здраво животното, го прати обратно към Цирцеи. След което си хареса една приветлива кръчмичка. Щом влезе вътре, обяви на всеослушание:

— Аз съм Гай Марий. Осъден съм на смърт заради държавна измяна. Никога не съм бил толкова уморен през живота си. Искам вино.

В кръчмата имаше само седем души. Всички се обърнаха към него и го изгледаха със зяпнали уста. Изведнъж столовете заскърцаха и моряците го наобиколиха — не за да му причинят зло, а за да го пипнат за щастие.

— Заповядай, заповядай! — покани го да седне сияещият съдържател. — Ама наистина ли си Гай Марий?

— Защо, не отговарям ли на описанието? Вярно е, че съм дърт като вещица и половината лице ми го няма, но не ми казвай, че можеш да срещнеш Гай Марий и да не го познаеш!

— Аз винаги ще позная Гай Марий, ако го срещна — обади се един от клиентите. — Ти си Гай Марий. Бяха на Форум Романум, когато защити Тит Титиний.

— Вино, искам вино — рече вместо отговор Марий.

Веднага му го поднесоха и понеже той обърна чашата си на един дъх, наляха му втора. Предложиха му и храна.

Докато се хранеше, бе така любезен да разкаже на околните за нашествието на Сула и за собственото си бягство. Нямаше нужда да обяснява в какво точно се състои престъплението пердуелион и какво става с осъдените. На целия полуостров едва ли имаше човек — независимо дали римлянин, латин или италиец, който да не знае що е това държавна измяна. По принцип хората от кръчмата не само че не биваше да си губят времето в излишни приказки с един държавен изменник, ами вече трябваше да са го издали пред градските власти и да са се погрижили за екзекуцията… Което означаваше, че и те самите могат да я изпълнят. Но никой от тях дори не помисли да стори подобно нещо. Всички искаха да чуят историята от собствената му уста, а когато той се умори да разказва, слушателите му скочиха да му помогнат по дървената стълба на горния етаж. Беглецът се отпусна тежко на леглото и в продължение на десет часа спа непробудно.

Когато се събуди, установи, че някоя добра душа е изпрала и наметалото, и туниката му, и е измила ботушите му — отвън и отвътре. Откакто се бе качил на злощастния кораб на Мурций, не се бе чувствал така бодър и отпочинал. Дори не му трябваше помощ, за да слезе по паянтовата стълба. За негова огромна изненада заведението беше претъпкано с народ.

— Всички са дошли заради теб, Гай Марий — осведоми го съдържателят, който излезе най-отпред, за да му подаде ръка. — За нас е чест да те подслоним в своя град!

— Аз съм човек, осъден на смърт, кръчмарю, и предполагам, че цялата страна гъмжи от въоръжени мъже, които ме търсят. Аз самият видях как вчера дружина главорези влезе в града ви.

— Да, те са сега на площада и разговарят с градските дуумвири. Също като теб, Гай Марий, и те си отпочинаха добре през нощта, а сега обикалят из Минтурна. Половината град знае, че си тук, но това да не те тревожи. Никой от нас няма да те предаде. Нито ще кажем на дуумвирите. Те са от хората, дето слагат закона над всичко, и държат той да бъде спазван до последната буква. По-добре да не разберат, че си тук. Ако научат, колкото и да не им се иска, ще поискат да те екзекутират.

— Благодаря ви за съчувствието, добри хора — не знаеше какво друго да каже Марий.

Щом кръчмарят свърши да говори и се дръпна встрани, на негово място застана нисък и възпълничък човечец, когото не си спомняше от предната вечер.

— Казвам се Авъл Белей — представи се той, — и съм един от по-едрите търговци в града. Притежавам няколко кораба, така че ако знам от какво се нуждаеш, мисля, че лесно бих могъл да ти услужа.

— Нуждая се от кораб, който да ме отведе далеч от Италия. Трябва да отида на място, където никой римлянин не би могъл да посегне над живота ми.

— Това няма да е трудно за мен. Тези дни пристигна тъкмо корабът, който ще ти свърши работа. Ти закуси спокойно, аз ще те изчакам, за да те заведа до него.

— Сигурен ли, че искаш да ми помогнеш, Авъл Белей? Напомням ти, че тези хора искат да ме убият. Ако разберат, че си ме спасил, могат да се нахвърлят върху теб.

— Това е риск, който бих поел с готовност.

Час по-късно Марий бе качен на лодка и прехвърлен на борда на голям кораб за пренасяне на жито. Заради постоянните си рейсове до Сицилия и Африка той трябваше да е доста по-солиден и издръжлив от корубата на Публий Мурций.

— Преди няколко дни разтовари африканското зърно в Путеоли и чака кога ще поеме обратно на път. Смятах да го задържа, докато не спре югозападният вятър — обясняваше Белей, докато помагаше на Гай Марий да се изкатери по дървената стълба при кърмата. Стълбата бе направена за пъргави моряци и създаваше трудности на скования Марий. — Трюмът е пълен догоре с фалернско вино, което се търси на африканския пазар. Така че няма да се люшкаш много, а и има с какво да се почерпиш. Винаги държа корабите си готови за отплаване — с, това капризно време човек не бива да изпуска шанса си. — Последното беше казано и като намек за нерадостното положение на великия Марий.

— Не знам как да ти се отблагодаря другояче, освен с пари.

— За мен е чест да ти помогна, Гай Марий. Не ме лишавай от тази чест заради някакви си жълтици. Мога да те уверя, че до края на живота си ще почивам на лаврите, които ми окачаш в този паметен миг. Целият род ще разправя как аз, търговецът от Минтурна, помогнах на великия Гай Марий да избяга от преследвачите си.

— А пък аз цял живот ще ти бъда признателен, Авъл Белей.

Белей слезе обратно в лодката, махна за сбогом на беглеца и нареди на гребците да го върнат на кея.

В това време петдесетте легионери се разхождаха из града и питаха хората, дали не са виждали, или чували Гай Марий. Авъл Белей тъкмо стъпи на кея, когато конниците се появиха на пристанището. Първоначално не му обърнаха внимание — нямаше откъде да знаят, че той е собственик на кораба, който се канеше да вдигне котва; но съвсем естествено погледнаха към самия кораб и сред моряците, натиснали веслата, изведнъж забелязаха познатата фигура на беглеца.

Водачът на бандата пришпори коня си и като излезе на самия край на кея, сложи две ръце пред устата си и извика към кораба:

— Гай Марий, арестуваме те! Капитане, на борда на кораба ти се е качил престъпник, бягащ от римското правосъдие! От името на римския Сенат и народ ти заповядвам да свалиш платното и да ми предадеш беглеца.

Моряците от кораба посрещнаха тези думи с видимо презрение, а невъзмутимият капитан продължи да дава последни нареждания преди отплаване. Марий обаче погледна към брега, колкото да види, че добрият Белей е наобиколен от конниците. Тежка буца заседна на гърлото му.

— Капитане, спри! — извика той. — Притежателят на кораба е арестуван от хората, които ме преследват. Трябва да се върна!

— Изобщо не е необходимо, Гай Марий. Авъл Белей винаги е знаел как да се измъкне от подобни положения. Освен това той те е предал на моите грижи и изрично ми е заповядал да те отведа далеч от Италия. Не мога да не му се подчиня.

— Ще правиш каквото ти казвам, капитане! Веднага пусни котва!

— Ако го сторя, Гай Марий, никога повече няма да командвам кораб. Авъл Белей ще използва червата ми вместо корабни въжета.

— Хвърли котва и ме върни обратно в лодката, капитане. Настоявам! Ако те е страх да ме върнеш на самото пристанище, можеш да ме откараш до друго място, където да не ме открият. — Бе вперил свиреп поглед в очите на капитана, сякаш се канеше да го изяде. — Послушай ме, капитане! Настоявам да сляза!

Макар да знаеше, че желанието на Марий е неразумно, капитанът се подчини. Нещо в погледа на беглеца му напомняше, че има пред себе си велик пълководец, несвикнал да му възразяват.

— Добре тогава, ще те закарам при блатата — вдигна рамене той. — Познавам района добре. Има сигурна пътека, по която ще се върнеш невредим до Минтурна. Щом стигнеш града, се скрий някъде и изчакай конниците да си заминат. Аз ще те изчакам навътре в морето.

Марий отново трябваше да се прехвърли с усилия от кораба на лодката; този път обаче се сети да застане откъм далечния борд и да се спотаи зад главите на моряците. Така можеше да подлъже войниците, които продължаваха да викат по посока на кораба и да искат да им се предаде беглецът.

За голямо нещастие на Марий главатарят на бандата се оказа с изключително силно зрение и щом лодката се показа зад носа на кораба, веднага го разпозна между шестимата гребци.

— Бързо, всички на конете! — извика той на другарите си. — Да го оставим тоя глупак тук, той не е важен. Ще последваме лодката по суша.

Това се оказа лесна работа, защото точно покрай морския бряг вървеше добре утъпкана пътека, прокарана, за да не затънат пешеходците в солените блата около устието на Лирис. Конниците скоро настигнаха лодката и дори я изпревариха. По едно време обаче тя се изгуби от погледа им зад гъстата растителност край реката и повече не я видяха.

— Не спирайте. Ще го пипнем ние тоя хитрец, пък да видим!

Наемниците на Секст Луцилий наистина пипнаха Марий два часа по-късно и тъкмо навреме, за да му спасят живота. Той беше захвърлил дрехите си и с отчаяни усилия се опитваше да се измъкне от черната блатна кал, засмукала го до кръста. Бе останал без сили. Да се измъкне това тежко туловище не беше никак лесно, но дружината беше голяма и с общи усилия успя да издърпа жертвата от хищната прегръдка на блатото. Един от конниците свали наметалото си и понечи да наметне пленника, но главатарят му го спря.

— Нека дъртакът походи малко гол. Искам тия от Минтурна да видят с очите си на какво е заприличал великият Гай Марий! В целия град са знаели, че е тук. Заслужават наказание, че са го крили.

И така беше поведен гол и бос между конете на преследвачите си. След много спъване и падане и след като конниците не сметнаха за нужно да си почиват заради него, Марий се озова отново насред Минтурна. Още щом наближиха първите къщи и край пътеката се забелязаха хора, главатарят на дружината започна на висок глас да вика жителите на града да се покажат и да видят как бил заловен беглецът — престъпник Гай Марий. Само след няколко минути той щял да изгуби главата си на градския форум.

— Елате, елате всички! — подканваше главорезът гражданите.

Няколко часа след пладне конниците излязоха на градския площад, придружени от половината население на Минтурна. Хората бяха толкова смаяни и объркани, че дори не намираха сили да протестират срещу начина, по който убийците се държаха с великия Гай Марий. Из града добре се знаеше, че беглецът е осъден за държавна измяна, но у всеки жител се прокрадваше гняв и възмущение. Със сигурност Гай Марий не би извършил държавна измяна!

Двамата управители на Минтурна вече чакаха пред входа на заседателната зала. Около тях се бе скупчила групата на местните глашатаи и пазители на реда, които трябваше да покажат на арогантните римски пратеници, че Минтурна не е паднала на колене и че в случай на нужда ще се стигне до съпротива.

— Заловихме Гай Марий в момента, в който се канеше да избяга на кораб от пристанището на града — рече предводителят на конниците. По тона му хората трябваше да разберат, че са отговорни за това деяние. — Цяла Минтурна е знаела, че той се крие в града; цяла Минтурна се е опитала да му помогне.

— Градът не може да бъде държан отговорен за деянията на неколцина свои жители — отвърна му троснато по-високопоставеният от двамата управители. — Така или иначе, щом сте заловили своята жертва, вземайте я със себе си и не ни се мяркайте повече пред очите.

— О, на мен тя не ми трябва цялата! — усмихна се зловещо конникът. — Трябва ми само главата. Останалото можете да запазите за себе си. Виждам една хубава каменна пейка в края на площада; мисля, че ще свърши работа. Ще му опрем главата върху камъка и след секунда тя ще бъде отсечена.

Хората изгледаха с ужас главорезите. Дуумвирите отправиха изпълнени с ненавист погледи към дружината, а въоръжените мъже зад тях раздрънкаха оръжия.

— И според вас коя власт на света може да ви позволи да екзекутирате насред центъра на Минтурна човек, който е бил шест пъти римски консул и който отдавна се е превърнал в национален герой? — попита по-старшият от управителите. Докато говореше очите му огледаха цялата дружина, начело с предводителя й, сякаш искаха да им върнат за неприятните чувства, които бяха причинили рано сутринта на градоначалника, вдигайки го от леглото. — Като ви гледам, не ми приличате да сте римски войници. Откъде да знам със сигурност, че не ме лъжете?

— Бяхме наети специално за тази цел — отговори му главатарят на дружината, но по тона му пролича, че е изгубил част от надменността си. Твърде много омраза се четеше в погледите на гражданите, а и хората около дуумвирите демонстративно наместиха ножниците си така, че да извадят по-лесно мечовете от тях.

— Кой ви е наел? Римският Сенат и народ? — попита отново управителят, все едно е станал адвокат на осъдения.

— Точно така.

— Не ти вярвам. Представи ми доказателство.

— Този човек е осъден за държавна измяна! Знаеш много добре какво означава това, дуумвире. В очите на цялото римско и латинско общество неговият живот не представлява нищо. Никой в Рим не би ми позволил дори да го върна жив в града. Наредено ми е да занеса само главата му.

— Тогава — отвърна му със завидно спокойствие дуумвирът — ще трябва най-напред да се сражаваш с цяла Минтурна. Иначе главата ще си остане за нас. Ние в нашия град не сме варвари. Един римски гражданин, при това с общественото положение и авторитет на Гай Марий не може да бъде обезглавен като обикновен роб или бездомник.

— Ако трябва да сме съвсем справедливи, Гай Марий вече не е римски гражданин! — просъска гневно наемникът. — Но ако толкова държите работата да бъде свършена, както трябва, оставям екзекуцията на вас! Сега аз заминавам обратно за Рим, за да донеса доказателствата, които вашият дуумвир поиска от мен. Ще се върна след три дни. Би било добре за Минтурна, ако не заваря Гай Марий жив, иначе целият град ще отговаря пред римския Сенат и народ. След три дни ще отрежа и главата на мъртвия Гай Марий, така както ми беше заповядано.

През цялото това време Марий бе държан вързан между конниците и с окаяното си състояние докара много от гражданите до сълзи. Много от дружинниците се чувстваха измамени и един от тях дори посегна към меча си да го посече, преди да е станало късно. Щом забеляза жеста му обаче, цялата тълпа се спусна върху пришълците и няколко души веднага наобиколиха осъдения. Кой с оръжие, кой с голи ръце, всички бяха готови да се бият.

— Минтурна ще плати за това! — закани се главатарят на бандата.

— Минтурна ще екзекутира осъдения така, както се екзекутират граждани с дигнитас и аукторитас — обеща първият управител. — Сега си вървете!

— Един момент! — обади се нечий дрезгав глас. Гай Марий излезе пред тълпата от граждани и се обърна към мъчителите си. — Не беше трудно да измамите тези непросветени провинциални жители, но мен да ме измамите не можете! Рим никога не е използвал наемници, за да изпълняват съдебни присъди. Нито Сенатът, нито народното събрание биха прибягнали до подобно решение. Вас трябва да ви е наело частно лице. Кое е то?

Можеше да е стар, болен и гол, но, изглежда, гласът му бе запазил онази магическа сила, която бе карала да треперят и най-могъщите му противници. Без дори да се осъзнае, сякаш отговаряше на своя началник в армията, главатарят отговори:

— Секст Луцилий.

— Благодаря! — кимна доволно Марий. — Няма да го забравя.

— Не ме интересува какво ще запомниш! — сбогува се с презрение наемникът и дръпна юздите на коня си, за да го изправи на два крака. — Не забравяй, че ми даде дума, магистрате! Когато се върна, очаквам да намеря Гай Марий мъртъв. Нека главата му бъде готова за отрязване.

Щом дружината се изгуби в далечината, дуумвирът кимна към въоръжените си помощници.

— Гай Марий да се затвори.

Подчинените му извлякоха осъдения от тълпата и без да го блъскат или дърпат, го отведоха до храма на Юпитер Оптимус Максимус. В подземието на храма имаше килия, където обикновено прибираха за през нощта някой пияница, сбил се в кръчмата, или пък луд.

Щом отведоха Марий от площада, всички жители на града се скупчиха на групи и шумно обсъждаха случилото се. Явно възнамеряваха да останат из близките пивници, където спореха и се караха. А Авъл Белей, който единствен знаеше развитието на събитията, се местеше от група на група и упорито убеждаваше в нещо съгражданите си.

Минтурна разполагаше с няколко държавни роби, сред които личеше особено един. Бяха го купили преди две години от пътуващ търговец и за това време той бе доказал, че петте хиляди денарии, платени от общината, са си стрували. В деня на покупката робът бе само на осемнайсет години, казваше се Бургунд, принадлежете на германското племе на кимврите и представляваше същински исполин. В Минтурна живееха няколко души с ръст от шест стъпки нагоре, но Бургунд стърчеше с цяла глава над всеки от тях. Мускулите му представляваха внушителна маса, способна да смачка всичко по пътя си и сякаш за да подчертае физическите способности на човека, природата го бе лишила кажи-речи от всякакви умствени. Което не можеше да изненада. Бе шестгодишен, когато баща му падна убит при Верцела, и оттогава прекарваше живота си по чужди домове, третиран по същия начин, както и всички роби — варвари в Рим. Германите никога не се бяха радвали на привилегиите и големите доходи, които си докарваха събратята им от гръцки произход. Неслучайно сред всички елини именно най-грамотните и способните се продаваха доброволно в робство, за да не умрат от глад по родните си места. За сметка на това такива като Бургунд живееха по-зле от кучетата, спяха в дървени бараки на края на града и се надяваха някой да ги хареса. За Бургунд бе същинско чудо, когато някаква жена, любопитна да узнае как се любят варварите, дойде специално да го отведе в дома си. Тогава му се струваше, че самата богиня Нерт е дошла с вълшебната си колесница, за да го спаси от мъките на земния живот. Той дори не се бе замислял над възможността да избяга. Дори може да се каже, че не се оплакваше от съдбата си; напротив, последните две години, прекарани в тихия градец Минтурна, му се сториха приятни и щастливи. В града за пръв път разбра какво означава да те смятат за човек и да се отнасят поне с известно уважение към личността ти. Дори му бяха дали да разбере, че доходите му ще нараснат, че един ден ще му позволят да се ожени и да има деца. А ако продължава да работи добре, децата му ще получат свобода.

Останалите държавни роби в града се занимаваха с плевене, чистене на улици, миене на къщи и други подобни неща. Бургунд обаче бе натоварен с всички задачи, изискващи голяма физическа сила или силна воля на духа. Именно той трябваше да прочиства градската канализация, когато речните наводнения я задръстваха с кал и тиня, или да тегли труповете на коне, магарета и друг добитък, когато на животните им скимнеше да умрат на неподходящо място; пак Бургунд сечеше дърветата покрай пътя, за да не паднат върху главите на пътниците, той гонеше бесните кучета или копаеше канавки по улиците. Подобно на всички големи хора кимвриецът беше по природа благ и добродушен; знаеше, че е по-силен от околните и не изгаряше от желание да им го докаже. Навреме му бяха втълпили в главата, че със силните си ръчища, дори на шега да удари човек, ще го убие на място. С времето дори бе усвоил техника как да се справя с пияните моряци от кръчмата, без да ги осакатява, или със смелчаците, които от скука го дразнеха и предизвикваха, без да им смаже главите по погрешка. Заради това си добродушие той на няколко пъти бе опитвал острието на някой нож, но пък си печелеше уважението на съгражданите.

И така, след като бяха прехвърлили на тях неприятната задача да екзекутират Гай Марий и след като се бяха зарекли да го сторят по възможно най-римския начин (и с ясната мисъл, че деянието няма да бъде погледнато с добро око от съгражданите им), двамата магистрати пратиха да им повикат роба Бургунд.

Той не знаеше нищо за събитията от деня, тъй като го бяха натоварили да събира големи камъни под стените на града с идеята по-нататък пак той да заздрави градските укрепления. Когато един от събратята му роби дойде да го повика, Бургунд мълчаливо се запъти към площада. Макар да ходеше привидно бавно, заради огромните му крачки другият роб трябваше да подтичва край него.

Дуумвирът го чакаше в градинката близо до площада. В единия й край се намираше административната сграда на Минтурна, в другия — храмът на Юпитер Оптимус Максимус. Управителят разбираше, че ако желае работата да бъде наистина свършена, то това трябва да стане веднага и без знанието на гражданите.

— А, Бургунд, точно ти ми трябваш! — зарадва се дуумвирът (колегата му, който не можеше да се похвали с толкова твърд характер, бе изчезнал вдън земя). — В килията под храма стои един затворник. — Тук той се обърна на една страна и продължи да говори през рамо, сякаш ставаше дума за някоя детинска работа. — Ще го удушиш. Той е предател и народът го е осъдил на смърт.

Германецът застина и бавно вдигна ръце пред очите си, сякаш едва сега виждаше колко са големи и силни; никога досега не му бяха нареждали да убие човек. Да убие човек с тези огромни ръце. Навярно щеше да му е също толкова лесно, колкото на обикновен човек да извие врата на кокошка. Разбира се, че щеше да се подчини, никога не бе и помислял да избяга от някое свое задължение; ала за минута усещането за лично благополучие и приятен живот, което го бе съпътствало през последните две години в Минтурна, се изпари. Смятаха да направят от него градския палач, да върши мръсната работа. Сините му очи, които обикновено радваха със своята доброта и спокойствие, сега се бяха впили ужасени във фронтона на Юпитеровия храм; там някъде чакаше човекът, когото му бяха наредили да убие. Изглежда, че затворникът е важна особа. Може би някой от италийските водачи, заловен по време на войната?

Бургунд си пое дълбоко дъх и с бавни крачки се запъти към площадката пред храма. В далечния й край се отваряше врата, водеща към нещо като малък лабиринт; в дъното на лабиринта беше килията на затворника. За да влезе, германецът трябваше не само да сведе глава, но буквално да се сгъне надве. Озова се в тесен коридор с каменни стени. От двете страни се отваряха множество врати, а точно срещу него, през тесен процеп, преграден с решетка, се процеждаше оскъдна дневна светлина. В това мрачно и усойно място градът съхраняваше целия си архив, включително местните закони и съдебни правила, както и местната хазна. Зад първата врата вляво беше килията, която дуумвирите използваха от време на време да охладят разгорещените страсти на някой свой съгражданин. Пияниците се чакаха да изтрезнеят, лудите — да се успокоят и никой не бе държан по-дълго от необходимото.

Вратата на килията беше от здраво дъбово дърво и дебела цели три пръста. Бургунд издърпа резето и като се наведе кажи-речи до земята влезе с глава напред в тъмното помещение. И тук единствената светлина идваше от малко прозорче, издълбано високо в задната стена на храма. Така обитателите на килията най-малко можеха да притеснят с думите си почтените граждани на форума. Едва се различаваха ъглите на стаята, още повече че Бургунд тепърва свикваше с мрака.

Като събра достатъчно смелост, германецът се взря продължително в сивкавочерния силует насреща си. Непознатият се надигна на крака и на свой ред изгледа палача си.

— Какво искаш? — попита с властнически тон затворникът.

— Наредиха ми да те удуша — отговори му той.

— Ти си германец! — възкликна човекът насреща му. — От кое племе си? Хайде, отговаряй, тъпа маймуно!

Това, последното бе изречено с особена злост. Бургунд вече различаваше по-добре чертите на непознатия и при вида на пламъка в очите му усети как смелостта му се изпарява.

— От племето на кимврите, домине.

Едрият, гол мъж с ужасяващия поглед сякаш порасна с една глава пред очите му.

— Какво? Някакъв си роб — човек, когото аз самият съм направил роб, — смята да екзекутира Гай Марий?

При тези му думи Бургунд изпадна в паника и сякаш той беше жертвата, прикри с ръце бедната си глава.

— Махай се от очите ми! — ревеше като обезумял Гай Марий. — Няма да позволя да ми отнемат живота в това смрадливо подземие; няма да позволя на един германец да ме докосне с гнусните си ръчища!

Робът извика от уплаха и като остави всички врати отворени след себе си, хукна навън. Без дори да се обърне назад, се насочи право към площада, за да се скрие в тълпата.

— Не, не! — обърна се той за помощ към гражданите и в същия миг сълзи рукнаха от очите му. — Не мога да убия Гай Марий! Не мога да убия Гай Марий! Не мога да убия Гай Марий!

От другия край на площада към него се приближи Авъл Белей, който нежно пое между дланите си грамадните ръце на исполина.

— Нищо няма, Бургунд, никой за нищо няма да те кара. Не плачи, бъди добро момче! Хайде, достатъчно!

— Не мога да убия Гай Марий! — повтори Бургунд и понеже Белей продължаваше да държи ръцете му, избърса носа си в рамото си. — И няма да позволя на никой друг да го убие!

— Никой няма да убива Гай Марий — увери го той. — Всичко това е просто едно недоразумение. Сега се успокой и иди да свършиш една полезна работа. Виждаш ли Марк Фурий? Донесъл е чисти дрехи и кана с вино. Ще ги вземеш от него и ще ги занесеш на Гай Марий. А след това ще го заведеш в моята къща и ще му правиш компания, докато се върна.

Великанът се успокои и му се усмихна. Щом избърса сълзите от лицето си, веднага отиде да изпълни молбата му.

Белей се обърна към тълпата, насъбрала се отново да види какво става. Суровият му поглед не се откъсваше от лицата на двамата дуумвири, задаващи се откъм административната сграда.

— Е, граждани на Минтурна, ще позволим ли любимият град да се опозори за вечни времена с убийството на Гай Марий?

— Авъл Белей, разбери, че трябва да го екзекутираме! — опита се да го вразуми първият дуумвир, който едва си поемаше дъх от вълнение. — Той е осъден за държавна измяна!

— Ако ще да е извършил и всички престъпления, записани в законите ни! — отвърна му предизвикателно търговецът. — Минтурна не може да екзекутира Гай Марий!

Тълпата го подкрепи шумно, затова двамата управители се видяха принудени да свикат общо събрание на гражданите. След ожесточени спорове градът реши затворникът да бъде освободен. Минтурна не можеше да поеме отговорността за убийството на човек, който е бил шест пъти римски консул и е спасил Италия от германите.

— И така — рече малко по-късно Авъл Белей на освободения Гай Марий. — Радвам се да ти кажа, че веднага, щом си готов, те качвам отново на своя кораб и те пращам на далечно плаване. Цяла Минтурна заедно с дебелоглавите ни магистрати ти пожелава на добър път. Този път няма да позволя отново да те върнат на брега за глупости. В това можеш да ми вярваш.

След като се изкъпа и нахрани, Марий се почувства по-добре.

— Откакто избягах от Рим, срещнах много топлота у хората. Но никъде не получих такъв прием, какъвто ми устроихте в Минтурна, Авъл Белей. Никога няма да забравя това място. — И за да подкрепи думите си, се обърна към стоящия наблизо Бургунд, за да му се усмихна с парализираната си уста. — Нито ще забравя някога, че животът ми бе помилван от един германец. Благодаря ти.

Белей стана от масата.

— За моя дом би била истинска чест да останеш за през нощта, Гай Марий, но няма да намеря спокойствие, преди да се уверя, че корабът е отплавал далеч от града. Нека тръгнем веднага за пристанището. Ще спиш на кораба.

Когато излязоха на улицата пред дома на Белей, повечето от жителите на Минтурна чакаха пред входа, за да изпратят заедно видния беглец до пристанището. При появата на Гай Марий всички в един глас радостно възкликнаха, сякаш той бе цар. После със запалени факли се насочиха към морето. Не, само че камък бе паднал от сърцата на всички, но и за пръв път от много време жителите на града се чувстваха достойни за историята. На кея Гай Марий притисна до гърдите си Авъл Белей, като в негово лице прегръщаше целия град.

— Парите ти са на борда — осведоми го търговецът, който не можеше да спре сълзите си. — Пратих да ти занесат и няколко ката дрехи, както и една амфора вино, само за теб. Капитанът е свикнал на по-обикновени сортове. И понеже никой не те придружава, пращам роба Бургунд да пътува с теб. Градът и без това се страхува за него. Ако конниците се завърнат и някой от съгражданите ни проговори, нищо чудно той да стане изкупителната жертва. Понеже от всички ни той най-малко заслужава да умре, го купих от общината и го подарявам на теб.

— Приемам Бургунд с най-голямо удоволствие при себе си, Авъл Белей, но не защото се страхувам от онези бабаити. Нали ми казаха кой ги е наел… Човек без приятели и без обществен авторитет; властогонец, който се чуди с какво да си спечели име. Първоначално заподозрях, че зад всичко да стои Луций Сула, но ако беше така, едва ли щяха да ме оставят. Дори консулът да е пратил войници да ме търсят, те едва ли ще стигнат в скоро време до Минтурна. Бандата, която донесе всички тези неразбории, е била наета от частно лице. — Тук той не се сдържа и процеди: — Ще види Секст Луцилий!

— Моят кораб е на твое разположение до деня, в който се върнеш обратно в Италия — потупа го по рамото търговецът. — Вече съобщих на капитана. За щастие стоката на борда е вино, а то, колкото повече отлежава, толкова по-добро става. Пожелаваме ти на добър път.

— И аз пожелавам късмет и благополучие на града, Авъл Белей. Никога няма да ви забравя — сбогува се със своя спасител Марий.

Време беше този изпълнен с емоции ден да отиде към своя край. Мъже и жени останаха дълго на кея, за да махат на отплаващия кораб, и едва когато мачтата се скри от погледите им, се отправиха към домовете си. Минтурна бе спечелила една голяма битка.

Последен в дома си се прибра Авъл Белей. По пътя се усмихваше доволно и се радваше на прекрасната идея, която го бе споходила. Щеше да наеме най-добрият стенописец на полуострова и щеше да го накара да изрисува час по час, миг по миг незабравимата авантюра на Гай Марий в Минтурна. Със стенописите щяха да украсят новопостроения храм на Марика в дъното на горската дъбрава. В крайна сметка това беше богинята на морето, дала живот на Латин; дъщерята на Латин пък, Лавиния, се бе омъжила за Еней и му бе родила син Юл. А нали самият Гай Марий бе женен за една Юлия? Значи богинята му се падаше своего рода роднина. Освен това тя бе покровителка на града. В цялата си история Минтурна не бе извършила по-голям подвиг от този да спаси живота на Гай Марий. Нека цяла Италия научи от фреските, че ако гражданите й са намерили достатъчно смелост да го сторят, то е било заради своята любима богиня.

Пътуването на Гай Марий мина спокойно и безопасно. Дългото бездействие обаче го потискаше и изтощаваше. На остров Енария се събраха деветнайсет бегълци, които напразно чакаха да се появи и Сулпиций. Като изминаха осем дни, всички се съгласиха, че трибунът никога няма да дойде и отплаваха без него. Напуснаха пристанището на Енария и смело отплаваха в Тосканско море, далеч от спасителния бряг. Дълги дни не виждаха суша, докато най-накрая насреща им не се показа североизточният край на Сицилия. Хвърлиха котва в рибарското градче Ерицина.

Марий се надяваше да остане в Сицилия. Смяташе, че няма да е добре, ако се отдалечи твърде много от Италия. И въпреки че след преживените злощастия физическото му състояние беше завидно добро, дори той започваше да се убеждава, че не всичко с главата му е наред. Започваше да забравя елементарни неща, а все по-често му се случваше и да не разбира какво му се говори. В подобни мигове дори най-изтънченият латински му заприличваше на неясен варварски брътвеж. Носът му надушваше миризми, които околните изобщо не усещаха, но от които той едва не се задушаваше. От време на време започваше да крещи, че пред очите му са хвърлили рибарска мрежа и не може да вижда, или пък се оплакваше, че не може да диша от горещина, или просто се чудеше къде се намира. Ставаше все по-избухлив и раздразнителен и често откриваше намеци и обиди в думите на другарите си.

— Това, което ни кара да мислим, независимо дали се намира в гърдите, както твърдят някои, или в главата, както смята Хипократ — а аз самият съм убеден, че е в главата, защото мисля и с очите, и с ушите, и с носа, а тях щяха ли да ги сложат толкова далеч от извора на човешката мисъл, колкото са далеч от сърцето и черния дроб… — разсъждаваше един ден Марий пред сина си, докато двамата чакаха новини от управителя на Ерицина. Гласът му се губеше, а пръстите му непрестанно въртяха и скубеха дългите му вежди. — Нека започна отначало… Искам да кажа, Марий Младши, че някакво зверче се е промъкнало в мозъка ми и си отхапва от него парченце по парченце. Мога да ти изрецитирам цели книги по памет, а когато си наложа с повечко воля, мога и да мисля съсредоточено: мога да говоря пред хора, да върша всичко онова, което съм вършил в миналото. Но понякога това ми се струва непосилно. И тъкмо това не мога да разбера — защо веднъж нищо ми няма, а друг път… Понякога дори не усещам промяната. Прости ми, че те занимавам с подобни старчески размишления, но аз държа да запазя умствените си способности. Един ден, много скоро дори, отново ще бъда консул. Марта каза, че ще бъда седем пъти консул, а тя никога не греши. Никога… Това съм ти го казвал, нали?

Младият Марий преглътна тежко и му отговори:

— Да, татко, казвал си ми го. Много пъти.

— Но дали някога съм ти казвал какво друго ми предрече тя?

Сивите очи на сина му се спряха върху изкривеното от болестта му лице. Много ветрове го бяха брулили в последно време и човек дори се изненадваше колко се е зачервило. Младият Марий тихо въздъхна, понеже не беше сигурен дали точно в този момент баща му разсъждава като всички други, или отново се е изгубил в бездната на въображението си.

— Не, татко, не си ми казвал.

— Е, тя ми предсказа и нещо друго. Каза ми, че нямало да бъда най-великият човек в историята на Рим. И знаеш ли кой друг щял да бъде според нея най-великият римлянин за всички времена?

— Не, татко, но ми е интересно да науча.

Дори и лъч на надежда не огря душата на Марий Младши; вече се бе убедил, че величието не е за него. Синовете на великите добре съзнават собствените си слабости.

— Каза, че щял да бъде малкият Цезар.

— Едепол!

Марий нервно сви ръка в юмрук и зловещо се изкикоти.

— О, не се тревожи, синко! Няма да я бъде! Никога няма да позволя друг човек да засенчи моето величие! Знам как да закова звездата на Цезар за дъното на най-дълбокото море.

Синът му стана от стола си.

— Уморен си, татко, много ти се насъбра. По-добре иди да поспиш.

Управител на Сицилия по това време беше клиентът на Гай Марий Гай Норбан. Когато бегълците спряха в Ерицина, той тъкмо беше зает с важни дела в Месана, където Марк Лампоний бе опитал да прехвърли последните си войници лукани и брути, за да вдигне робите от острова на поредното въстание. Марий веднага бе пратил куриер, който за тринайсет дни прекоси острова и се върна със следния отговор от страна на управителя:

„Макар да съзнавам добре клиентните си отношения към теб, Гай Марий, не забравяй, че съм управител-пропретор на римска провинция, а честта ме задължава да поставям интересите на Рим над тези на прекия ми патрон. Преди да получа твоето писмо, аз вече бяха уведомен от римския Сенат, че при никакви обстоятелства не мога да предложа помощ на теб или на когото и да било от другите бегълци на кораба ти. Напротив, имам инструкции, в случай че ми се удаде възможност, да те заловя, и да те убия. Това, разбира се, аз не мога да направя; единственото, което бих си позволил, е да наредя на кораба ти незабавно да напусне сицилийския бряг.

Като частно лице ти пожелавам добър път и искрено се надявам все някъде да намериш подслон и безопасност, макар че това едва ли ще стане на римска територия. Нека ти съобщя, че Публий Сулпиций е бил заловен в Лаврентум. До ден-днешен главата му украсява римската ростра. Грозно деяние! Споменавам ти го, за да разбереш по-добре положението, в което се намирам. Главата на Сулпиций е била забучена на площада не от друг, а от консула Луций Корнелий Сула. Искам да кажа, че той собственоръчно я е занесъл на Форума.“

— Горкият Сулпиций! — рече Марий. После вдигна рамене. — Щом така ни казват, да вървим! Може би в Африка ще ни посрещнат другояче.

Но и там не им позволиха да слязат на брега. Управителят Публий Секстилий също бе получил заповеди от столицата и единственото, което стори за бегълците, бе да ги прогони далеч от провинцията си, преди да е наредил на войската да ги залови и изколи.

След краткото си гостуване в Сицилия и Римска Африка нямаха къде другаде да отидат, освен в Рузикада, пристанището на нумидийската столица Цирта. Нумидия се управляваше от цар Хиемпсал. Беше син на Гауда, но струваше много повече от баща си. Писмото на Марий достигна Хиемпсал в двореца му в Цирта, недалеч от морския бряг. Царят бе изправен изведнъж пред дълбока дилема, отнасяща се най-вече до трона му и до това, дали ще успее да го задържи. От една страна, именно Гай Марий го бе направил цар, като постави преди време на нумидийския престол баща му; от друга — ако сега му помогнеше, току-виж други дошли да го свалят него. Защото неслучайно Луций Корнелий Сула бе намекнал, че Нумидия трябва да е послушна съюзница на Рим.

След като прекара няколко безсънни нощи, Хиемпсал измисли най-мъдрото решение, на което беше способен. Вдигна целия си двор и се понесе в бесен галоп към Икосиум — далеч на запад от границата с римската провинция. Нека Гай Марий и съмишлениците му го настигнат в новата столица. Царят не само че позволи на бегълците да се скрият на негова земя, но дори им предостави няколко вили да се настанят удобно. Често ги канеше в собствения си дом, където ги забавляваше. Резиденцията можеше спокойно да се нарече летен дворец, макар да не можеше да се сравнява с царския палат в Цирта. Заради тясното си ново жилище царят се бе лишил от повечето си жени и наложнички, оставяйки ги в Цирта, и се задоволяваше само с царицата Софонисба и две други съпруги — Саламбо и Ано. Хиемпсал беше образован човек и се съобразяваше само с добрите страни на елинистическата култура. Вместо да държи на ориенталския церемониал, той позволяваше на гостите свободно да общуват с членовете на семейството му — синове, дъщери, дори жени. Което за нещастие доведе до известни усложнения.

Младият Марий бе навършил двайсет и една години и навлизаше в новото си амплоа — на самостоятелен мъж. Светлокос и красив в лице, той можеше да се похвали и с приятно телосложение; понеже не му стигаше търпение да се развлича с умствени занимания, той обичаше да убива скуката в лов. Ловът обаче не се нравеше на цар Хиемпсал, а само на жена му Саламбо. Африканските равнини гъмжаха от дивеч — стонове и лъвове, щрауси и антилопи, мечки и пантери. Понеже повечето от зверовете Марий дори не бе виждал през живота си, трябваше да отдели доста време първо да научи нещо за тях. Принцеса Саламбо се оказа изключително полезна в това отношение.

Цар Хиемпсал не виждаше нищо нередно в това да прати жена си Саламбо на лов заедно с младия Марий. В подобни експедиции участваха много хора — ловци и помощници, и те щяха да опазят честта на красивата царица. Освен това Саламбо много обичаше любовните наслади и съпругът й се надяваше на малко почивка в нейно отсъствие. Често се усамотяваше с Марий (откакто корабът му бе хвърлил котва в Икозиум, старецът бе възвърнал до голяма степен силата на мисълта си), за да си говорят за отминали времена и славни битки. Марий разказваше надълго и нашироко за войната си срещу нумидийския цар Югурта, а Хиемпсал си записваше всичко по-интересно, за да го прибере в семейния архив. Колкото повече слушаше големия пълководец, толкова по-смело гледаше в бъдещето, когато синовете или поне внуците му щяха да се издигнат достатъчно в очите на своите покровители, за да се оженят за римски аристократки. Той се бе разделил с много илюзии за времето на своето царуване; колкото и да го наричаха цар и суверен, колкото и богата страна да управляваше, знаеше, че за римските патриции и нобили не представлява абсолютно нищо.

Разбира се, тайната не се запази дълго. Един от приближените на царя скоро му съобщи, че ако през деня отношенията между Саламбо и младия Марий са съвсем почтени, то същото не важи за през нощта. Новината накара нумидийския цар да изпадне в паника; от една страна, жена му бе изневерила с чужд мъж и заслужаваше наказание, от друга — любовникът й не беше негов поданик, за да му отреже главата. Събра, колкото му бе останало царско достойнство и уведоми гостенина си Гай Марий, че положението е твърде деликатно и бегълците не могат да останат повече на нумидийска земя. Щом успееше да натовари кораба си с достатъчно провизии, Марий трябваше да напусне царството на Хиемпсал.

— Глупак зелен! — ругаеше сина си той, докато двамата крачеха към пристанището. — Като че ли няма достатъчно жени на този свят, ами си тръгнал да посягаш на царските съпруги!

Младият Марий се опитваше да бъде сериозен, но не можеше да сдържи усмивката си.

— Съжалявам, татко, но тя наистина си струваше. Освен това не можеш да ме обвиняваш, че съм я прелъстил. Прелъстеният бях аз.

— Можеше просто да я отпъдиш, нали?

— Можех — съгласи се той, без да изпитва никакви угризения, — но не го направих. — Тя наистина си струваше.

— Използваш правилното глаголно време, синко. Струваше си. Глупавата патка вече се раздели с главата си — и то заради теб.

Колкото и да му се струваше неуместно, Марий Младши продължаваше да се подсмихва. Знаеше много добре, че баща му се ядосва, задето са ги изпъдили от приятното убежище, иначе не би имал нищо против синът му да се среща с всички царски съпруги по света. В крайна сметка съдбата на Саламбо не вълнуваше нито бащата, нито сина. Тя добре е знаела, че ако ги заловят с римлянина, ще си плати.

— Много неприятно. Тя наистина…

— Да не си го повторил! — сряза го гневно баща му. — Ако беше по-малък или пък аз можех да се държа на един крак, така щях да те сритам, че зъбите да ти опадат! Тук се чувствахме уютно!

— Хайде, ритни ме де! — наведе се младежът. Защо да се плаши? Грехът му беше от тези, които бащите най-лесно прощават на синовете си, пък и през целия си живот Марий никога не бе посягал да бие синчето си.

Марий обаче повика при себе си верния Бургунд, който го прегърна през кръста, и като се отпусна върху силната ръка на германеца, вдигна десния си крак и с все сила го срита в чатала. Това, че малкият Марий не припадна, се дължеше единствено на гордостта му; болката беше влудяваща. В продължение на няколко дни нещастникът стенеше и въздишаше, и дори започваше да се чуди дали баща му не е пожелал нарочно да го осакати. Най-накрая, щом болката поотмина, си рече, че навярно грешката му със Саламбо не е била толкова невинна.

От Икозиум бегълците поеха обратно на изток покрай бреговете на Африка. Този път гледаха да не се отбиват никъде по дългия път между нумидийския град и новата спирка, която си беше избрал Марий — остров Керкина, един от Малките Сиртови острови, гледащи африканския бряг. Най-накрая можеха да въздъхнат с облекчение. На острова живееха няколко хиляди войници — ветерани, на които старият воин лично бе дал земя, след като разпусна някогашните си легиони. Ветераните отдавна бяха започнали да скучаят, понеже не им оставаше друго, освен да си гледат нивите с жито и да чакат да побелеят косите им. Когато любимият им пълководец се появи в пристанището на Керкина, всички местни жители го посрещнаха с отворени обятия и се зарекоха, че ако някой ден Сула поиска да му предадат бегълците, то ще трябва да дойде лично да ги потърси.

Малкият Марий обаче беше доста разтревожен и не изпускаше баща си нито за миг от погледа си. Колкото и да не му се искаше да го признае, виждаше как великият Марий се откъсва от заобикалящия го свят, как реакциите му стават все по-непредсказуеми. Другите обаче бяха готови всичко да му простят. Едно, защото това беше любимецът на всички от острова, както и техен патрон — покровител; второ, защото старецът все още имаше сили да разкъса обгърналия го мрак и да бъде пак такъв, какъвто го знаеха войниците му. За онези, които го виждаха по-рядко или не водеха продължителни разговори с него, Марий си оставаше един напълно нормален човек; вярно, че много неща се губеха от паметта му, вярно, че понякога се чудеше кой е човекът насреща му, вярно, че когато дадена тема му се стореше безинтересна, той направо минаваше на друг въпрос. Но това си беше в реда на нещата…

И все пак беше ли способен Гай Марий да стане отново римски консул? Синът му силно се съмняваше.

Сътрудничеството между двамата консули Гней Октавий Рузон и Луций Корнелий Цина протичаше при обстоятелства, които, меко казано, минаваха за смущаващи. С други думи, двамата не преставаха да се разправят бурно помежду си, било в Сената, било на Форума и цял Рим се забавляваше в прогнози кой ще излезе краен победител. Както си спомняте, Цина се бе опитал да поиска сметка от предшественика си Сула още в първите дни на своето управление. Политиката на открита конфронтация обаче не продължи дълго. Помпей Страбон прати неофициално писмо до Цина, в което го предупреждаваше, че ако държи да остане консул — и ако народните трибуни, които го подкрепяха, държаха да останат с глави на раменете, — Луций Корнелий Сула трябваше да бъде оставен на мира. Никой да не смеел втори път да му отнеме командването. Цина си даваше сметка, че Октавий Рузон е предан човек на Помпей, знаеше, че с изключение на Помпеевата армия в Италия има още три легиона и че двамата им предводители — Цецилий Метел и Клавдий Пулхер — са сред най-твърдите поддръжници на Сула. Затова Цина привика при себе си народните трибуни Вергилий и Магий и проведе доста разгорещен разговор с тях. Понеже двамата не искаха да отстъпят от намеренията си, Цина заяви, че ако толкова държат да съдят Сула, то той самият ще мине на страната на Октавий, за да ги изгонят с дружни усилия далеч от пределите на Рим.

През първите осем месеца от съвместното управление на двамата противници Рим си имаше достатъчно вътрешни и външни грижи, за да се занимава с политически препирни. Не само че хазната си оставаше все тъй празна и хората с пари продължаваха да си ги пазят скрити, но в Сицилия и Африка за втора поредна година бе настанала унищожителна суша. Управителите им Норбан и Секстилий бяха пратени още като претори, за да сторят всичко по силите си двете провинции да увеличат износа на зърно за метрополията. Поради липса на пари те бяха измислили да се разплащат с разписки, които никой не знаеше дали някога ще бъдат осребрени, но пък и които биваха поднасяни в присъствието на местните военни гарнизони. В Сената бяха твърдо решени да не позволят отново да настане глад в големия град. Призракът на Сатурнин и разбунения пролетариат ги караше да остават глухи за жалбите на едрите земевладелци, които рискуваха да се разорят. Беднотията трябваше да яде хляб. Цина се сблъска с кажи-речи същите трудности, които бяха тревожили Сула преди него, и започна да граби в полза на хазната всичко, на което се спираха очите му. В писмата си до управителите на двете испански провинции изрично спомена, че могат да свалят и кожата от гърба на местното население, но пари трябва да се появят отнякъде. Най-тежка беше задачата на Публий Сервилий Вация — управителя на Галия, — който едновременно трябваше да се разправя с варварските набези от далечната страна на Алпите и да успокоява освирепелите кредитори от близката. Когато тримата претори се възпротивиха, Цина от гняв изгори писмата им и тайно си пожела две прекрасни неща: първо, Октавий да започне да се занимава по-усърдно с належащите държавни проблеми, и второ, в римската хазна отново да влизат доходите от Римска Азия. И двете желания се оказаха еднакво неизпълними.

Друга грижа за Рим бе недоволството сред новополучилите гражданство италийци. Въпреки че Сула бе лишил от власт и плебейското събрание, и трибутните комиции, италийците държаха да бъдат справедливо разпределени из трийсет и петте триби. Законите на Публий Сулпиций бяха изострили апетита на новите граждани и сега те открито скърбяха по тяхното премахване. Дори след дългата изтощителна война сред италийските народи още се намираха хора с авторитет и амбиции; макар и сложили оръжие, те не се предаваха. Сенатът бе затрупан от гневни писма от страна на италийските ръководители, които се оплакваха и от свое име, и от това на събратята си, лишени от всякакви привилегии. Цина с удоволствие би отстъпил пред исканията им и би разпределил новите граждани по равно сред селските триби, но нито Сенатът, нито управляващите начело с Октавий не искаха да му сътрудничат. А конституцията, такава каквато я беше оставил Сула, практически връзваше ръцете на втория консул.

През месец секстилис обаче Цина видя първите лъчи на надежда. Мълвата донасяше, че Сула вече здраво се е закотвил в Гърция, че започнатите военни действия не му позволяват да мисли за Рим. Ако някой посегнеше към законите му, той не би могъл сам да ги защити. Цина си каза, че е дошло време да разреши своите противоречия с Помпей Страбон, който продължаваше да се спотайва с четирите си легиона в Умбрия и Пиценум. Без да каже на никого за намеренията си, замина на север с мисълта да преговаря с Помпей. Сула нямаше как да се върне, затова може би съюзникът му щеше да размисли върху ситуацията.

— Готов съм да сключа с теб същата сделка, която сключих преди време с другия Луций Корнелий — рече кривогледият пълководец, който не се бе показал гостоприемен, но пък и не виждаше нищо лошо в това да се споразумее с действащия консул. — Римският свят е голям и просторен, има място за всички. Ако ти ме оставиш на мира в моето си ъгълче, аз няма да ти се бъркам в големия град.

— Това ли е всичко? — учуди се Цина.

— Това.

— За да успея обаче, трябва да внеса сериозни поправки в законите, които другият Луций Корнелий прокара миналата година — напомни той на Страбон, опитвайки се да не издаде с нищо тревогата си. — Искам да разпределя всички нови граждани по равно между трийсет и петте триби, също както и римляните-освобожденци. — На Цина не му беше приятно да иска от някакъв си пиценски касапин позволение да си върши работата на консул, но преглътна унижението.

— Ти самият какво мислиш по въпроса, Гней Помпей?

— Прави каквото искаш — отвърна му с пълно безразличие Помпей Страбон. — Стига да не се бъркаш в моите дела.

— Давам ти дума.

— Дали думата ти има по-голяма стойност от клетвите ти, Луций Цина?

Цина се изчерви чак до ушите.

— Никаква клетва не съм давал — заяви с голямо достойнство. — Докато я изричах, държах в ръката си камък. Това я прави невалидна.

Помпей Страбон отметна глава назад и прихна да се смее, сиреч да цвили като кон.

— Ей на това му се вика адвокатска работа, ха-ха…

— Клетвата не ме обвързва с нищо! — настояваше Цина.

— Тогава излиза, че си още по-голям глупак от другия Луций Корнелий. Когато той се върне, ти ще се стопиш като буца сняг, хвърлена в огнището.

— Ако наистина мислиш така, би трябвало да се опиташ да ме спреш.

— Защо да те спирам? Ние с другия Луций Корнелий добре се спогаждаме. Каквото и да се случи, той ще държи отговорен само теб.

— Може би другият Луций Корнелий няма да се върне изобщо.

Това само накара Страбон отново да зацвили.

— Дори не се надявай, Луций Цина! Другият Луций Корнелий е най-големият любимец на съдбата.

Цина си замина веднага за Рим. Още щом привършиха с краткия си разговор, той напусна къщата на Помпей. Предпочиташе да прекара нощта далеч от непредсказуемия пиценец. В Асизиум се отби в дома на същия човек, който миналата зима бе посрещнал консула Квинт Помпей Руф. Домакинът много се зарадва, че има на кого най-сетне да разкаже за страшното предсказание на мишките с чорапите. „Най-общо казано, северняците не ми понасят добре — мислеше Цина, докато пътуваше за Рим. — Елементарни хора, привързани към прости истини и злокобни поверия.“

Рано през септември в Рим се откриха най-големите игри за годината — прочутите луди Романи. През последните три години бяха провеждани изцяло по принуда и с възможно най-малки разходи. Войната в Италия създаваше достатъчно грижи на населението, а куриатните едили не разполагаха с достатъчно лични пари, за да допълнят оскъдните държавни средства. Миналата година народът разчиташе много на тогавашния едил Метел Целер, но той не бе оправдал доверието. Тази година обаче Рим имаше голям късмет с неговите наследници, един от друг по-богати, и още през секстилис двамата дадоха да се разбере, че ще удържат на дадената при изборите дума. Мълвата се разпространи светкавично из страната и само след няколко дни цяла Италия знаеше, че в Рим ще има зрелища! Вследствие на което всеки жител на полуострова, който разполагаше с поне малко излишни пари, реши да ги похарчи в пътуване. Може би кошмарите от преживяната война щяха да бъдат най-лесно прогонени от спектаклите във Вечния град. В края на секстилис хиляди италийци, които съвсем отскоро се радваха на римското си гражданство и се оплакваха от пренебрежителното отношение на римските управляващи, се стекоха към Рим. Сред тях имаше любители и на театъра, и на надбягванията с колесници, и на лова на диви зверове, и на най-обикновената палячовщина. Който можеше да си позволи пътя, идваше да се забавлява. Най-много се обещаваше на театралната публика; щедрите едили бяха убедили дори престарелия Акций да напусне дома си в Умбрия и лично да постави новата си пиеса.

Цина реши, че сега е времето да нанесе своя удар. Неговият пръв съюзник Марк Вергилий свика „неофициално“ заседание на плебейското събрание, на което обяви намеренията си да въздейства върху Сената за по-справедливото разпределение на гражданите сред трибите. Целият смисъл на този ход беше да се привлече вниманието на заинтересованите; Марк Вергилий не притежаваше нито законодателна власт, нито влияние сред колегите си в Сената.

Трибунът удържа на думата си и представи официално своето искане пред назначените отци. Те обаче твърдо му заявиха, че няма да се занимават с исканията му, по същия начин, по който ги бяха пренебрегнали през януари. Вергилий вдигна рамене и се върна на дългата дървена пейка при Серторий и останалите си колеги. Беше изпълнил задачата, възложена му от Цина — да провери настроенията сред сенаторите. Останалото зависеше единствено от консула.

— Чудесно — рече по-късно Цина на своите съмишленици. — Залавяме се на работа. Обещаваме на цял Рим, че ако центуриатните комиции гласуват законите, връщащи старата конституция, и ако новите граждани получат място във всички триби, то ние от своя страна ще премахнем със закон всички дългове от времето на войната. Когато Сулпиций обещаваше подобни мерки, до самия край не се знаеше дали ще ги изпълни. В крайна сметка той подкрепяше по-скоро кредиторите, отколкото длъжниците. Но ние няма да се обвързваме с никого. Хората ще ни повярват.

Дейността, която Цина и приятели се захванаха да вършат, не беше тайна, но те все пак гледаха да не издават подробности пред хората, настроени против подобна политика. Толкова беше отчайващо положението на гражданите — включително и на тези от първата класа, — че Цина в скоро време си спечели огромна подкрепа и сред бедни, и сред богати. С изключение на онези, които разполагаха с достатъчно пари в наличност, за да не се тревожат за близкото бъдеще, и най-вече на самите заемодатели, и конници, и сенатори тайничко се надяваха на подобен закон; а те бяха шест-седем пъти повече от противниците си.

— Здравата ще я загазим — предупреди консулът Гней Октавий Рузон Антоний Оратор и братята Цезари. — Обещанието за премахване на дълговете е примамка, на която дори и трезвомислещ човек е готов да се улови. Цина знае как да си играе със страха и алчността на съгражданите си. Дори първата класа е готова да го подкрепи, ако я спаси от дълговете.

— Ако трябва за нещо да му се възхищаваме, то е, че смята да прокара новите закони през центуриатните комиции — рече Луций Цезар, който също започваше да се плаши. — Друг на негово място би свикал трибутните, но той няма да стори подобна грешка. Ако постигне крайната си цел, дори Луций Сула не може да го укори в неспазване на конституцията. Когато хазната е празна, а повечето ни събратя се чудят как да запазят ценза си, естествено, че ще се подмажат на човека, който им обещава толкова много.

— Иначе току-виж бедняците отново се вдигнали на бунт — предрече мрачно Антоний Оратор.

Но Октавий поклати глава. От всички присъстващи той имаше най-голям опит в боравенето с парите.

— Не, не и пролетариатът, Марк Антоний! — прекъсна го тъй нетърпеливо, както бе присъщо на неспокойната му душа. — Бедните нищо никому не дължат. Те никога не са имали пари, за да им даде някой на заем. Длъжници в Рим са или богаташите, или хората от средните класи. Много от тях заемат пари, за да могат да се издигнат по обществената стълбица — или за да запазят досегашното си положение. Никой лихвар не е луд да си дава парите на хора без собственост. Колкото по-нагоре тръгнеш из обществените прослойки, толкова повече длъжници ще намериш.

— Значи според теб центуриатните комиции ще гласуват в полза на тези недопустими дивотии? — попита Катул Цезар.

— А ти как мислиш, Квинт Лутаций?

— Страхувам се, че точно така ще стане.

— Тогава какво да правим? — чудеше се Луций Цезар.

— О, аз знам какво да направя — увери го Октавий и стрелна всички с огнен поглед. — Но няма да кажа на никого, дори на вас.

— Според вас какво е решил? — попита Антоний Оратор, след като Октавий ги бе напуснал, за да поеме по посока на Аргилетум.

Катул Цезар се навъси и поклати глава.

— Нямам представа. Искаше ми се да притежава поне една десета от качествата на Луций Сула! Но уви! Какво искате, той е просто човек на Помпей Страбон.

Брат му Луций Цезар потръпна в безпокойство.

— Имам лоши предчувствия — рече той. — Каквото и да е намислил Гней Октавий, по-добре да не го върши. О, богове!

Изведнъж на Антоний му хрумна идея.

— Мисля, че идните десетина дни ще ги прекарам далеч от Рим.

В крайна сметка тримата решиха, че ще постъпят точно така.

Уверен в силите си, Цина насрочи датата за предварителното заседание на центуриатните комиции — шест дни пред септемврийските иди, тоест само два дни след началото на римските игри. Още призори на този паметен ден стана ясно колко тежи върху плещите на римското общество бремето на дълговете. Не по-малко от двайсет хиляди души се бяха явили на Марсово поле, за да чуят какво има да им каже консулът Цина. Всеки желаеше най-вече едно — да се гласува веднага, без излишно губене на време. Затова и Цина най-напред трябваше да обясни на съгражданите си, че това е невъзможно. Лекс Цецилия Дидия изискваше своите прословути двайсет и пет дни между предлагането и гласуването на законопроекта, а когато Сула го бе заобиколил, за да прокара собствената си програма, той изрично бе упоменал, че за в бъдеще законодателите пак трябва да се съобразяват с него. Цина твърдо държеше законовият срок да бъде спазен. Това, с което се опита да успокои съгражданите си, бе обещанието да свика още няколко конционес — предварителни заседания, — на които да предложи други закони. Така центуриите имаха с какво да се забавляват, докато дойде времето за гласуване. Обещанието на консула бе достатъчно да успокои духовете и хората облекчено въздъхнаха — рано или късно дълговете им щяха да бъдат премахнати, а до края на мандата на Цина оставаха още три месеца и половина.

В действителност на това първо заседание той възнамеряваше да предложи на народното събрание два законопроекта: разпределението на новите римски граждани из всички трийсет и пет триби и опрощаването на присъдите на деветнайсетте бегълци. Всеки от осъдените — от Гай Марий до най-скромния му поддръжник — бе запазил собствеността си; в последните няколко дни от управлението си Сула не бе посмял — или не бе пожелал — да посегне върху имотите, а и новоизбраните народни трибуни, които по онова време бяха влезли в длъжност, явно намекнаха, че всеки акт в тази насока ще бъде възпрян от ветото им.

Всички двайсет хиляди римски граждани, представители на различните имуществени класи, които се бяха събрали този ден на Марсово поле чакаха с нетърпение да чуят само един закон — този за отмяната на присъдите над деветнайсетте. Общо взето, другото предложение на Цина не се радваше на особена популярност. Никой от тук присъстващите не би гласувал по своя воля в полза на новите граждани по простата причина, че така би намалил своето влияние в трибите. Ясно бе, че ако консулът толкова държи трибите да си разделят по равно новите граждани, значи в близко бъдеще законодателната власт ще им бъде върната. Цяла сутрин Цина, придружен от сподвижниците си, се местеше от група на група, от човек на човек, за да отговаря на въпроси и да убеждава противниците на промяната в необходимостта от нея. В крайна сметка той ловко използваше единствения съществен довод в своя полза — че ако италийците получат равноправие, римляните ще се освободят от дълговете си.

И така, денят напредваше, хората се прозяваха, разговаряха и чакаха кога най-после Цина и народните трибуни ще излязат на ораторската трибуна, за да се обърнат с официална реч към народното събрание. В настъпилата както при други подобни случаи бъркотия никой не обърна сериозно внимание на множеството нови лица, които изведнъж се появиха отнякъде и се пръснаха сред тълпата. Всички те бяха облечени в тоги като останалите, не вдигаха шум и приличаха на обикновени граждани от третата или четвъртата класа.

Гней Октавий Рузон ненапразно бе служил толкова време при Помпей Страбон. От своя някогашен началник и учител той бе запомнил най-важното — че има един особено ефективен лек за всички болести на обществения организъм. Днес щеше да докаже, че е научил урока си добре и може да го докаже. Преди няколко дни консулът бе наел за целта хиляда души ветерани (парите за целта му бяха дадени от Помпей Страбон и Антоний Оратор), които днес трябваше просто да заемат места край тълпата и когато околните са се залисали да следят събитията на трибуната, да захвърлят тежките тоги и да извадят мечовете. Някой някъде остро изсвири, наемниците измъкнаха оръжията от ножниците и започнаха да ги въртят наляво и надясно. За броени минути паднаха посечени стотици, а след това и хиляди римски граждани, много, от които намериха смъртта си, смачкани под краката на бягащите им събратя. Нападателите бяха образували голям обръч, с който притискаха от всички страни беззащитните избиратели и не им оставяха място дори да помръднат. Много хора щяха да загинат, без дори да разберат какво точно става, а когато първите най-после успяха да пробият редиците на наемниците, повечето от останалите вече бяха обречени.

Цина и шестимата народни трибуни се усетиха, преди да е станало твърде късно. Още щом наемниците се разкриха пред очите им, те скочиха от трибуната и като съблякоха официалните си тоги, хукнаха да си спасяват живота. От всички дошли в този ден на Марсово поле само две трети щяха да оцелеят. Когато Октавий дойде да се увери в успеха на акцията, няколко хиляди римляни, представители все на по-горните обществени прослойки, лежаха мъртви по тревата. Октавий обаче беснееше, и имаше защо. Изрично бе наредил Цина и народните трибуни да бъдат заклани най-напред, но дори хората, съгласили се да извършат подобно незапомнено престъпление, се подчиняваха на неписан закон: да се посяга на живота на действащи магистрати е светотатство.

По това време Квинт Лутаций Катул и брат му Луций Цезар се намираха в Ланувиум. Научиха за клането на Марсово поле, което историята щеше да запомни като Деня на Октавий, само няколко часа, след като то бе извършено, и веднага хукнаха към града, за да се срещнат с консула — убиец.

— Как можа? — питаше Луций Цезар и плачеше глас.

— Ужасно! Отвратително! — не сдържаше възмущението си Катул.

— Я стига сте се правили на набожни бабички! Много добре знаехте какво смятам да направя — отвърна им с презрение Гней Октавий. — Дори се съгласихте, че е необходимо да го сторя. И понеже не ви принуждавах да участвате, ми дадохте мълчаливото си съгласие. Нямате право сега да ми хленчите! Нали постигнах това, което искахте — сплаших центуриатните комиции. Никой от оцелелите не би посмял да гласува в полза на Цина. Каквото и да обещава той, никой повече няма да му се върже.

Катул Цезар, наистина потресен до дъното на душата си, изгледа консула с недоумение и с ненавист.

— Никога през живота си не съм гледал на насилието като на метод за политическа борба, Гней Октавий! Нито ще ти позволя да намесваш мен или брат ми в това кърваво злодеяние. Ние за нищо не сме давали мълчаливото си съгласие! Ако наистина съдиш от думите ни, че сме щели да те подкрепим, то това е било голямо заблуждение от твоя страна. Дори като казвам „насилие“, имам предвид по-невинни неща. А ти да заповядаш клане! Това не съм го сънувал и в най-жестоките си кошмари.

— Брат ми е напълно прав — рече на свой ред Луций Цезар, като избърса сълзите си. — Ти опозори всички ни, Гней Октавий. Излиза, че дори най-консервативните люде в Рим не се различават по нищо от Сатурнин и Сулпиций.

И понеже видя, че каквото и да каже, ученикът на Помпей Страбон дори няма да се усъмни в правотата на деянието си, Катул Цезар събра каквато гордост му беше останала и заплашително се надвеси над убиеца.

— Хората рисуват какви ли не картини за това, което се случва в момента на Марсово поле, консуле! Подобни ужаси не съм мислил, че ще станат някога възможни. Роднини на убитите да се ровят сред купища мъртъвци, за да намерят близките си и да ги отнесат до семейната гробница; същите тези опечалени граждани да се боричкат с убийците на родителите си, за да ги изкопчат от масовия гроб, изкопан между зеленчуците на няколко метра от Вия Лекта. Хиляди римляни не само че са били изклани без съд и присъда, но биват захвърляни в негасена вар без право на погребален ритуал, както изисква елементарната човещина. За няколко часа ти превърна гордия римски народ в сбирщина от безумни създания, стоящи по-ниско и от най-кръвожадните варвари на земята! Иде ми да съжалявам, че и аз не съм бил на Марсово поле, та дано се сложи край на мъката ми.

Октавий изсумтя пренебрежително.

— Никога не е късно, Квинт Лутаций, да си разрежеш вените! Не знам дали разбираш, но отдавна отминаха щастливите времена на твоите благородни предшественици. Този Рим, в който живеем, вече следва правилата, установени от братята Гракхи, от Гай Марий, Сатурнин, Сулпиций, Сула и Цина! Попаднали сме сред такъв невъобразим хаос, че нищо не е такова, каквото сме го мислили, че е. Ако не беше така, денят на Октавий просто би бил невъзможен.

Братята Цезари продължаваха да не вярват на ушите си. Излизаше, че консулът се гордее с деянието, с което влизаше в историята.

— Кой ти даде пари, за да наемеш убийците, Гней Октавий? Може би Марк Антоний? — попита Луций Цезар.

— Той също ми помогна доста. И не съжалява.

— Не се и съмняваме! Той си остава достоен потомък на Антониите! — изрече с погнуса Катул Цезар. Стана от мястото си и обърса ръце в дрехата си. — Е, свършеното е свършено, никой не може да върне времето назад. Но да не си посмял да свържеш и моето име към тези на съучастниците си, Гней Октавий! Тъй и тъй ме накара да се чувствам като Пандора, отворила кутията със злините.

Луций Цезар обаче се сети да попита и друго:

— А какво стана с Луций Цина и шестимата народни трибуни?

— Избягаха — отговори лаконично Октавий. — Разбира се, ще бъдат осъдени на изгнание. Да се надяваме това да стане скоро.

Катул Цезар се спря на вратата на Октавиевия кабинет и бавно се обърна.

— Не можеш да лишиш от империум действащ консул, Гней Октавий. Не забравяй, че всичко започна именно когато опозицията се опита да лиши консула Луций Сула от правото му да командва армията. Подобни неща не бива дори да се мислят! При това, забележи, никой не искаше Луций Сула да бъде лишен от длъжност. Защото това би било още по-немислимо. В римските закони няма прецедент консул, Сенат или народно събрание да лиши действащ куриатен магистрат от империум преди изтичането на мандата му. Още по-малко да го даде под съд. Ако знаеш как да подходиш, можеш да вържеш ръцете на народните трибуни, ако не ти харесват квесторите, можеш да ги обвиниш, че не си вършат работата. Можеш да ги изхвърлиш от Сената, да ги лишиш от обществения им ценз. Но не можеш с пръст да побутнеш консула или който да било друг куриатен магистрат. Докато не е изтекъл мандатът им, те стоят над закона, Гней Октавий.

Гней Октавий обаче продължаваше да не слуша гласа на разума.

— Сега, когато открих разковничето на успеха, Квинт Лутаций, мога да правя каквото си искам. — Когато и Луций Цезар стана, за да настигне брат си на вратата, консулът им подвикна: — За утре е свикано заседание на Сената. Препоръчвам ви да присъствате.

Рим не беше нито Ерусалим, нито Антиохия, затова не гледаше с особено добро око на пророците и гадателите. Доколкото така изискваше традицията, авгурите продължаваха да провеждат старите като света ауспиции, но като истински римляни и те знаеха, че от тях няма никакъв особен смисъл. Трябваше да се следва писаното в книгите и да не се отдава прекалено значение на знаменията.

И все пак в Рим живееше една личност, която можеше с ръка на сърцето да се представи за пророк. Този мистериозен човек принадлежеше на древната фамилия на Корнелиите и носеше името Публий Корнелий Кулеол. Откъде бе дошъл този унизителен прякор никой не можеше да каже; Кулеол вече беше в напреднала старост, а никой не си го спомняше без прякора му. Той се издържаше със скромните доходи, които му бяха осигурили братовчедите Сципиони, и често можеше да бъде видян на Форума, седнал на горното стъпало пред мъничкия кръгъл храм, посветен на Венера Клоацина. Храмът беше една от най-древните сгради е Рим — по-стар дори от Базилика Емилия, та затова впоследствие бе погълнат от нея. Кулеол не се правеше на Касандра, нито можеше да се нарече религиозен фанатик, затова ограничаваше интересите си единствено в области от голямо значение за държавата. Досега не бе предричал нито края на света, нито раждането на нов бог, по-могъщ от всички останали, затова пък бе познал войната срещу Югурта, нашествието на германите, бунта на Сатурнин, Съюзническата война, а накрая и войната срещу Митридат. За нея твърдеше, че ще продължи, колкото да се смени едно цяло поколение. Заради тези си успехи в гадателското поприще Корнелий Кулеол се радваше на популярност, достатъчна да измие позора от недостойния му когномен: „Кулеол“ искаше да каже „малки тестиси“.

На другия ден след завръщането на братята Цезари в Рим, рано при изгрев-слънце Сенатът се събираше на своето първо заседание след деня на Октавий. Никой от сенаторите не си спомняше да е вървял друг път с такъв страх по улиците. Досега, колкото пъти се бе стигало до кръвопролитие в Рим, то беше плод на нечии лични амбиции и избухваше, когато алчни за власт трибуни вдигнеха масите от Форума на бунт. Клането от Деня на Октавий обаче оставяше своя болезнен отпечатък върху съзнанието на всички сенатори; както и да се представеше цялата работа, народът неизбежно щеше да хвърли вината върху целия Сенат.

Публий Корнелий Кулеол си седеше както обикновено пред храма на Венера Клоацина и понеже хората отдавна бяха свикнали да го смятат за естествен придатък на светилището, никой от забързаните сенатори не го удостои с внимание. Той обаче с любопитство следеше всяко движение на назначените отци и доволно потриваше ръце. Ако сега свършеше работата, за която Гней Октавий Рузон щедро му бе заплатил, ако не я оплескаше в последния момент, та да му вземат парите обратно, той щеше да се махне веднъж завинаги от проклетото стъпало и да се оттегли от гадателското поприще.

Щом стигнеха пред входа на Курия Хостилия, сенаторите изведнъж се спираха и вместо да влязат в залата, се събираха на малки групички, за да обсъдят случилото се в деня на Октавий и за да изкажат на глас учудването си за какво изобщо са ги извикали. И така, докато назначените отци се чудеха и маеха, пронизителен писък накара всички да настръхнат. Един по един всички се обърнаха по посока на Кулеол, който се бе изправил и с изкривен като лък гръбнак, с протегнати нагоре ръце и с преплетени до болка пръсти пускаше пяна през старческите си устни. Той никога не бе прибягвал до изкуствен екстаз, за да прогледне в бъдещето, така че хората се уплашиха да не е станал жертва на апоплектичен удар. Част от сенаторите, както и по-ранобудните посетители на Форума останаха да наблюдават стареца отдалеч, докато неколцина му се притекоха на помощ и се опитаха да го положат на земята. Гадателят обаче не им се остави и без да вижда нищо около себе си, започна да се бори със зъби и нокти. Устата му се отваряше все по-широко и по-широко и от гърлото му се разнесоха повторно крясъци. Този път обаче слушателите му започнаха да различават цели думи.

— Цина! Цина! Цина! Цина! Цина! — виеше гадателят.

Изведнъж всички застинаха.

— Ако Цина и шестимата трибуни не бъдат изгонени от града, Рим ще бъде погубен! — избоботи Кулеол и като продължи да се гърчи в ръцете на непознатите, нададе неистови писъци. Най-накрая колабира на земята и бе отнесен безжизнен до дома си.

Едва сега сащисаните сенатори усетиха, че от няколко минути консулът Гней Октавий напразно се опитва да открие заседанието. Всички обърнаха гръб на площада и забързаха да заемат местата си в Курията.

Как смяташе първият консул да оправдае пред колегите си сенатори събитията от Марсово поле, никой нямаше да разбере. Защото вместо да мине на въпроса, заради който назначените отци се бяха събрали, Гней Октавий Рузон изведнъж насочи вниманието си (а с това и вниманието на целия Сенат) на необичайната случка с Кулеол… И естествено на изреченото от гадателя.

— Ако вторият консул и шестимата народни трибуни не бъдат прогонени, Рим ще бъде погубен — повтори замислено Октавий. — Понтифекс Максимус, Фламен Диалис, имате ли да кажете нещо относно това необикновено предсказание на стария Кулеол?

Сцевола обаче поклати глава.

— Предпочитам да не коментирам събитието, Гней Октавий.

Октавий отвори уста да настоява, но това, което прочете в очите на върховния понтифекс, го накара да замълчи; Сцевола беше консервативен човек и това му позволяваше да подмине с лека ръка много от деянията на събратята си; в същото време той оставаше по характер твърд и непоклатим и никой, дори консулът Сула не можеше да го принуди да се отрече от принципите си. На няколко пъти през изтеклите месеци открито се бе обявявал против присъдите над Гай Марий, Публий Сулпиций и останалите и бе държал изгнаниците да бъдат помилвани и повикани обратно в Рим. Изобщо спорът с върховния понтифекс не можеше да доведе до нищо добро. Октавий можеше да се обърне към безобидния Фламен Диалис, който по-лесно щеше да се хване на въдицата. Нещо повече, Мерула се оказа сам свидетел на знамение, което щеше да потвърди фалшивото предсказание на Кулеол.

— Фламен Диалис, дали ти няма да споделиш с нас какво мислиш? — обърна се настойчиво към свещеника.

Луций Корнелий Мерула изглеждаше смутен и объркан. Той с готовност кимна на консула и стана да говори:

— Луций Валерий, Гней Октавий, претори и едили, консуларни сенатори, назначени отци, преди да коментирам пред вас думите на гадателя Кулеол, нека ви разкажа за това, което ми се случи вчера в храма на Юпитер Оптимус Максимус. Тъкмо се занимавах с ритуалното почистване на жилището на Великия бог, когато на пода пред неговата статуя забелязах локва кръв. До локвата стоеше откъсната птича глава. Птицата беше кос, мерула! Моят собствен когномен! Аз, който по силата на древните римски обичаи съм лишен от правото дори да стоя в близост до мъртъв човек или звяр, трябваше да видя в краката си… кой знае — собствената си смърт? Или тази на Великия бог? Нямах представа как да изтълкувам това ужасно знамение, затова се допитах до върховния понтифекс, но и той не успя да ми го обясни. Тогава двамата повикахме децемвири сакрис фациундис и поискахме от тях да погледнат в сибилинските книги няма ли да намерят подходящо обяснение за случилото се.

Луций Мерула беше длъжен навсякъде да ходи облечен в дебелия си, двоен ямурлук, затова бе напълно естествено да му е горещо и да се поти. С времето обаче той бе надвил тази слабост и затова сега, когато сенаторите забелязаха капчиците пот, избили под шлема от слонова кост, си казаха, че причината не е в температурата. Фламен Диалис преглътна като от притеснение и продължи:

— Това обаче не беше цялото знамение. Когато намерих за пръв път главата на мъртвия кос, аз потърсих тялото. Докато обикалях храма, открих, че бедната птица си е била свила гнездо в една цепнатина под златната роба на Великия бог. В гнездото открих шест мънички птичета, които бяха мъртви. Както аз си обяснявам нещата, в храма се е била вмъкнала котка. Тя е издебнала майката и я е изяла, без главата оставена на пода. Котката обаче не е могла да се добере до птичетата, които са умрели от глад.

Тук Луций Мерула потръпна.

— След този случай аз съм осквернен. Веднага след това заседание трябва да продължа церемониите по собственото си пречистване и по повторното осветяване на храма на Юпитер Оптимус Максимус. Фактът, че благоволих да се явя пред вас, се дължи на дълбокото ми убеждение, че знамението има таен смисъл и че съм длъжен да ви запозная с него. Нямам предвид само откъснатата глава, но всички подробности, взети заедно. Когато идвах към Сената, аз още нямах представа какъв ли ще е смисълът на тази поличба. Сега обаче, след като чух предупрежденията на Публий Корнелий Кулеол — а всички сме свидетели, че те бяха произнесени при необичайни обстоятелства, — вече знам за какво точно става дума.

В залата не се намери човек, който да гъкне. Всички бяха впили поглед в лицето на Юпитеровия жрец и слушаха внимателно това, което им казваше. Мерула се знаеше като изключително почтен човек. Затова разказът му трябваше да бъде взет напълно сериозно.

— Името Цина — продължи да обяснява жрецът — не значи кос, но означава пепел. Оттам заключих, че главата на майката — кос и шестте умрели птичета можем да свържем с пепелта. Защото според повелите на религиозните обичаи на пречистването трябваше да изгоря телата им. Никога не съм бил тълкувател на сънища и знамения, но вече съм напълно убеден, че поличбата се отнася до Луций Корнелий Цина и до шестимата народни трибуни, които го подкрепят. Те са осквернили с нещо святата личност на Великия бог — покровител на Рим и той е изпаднал в голяма опасност заради неразумните им деяния. Кръвта означава, че заради консула Луций Цина и шестимата трибуни страната ще стане жертва на нови метежи и политически безредици. В това, повтарям, съм дълбоко убеден.

Чак сега Сенатът се разшумя. Всички мислеха, че Мерула е свършил, но той даде знак, че иска да продължи и околните мигом се умълчаха.

— Още нещо, назначени отци. Докато стоях в храма и чаках да дойде върховният понтифекс, аз потърсих утеха в усмихнатото лице на Великия бог. Но той не се смееше, а се мръщеше! — Потрепери от страх при тези си думи и лицето му пребледня като платно. — Повече не се сдържах и избягах от храма. Не можех да остана и минута повече вътре.

Този път и останалите усетиха, че им настръхват косите. Тишината се стопи отново и всички започнаха да обсъждат помежду си чутото.

Гней Октавий Рузон се надигна от стола си и в този миг на братята Цезари и на Сцевола Понтифекс Максимус консулът заприлича на котката, която е излапала черната птица насред храма.

— Смятам, назначени отци, че незабавно трябва да се покажем на Форума, да се качим на рострата и да съобщим на народа какво се е случило с нашия фламен Диалис. Нека питаме съгражданите си не могат ли да дадат и те обяснение. Чак след това Сенатът ще продължи заседанието си.

И така, цял Рим научи за чудното преживяване на жреца Мерула в храма на Юпитер и за още по-чудното предсказание на гадателя Кулеол. Всички насъбрали се около рострата изслушаха и с богоговение, и със суеверен страх разказа на сенаторите — особено когато Мерула повтори своето обяснение, а Октавий обяви, че ще поиска незабавното отстраняване на консула Цина и шестимата трибуни. Никой не се осмели да протестира.

Малко по-късно, когато всички се бяха настанили по местата си в Сената, Гней Октавий Рузон повтори, че Цина и народните трибуни трябва да бъдат премахнати.

Едва тогава думата взе Сцевола Понтифекс Максимус:

— Принцепс Сенатус, Гней Октавий, назначени отци, както всички добре знаете, аз съм един от най-добрите познавачи на римско право, които държавата ни някога е познавала. Ето защо се смятам длъжен да заявя, че не съществува законна процедура един римски консул да бъде свален от длъжност преди изтичане на мандата му. В същото време съществува една малка вратичка и тя е, че консулът може да бъде отстранен по религиозни съображения. Никой от нас не може да се съмнява, че Юпитер Оптимус Максимус е проявил своята загриженост за съдбата на Рим, при това по два различни начина: веднъж, като е пратил знамение на своя жрец, и втори път — като е вложил думи с дълбок смисъл в устата на човек, когото всички знаем за добър гадател. Мисля, че ако вземем предвид тези две свръхестествени събития и като ги свържем, съвсем спокойно можем да обявим консула Луций Корнелий Цина за нефас, за човек, извършил светотатство. Това не го лишава официално от консулския пост, но тъй като никой религиозен римлянин не би посмял да се доближи до него, става практически невъзможно той да продължи да управлява. Същото важи в пълна сила и за народните трибуни.

Вместо да се зарадва, Октавий гледаше навъсено Сцевола. Искаше му се да го прекъсне, но нямаше причина да го стори. Не беше много сигурен, но оставаше с впечатлението, че върховният понтифекс замисля някаква уловка. Най-малкото го лишаваше от възможността да осъди Цина на смърт — а Октавий знаеше, че за да се предотвратят всякакви последствия от деянието му, консулът трябва да изчезне!

— Знамението в храма на Юпитер неслучайно се е явило именно на Фламен Диалис. Нека не забравяме, че той е личният жрец на Великия бог и че длъжността, която изпълнява, е съществувала още преди царете да управляват Рим. Той не може да застане начело на армията, не може да се доближава до мъртъв човек, не може дори да се докосва до материала, от който се правят оръжията — желязото. Именно затова аз смятам за уместно заместник на консула да бъде Луций Корнелий Мерула. Той не може да бъде обявен за консул суфектус, по-скоро ще го помолим да пази мястото на втория консул. По този начин първият консул, Гней Октавий, няма да управлява държавата сам. Вярно, че във войната срещу италийците Рим на два пъти се оказа само с един консул, но тогава обстоятелствата не позволяваха да бъде намерен заместник на загиналите. По принцип обаче никой римлянин не може да управлява като консул сам, без колега.

Октавий, който все пак трябваше да си възвръща благоволението на Сената, кимна в съгласие.

— Напълно одобрявам, Квинт Муций. Нека Фламен Диалис заеме куриатния стол, опразнен от Луций Цина! Настоявам Сенатът веднага да гласува по два въпроса, логично свързани един с друг. Тези, които са съгласни да предложим на народното събрание да обяви за светотатци консула Луций Цина и шестимата народни трибуни, негови поддръжници, а това означава, че те ще бъдат завинаги прогонени от римските земи, и да назначи за пазител на консулския пост Фламен Диалис, нека застанат от дясната ми страна. Онези, които са против, да застанат отляво. Ако обичате, разместете се.

Сенатът прие двойното решение с невиждано през последните години пълно единодушие. Веднага бяха свикани центуриатните комиции, представени почти изключително от сенатори. Събранието бе свикано на Авентина, извън свещения помериум, но от вътрешната страна на крепостните стени — никой не би понесъл гледката на окървавената септа на Марсово поле. Предложението на Сената веднага бе превърнато в закон.

Първият консул Октавий обяви, че взетите мерки го карат да се чувства доволен, и продължи да управлява Рим без Цина. Гней Октавий обаче допусна грешката да сметне битката за окончателно спечелена и да не предприеме нищо срещу обявените за светотатци бегълци. Нито свика легионите под знамената, нито дори докладва на своя учител Помпей Страбон. Ако трябва да се обясни с проста думи това странно недоглеждане, Октавий беше убеден, че Цина и шестимата му другари ще побързат да се скрият при Гай Марий и осемнайсетте на остров Керкина.

Цина обаче нямаше намерение да напуска Италия. Нито шестимата народни трибуни, избягали с него. След като по чудо се спасиха от клането на Марсово поле, всеки от тях успя да се прибере до дома си, колкото да събере пари и вещи за из път, и хукна веднага за уреченото място. Срещата беше на Апиевия път, на последния километричен камък преди Бовила. Там щяха да решат какво да правят.

— Вземам Квинт Серторий и Марк Гратидиан и тръгвам веднага за Нола — предложи Цина, който вече имаше изготвен план. — Под стените на града стои цял легион, който трудно се разбира с началника си Апий Клавдий Пулхер. Смятам да отида в лагера им и да сваля Апий Клавдий от командването. Нищо не ми пречи да последвам примера на своя съименник Сула — ще поведа войската срещу Рим. Но не и преди да сме си осигурили подкрепата на други съюзници. Вергилий, Милоний, Арвина и Магий, всички вие ще започнете да обикаляте италийските народи и ще молите за помощ. Можете да говорите самата истина — че римският Сенат е изгонил от града законно избрания консул, защото се е опитал да разпредели справедливо новите граждани сред трийсет и петте триби и защото Гней Октавий е изклал хиляди почтени римляни, дошли дадат своя глас на законно свикано събрание. — На устните му се появи бледа усмивка. — За нас е истински късмет, че страната току-що излиза от война! От марсите и съседите им двамата с Корнут пленихме оръжие за неколкохилядна армия. Всичко сме оставили на съхранение в складовете на Алба Фуценция. Милоний, ти ще сложиш ръка върху оръжието и ще го раздадеш на доброволците. А щом аз отнема командването на Апий Клавдий, първата ми работа ще е да ограбя казармите в Капуа.

И така, четиримата народни трибуни се озоваха последователно на места като Пренеста, Тибур, Реата, Корфиниум, Венафрум, Интерамния, Сора и така нататък, и така нататък. Навсякъде молеха за едно — гражданите да ги изслушат. Местните ги посрещаха навсякъде с интерес и каквото бяха спестили през ужасните години на войната, сега го даваха на римските трибуни да ги подготвят за нова война. Постепенно съпротивата нарастваше, а обръчът около Рим се стесняваше.

Самият Цина не срещна никакви трудности за изпълнение на своя план. Апий Клавдий Пулхер си замина без никакви усложнения. Пълководецът беше кисел и рано състарил се човек, който не можеше да прежали смъртта на жена си и се чудеше какво ще прави с шестте си сирачета. Когато консулът му заяви, че го сваля от командването, Клавдий дори не направи опит да настрои войниците срещу Цина. Вместо това се метна на коня си и се понесе в галоп към Езерния, където го чакаше Метел Пий.

Едва след като стигна под стените на Нола, Цина се увери колко ценно е присъствието на човек като Квинт Серторий. Той се бе родил, за да командва войска, и през последните двайсет години си бе създал име, добре известно на всички римски легионери; беше спечелил венеца от трева в Испания, а заради множеството сражения, в които бе участвал срещу нумидийци и германи, го бяха кичили с какви ли не други трофеи. Освен това беше братовчед на Гай Марий, а легионът под стените на Нола бе сформиран под негово лично командване. Всички в лагера познаваха Серторий и го имаха за близък човек, докато Апий Клавдий си оставаше чужденец.

Щом поеха командването на легиона, Цина, Серторий и Марк Марий Гратидиан веднага потеглиха срещу Капуа. Когато видяха, че римляните се оттеглят по Вия Попилия, жителите на Нола отвориха врати и всички, способни да носят оръжие, се изсипаха вън от града — не за да нападнат врага в гръб, а за да се присъединят към него в славния му поход. Щом Цина излезе на кръстопътя с Вия Апия пред стените на Капуа, всички центуриони, новобранци и дори гладиатори от казармите и школите на драго сърце се присъединиха към него. Цина разполагаше вече с двайсет хиляди души. Насред Вия Латина, някъде между Капуа и малкото градче Лабикум, насреща им излязоха четиримата трибуни, които се връщаха от обиколката си из италийските земи, придружени от още десет хиляди доброволци.

Вече беше октомври, а Рим се намираше на някакви си километри. Агентите на Цина го осведомиха, че хората в града са изпаднали в паника. Октавий вече бил писал на Помпей Страбон, умолявайки го да спаси отечеството, но в същото време — чудеса на чудесата! — в пристанището на Теламон, на бреговете на Етрурия, бил слязъл не друг, а самият Гай Марий. Последната новина много зарадва Цина. Веднага прати хора да разучат по-добре положението и те го уведомиха, че множество жители на Етрурия и Умбрия вече били напуснали домовете си, за да се присъединят към Марий. Великият пълководец вече бил излязъл на стария Аврелиев път и бързо се насочвал към Рим.

— Ето това е добра вест! — сподели радостта си Цина с Квинт Серторий. — Щом и Гай Марий се е върнал в Италия, значи работата е в кърпа вързана. И понеже от всички нас ти най-добре го познаваш и разбираш, ще те помоля да отидеш при него и да му съобщиш за разположението на силите ни. Попитай го за неговите собствени планове. Смята ли да превземе най-напред Остия или ще тръгне направо срещу Рим? Кажи му, че предпочитам да прехвърля всички наши сили на Ватиканското поле; ако ще се стига до кръвопролития, да не се пренасят в самия град. Самата мисъл да вкарам войска в границите на помериума ми се струва непоносима. Не искам хората да кажат, че Цина следва примера на Сула. Хайде, Квинт Серторий, намери Гай Марий и му кажи колко съм щастлив от неговото завръщане в Италия! — Преди да се разделят обаче, се сети за нещо друго. — Кажи му също, че преди да е стигнал Остия, вече ще съм му пратил цялото излишно въоръжение, с което разполагам.

Серторий завари Марий близо до градчето Фрегена, на няколко километра северно от Остия. Ако в едната посока трибунът бе яздил в галоп, за да не закъснее, то в обратната той хвърчеше като стрела. Когато стигна Лабикум, скочи в движение от коня си и като обезумял нахлу в малката къща, използвана от Цина за временна квартира. Преди консулът дори да е отворил уста да го попита нещо, Серторий се впусна в шумна тирада:

— Луций Цина, умолявам те, веднага пиши на Гай Марий. Поискай от него да разпусне войската си и да прехвърли всички доброволци под твое командване! — изрече и Цина забеляза колко напрегнато е лицето му. — Заповядай му да се държи като обикновено частно лице, каквото той представлява пред закона. Заповядай му да разпусне армията си и да се върне в именията си, както подобава на едно частно лице. Нека чака решенията на римската държавна власт.

— Какво се е случило с теб? — изненада се Цина. — Как можеш точно ти да ми говориш подобни неща? Та Гай Марий е жизненонеобходим за нашата кауза! Ако той оглави нашето движение, със сигурност ще победим!

— Не, Луций Цина, не ние ще победим, а Марий! — поправи го Серторий, който беше на прага на отчаянието. — Нека ти го кажа направо: ако позволиш на Гай Марий да вземе участие в борбата, цял живот ще съжаляваш. Защото когато войските ни влязат победоносно в града, никой няма да сети да акламира консула Луций Корнелий Цина! За всички истинският победител ще бъде Гай Марий. Току-що го видях, току-що разговарях с него. И се уверих, че е остарял, че е озлобял, че умът му си е отишъл.

— Какво искаш да кажеш, че умът му си е отишъл?

— Ами това, което казвам. Че е полудял.

— Аз имам доста агенти при Гай Марий, Квинт Серторий, и според тях той е същият способен и решен за действие човек, какъвто е бил винаги. Вече вървял към Остия и със сигурност разполагал с ясен план за действие. Защо ми говориш, че умът му си е отишъл? По говора, по жестовете? Вярно, че моите хора не могат да си позволят с него толкова близък контакт, колкото ти, но ако Гай Марий наистина даваше признаци на лудост, със сигурност щяха да забележат.

Личеше си, че Цина иска да повярва на Серторий.

— Лудостта на Гай Марий не се изразява в жестове и постъпки, Луций Корнелий, а и аз съм убеден, че знае как да командва армията си. Запознах се с него седемнайсетгодишен, а той никога не е крил тайни от мен. Мога с ръка на сърце да заявя, че човекът, с когото допреди малко разговарях, не е онзи Гай Марий, когото цял живот съм познавал! Днешният Марий е един стар и огорчен човек, жаден за реванш и отмъщение. Всичко, което го занимава в момента, е собствената му съдба. Той нехае за Рим, Луций Корнелий, затова и те съветвам да не му се доверяваш в нищо! Ще отнеме града изпод носа ти и ще се разпорежда с него, както сам намери за добре. — Пое дълбоко дъх и допълни: — Младият Марий ти праща същото послание, Луций Корнелий. Да не се дава никаква власт на баща му, защото е луд.

— Мисля, че и двамата преувеличавате — отговори Цина, решен да не отстъпи.

— Не, не преувеличаваме. Младият Марий няма защо да преувеличава.

Цина поклати глава и извади лист хартия.

— Виж сега, Квинт Серторий, на мен Гай Марий ми е нужен! Ако той наистина е толкова състарен, колкото твърдиш, ако умът му бяга, как би могъл да бъде заплаха за мен? Или за Рим… Не, още днес аз ще му връча проконсулски империум — Сенатът ще го ратифицира, когато му дойде времето, и ще използвам войската му, за да си прикривам западния фланг.

— Повтарям ти, ще съжаляваш до края на дните си за тази постъпка!

— Глупости — махна с ръка Цина и се залови да състави нужния документ.

Серторий остана известно време да го гледа как драска усърдно по листа, накрая размаха юмрук незнайно по чий адрес и напусна къщата.

След като Марий го увери, че ще се погрижи за пристанището Остия и ще дойде на Ватиканското поле откъм устието на Тибър, Цина раздели своите сили на три части от по десет хиляди души всяка. Уверен в успеха си, най-сетне напусна базата в Лабикум.

Първият отряд трябваше да окупира Ватиканското поле. Начело застана Гней Папирий Карбон, братовчед на народния трибун Карбон Арвина, който си бе спечелил име с успехи срещу луканите. Вторият отряд трябваше да заеме Марсово поле (от всички части, с които разполагаше Цина, единствено тази щеше да остане на левия бряг на Тибър) под командването на Квинт Серторий. Цина пое третия, за да го настани на лагер в северното подножие на хълма Яникулум. Когато Гай Марий дойдеше, той трябваше да окупира южното.

Имаше обаче една неприятна подробност. Точно в средата на Яникулум открай време се намираше римска казарма; въпреки паниката на хората около себе си Гней Октавий бе запазил хладнокръвие и каквито доброволци успя да събере под знамената, прати ги да заемат твърдината на другия бряг на Тибър. Заповяда им да се задържат там на всяка цена. Така се получаваше, че между отряда на Цина (който прекоси реката по Мулвиевия мост) и силите, които Марий щеше да доведе със себе си от Остия, оставаше да се държи труднодостъпна крепост, пазена от поне няколко хиляди защитници. Преди години, когато германската заплаха бе надвиснала като Дамоклев меч над града, мъдрите управници се бяха погрижили крепостта да бъде възстановена и доукрепена.

И сякаш на нападателите не им беше достатъчно това ядро на съпротива на десния бряг на реката, изневиделица се появи Помпей Страбон начело на четирите си пиценски легиона. Щом пристигнаха войниците му, веднага вдигнаха лагер пред Колинската порта. Като се изключи легионът от Нола (прикрепен към отряда на Серторий), Помпей Страбон единствен разполагаше с редовна римска армия, закалена в множество походи и сражения, така че заплашваше с жестока съпротива. А между лагерите на Помпей и Серторий се намираше единствено Пинцийският хълм с неговите овощни и зеленчукови градини.

В продължение на шестнайсет дни Цина се спотайваше зад тройната палисада на трите лагера и чакаше Помпей да нападне. Беше сигурен, че пиценецът ще избърза с развръзката, преди от запад да е дошъл и Гай Марий със своите поддръжници. Квинт Серторий, който трябваше да поеме върху себе си тежестта на противниковата атака, се окопаваше все по-дълбоко и дълбоко в Марсово поле и също чакаше. Но така или иначе дните минаваха в тревожно бездействие.

Междувременно Марий жънеше триумф след триумф. По настояване на градския квестор, още щом армията на Марий се показа по пътя, Остия отвори широко врати и народът посрещна с разтворени обятия беглецът — герой. Той обаче се оказа крайно безразличен към радостта на гражданите и дори позволи на войниците си, повечето от които бяха роби и освобожденци — именно тази подробност толкова беше смутила Серторий при посещението у стария пълководец, — да плячкосат града. Както можеше да се очаква, последиците бяха ужасяващи. Сякаш изведнъж бе станал сляп и глух за събитията около себе си, Марий дори не се опита да възпре пъстрата сган, която бе довел със себе си. Вместо това съсредоточи цялото си внимание на дървената преграда, която хората му издигнаха между двата бряга на Тибър. С известен надзор съоръжението щеше да спре всякакъв достъп на зърно до Рим. Дори когато се готвеше да напусне пристанищния град и да поеме нагоре по Вия Кампана, Марий не понечи да ограничи своеволията на поддръжниците си.

Централна Италия преживяваше една суха година, а снегът, паднал предишната зима, беше недостатъчен, за да осигури вода през пролетта. Нивото на Тибър беше ниско, а много от притоците му бяха пресъхнали много преди края на лятото. Заради разминаването в календара последните дни на октомври едва се застъпваха с началото на есента и когато противниковите армии обсадиха Рим, времето продължаваше да бъде по-скоро горещо. Реколтата от Сицилия и Африка вече бе събрана, но корабите едва започваха да пристигат в Остия; когато Марий затвори достъпа до Рим по вода, складовете в града бяха почти изпразнени.

Скоро след настаняването на Помпеевата армия пред Колинската порта, в района избухна епидемия. Нейни жертви станаха както множество легионери, така и мирните жители, живеещи в съседство с лагера. Една след друга се появиха всички чревни и стомашни болести, и то най-вече защото питейната вода на войниците бе станала жертва на същата липса на хигиена, която преди няколко месеца бе удивила консула Помпей Руф в Ариминиум. Когато изворите на Виминала и Квиринала се заразиха на свой ред, жителите на засегнатите райони изпроводиха делегация до проконсула с настояване Помпей да обърне повече внимание на армейските нужници. Помпей Страбон обаче си оставаше един груб и непросветен пиценец, затова вместо да се вслуша в молбите на гражданите, грубо ги изгони. Лека-полека самият Тибър — от Мулвиевия мост срещу града чак до делтата десетки километри на запад — стана практически неизползваема за каквото и да било; защото водите й водеха до дизентерия.

Гней Октавий и пазителят на другия консулски мандат Мерула Фламен Диалис бяха принудени да стоят със скръстени ръце и да чакат нещо да се случи. Но октомври мина и замина, а от никъде не проблясваше надежда, че войниците ще се размърдат. Колкото пъти двамата управители успееха да говорят с Помпей Страбон, той все си измисляше причина защо не можел да влезе в открит бой. Най-накрая и Октавий, и Мерула се примириха с очевидното: истинската причина за Помпеевото бездействие се криеше в страха му да се сражава с противник, който го превъзхожда по численост. Излизаше, че за да се стигне до някакви действия, Цина доброволно трябваше да се раздели с част от войската си.

Когато в Рим научиха за Мариевото посрещане в Остия и стана публична тайна затварянето на реката за корабите с жито от Африка и Сицилия, целият град потъна в мрачен песимизъм. Консулите ясно виждаха какво им готви бъдещето и се чудеха колко ли ще успее да издържи градът, ако Помпей Страбон не стори нещо, за да го спаси.

Най-накрая Октавий и Мерула се принудиха да повикат на своя помощ италийци. Сенатът издаде специална препоръка до центуриатните комиции, които да обещаят римско гражданство и участие в някоя от селските триби на всички жители на полуострова, които подкрепят „действителното“ римско правителство. Щом законът бе приет от народа, из цяла Италия бяха пратени глашатаи да го съобщят на заинтересованите и да събират доброволци.

Войници обаче почти не дойдоха. Главната причина за това бе, че Цина и народните трибуни отдавна бяха свикали всички годни да носят оръжие мъже от съседните области и за „действителното“ правителство не оставаше нищо.

Тогава Помпей Страбон намекна на консулите, че ако Метел Пий доведе двата легиона, заети с безплодната обсада на Езерния, заедно биха могли да се наложат на Цина и Марий. Октавий и Мерула откликнаха с готовност на предложението и веднага пратиха вест до Прасчо. Настойчиво го умоляваха да сключи мир с упоритите самнити и да се връща в двата легиона в Рим.

Прасчо се разкъсваше от колебания. Войникът в него не искаше да вдигне току-така обсадата, която бе коствала толкова време и разходи, а може би скоро щеше да даде своите плодове; от друга страна, положението в Рим изглеждаше наистина критично. Най-накрая Метел Пий отиде на бял кон в обсадения град и започна преговори с парализирания Гай Папий Мутил, който бе добре осведомен за събитията в Рим.

— Разбира се, че искам да сключа мир с теб, Квинт Цецилий — рече самнитският водач, положен на носилка. Но искам да изпълниш следните условия: да върнеш на самнитите всичко, което Рим им отне през последните години; да ми предадете здрави и читави всички дезертьори и военнопленници, които държите; да обещаете, че няма да искате самнитите да ви върнат отнетата плячка; и да дарите с римско гражданство всички свободни люде от Самниум.

Метел Пий подскочи.

— Нали! — възкликна той, щом се окопити. — А защо не поискаш и да минем под хомота, както го направиха сънародниците ти преди два века. Забравил ли си за Каудинските теснини, Гай Папий? — попита гневно римлянинът. — Исканията ти са нереални. Много ти здраве!

С празни ръце и гордо вдигната глава Метел Пий се върна в лагера си, където съобщи с леден глас на пратениците от Рим, че мир няма да има и консулите да не се надяват на двата легиона.

Самнитът Мутил беше в много по-добро настроение, когато помощниците му го върнаха обратно в крепостта. Докато се люшкаше в носилката си, той бе осенен от гениална идея. Още същата вечер, щом се стъмни достатъчно, таен куриер се промъкна между римските постове и хукна в галоп към Рим. Мутил му беше връчил писмо до Гай Марий, в което се интересуваше дали великият пълководец не би сключил мирен договор със самнитския народ. Той добре знаеше, че консул е Цина и че цялата бъркотия е започнала от него, но въпреки това предпочете да се обърне лично към Марий. Не можеше Гай Марий да участва в предприятие, в което се слуша думата на друг.

Заедно с Марий — който най-после бе потеглил срещу Рим, се движеше и военният трибун Гай Флавий Фимбрия. През цялата година той бе служил под стените на Нола и беше от тримата трибуни — заедно с Публий Аний и Гай Марций Цензорин, — които предпочетоха да се присъединят към Цина. В мига, в който до ушите му стигна новината за Мариевото пристигане в Етрурия, той си каза, че вятърът сменя посоката си, и след няколко дни вече беше при Марий. Великият мъж беше особено радостен от срещата.

— Няма смисъл да те назначавам за военен трибун — рече на новия си съюзник. — В цялата ми армия почти няма войници, повечето са роби. Затова ще ти връча командването на нумидийската конница — доведох я специално от Африка.

Когато Марий получи писмото от Мутил, той веднага повика при себе си Фимбрия.

— Ще отидеш в прохода Мелфа, където Мутил обещава да те чака — нареди той на младежа и недоволно изсумтя. — Предполагам, иска да ни напомни колко често римските легиони са търпели поражения в проклетото дефиле. Така или иначе, не му е сега времето да се сърдим за глупости. Ще отидеш при него, Гай Флавий, и ще се съгласиш с всички условия, които той ти постави. Ако ще да иска власт над цяла Италия или безплатно пътуване до страната на хиперборейците, нищо няма да му отказваш. Когато се почувстваме силни, ще им подрежем крилцата на тези самнити.

По времето, когато се провеждаше този разговор, в лагера на Метел Пий пред Езерния пристигна втора делегация от Рим. Този път консулите бяха пратили достатъчно високопоставени личности, за да вдъхнат повече респект у Прасчо — Катул Цезар със сина му Катул и цензорът Публий Крас с неговия син Луций.

— Умолявам те, Квинт Цецилий — говореше Катул Цезар в присъствието на легата Мамерк, — остави пред Езерния войска, колкото да пази лагера, и ела с нас в Рим! Ако сега не ни помогнеш, то не виждам от чие име ще обсаждаш повече Езерния. Докато самнитите се предадат, Рим няма повече да съществува.

Метел Пий не можеше да откаже. Връчи на Марк Плавций Силван командването на петте кохорти, с които се раздели, и пое към метрополията. Силван и войниците му изведнъж усетиха колко е страшно да обсаждаш една самнитска крепост. Още щом останалите легион и половина изчезнаха зад хоризонта, защитниците на крепостта излязоха на полето и разбиха редиците на римляните, Хората на Мутил лесно успяха да си върнат контрола над цял Самниум. Всички мъже-самнити — с изключение на онези, които служеха при консула Цина — се заеха да опустошават Западна Кампания и в крайна сметка се озоваха едва ли не под стените на Капуа. Малкото градче Абела бе превзето, плячкосано и опожарено, след което и втората самнитска армия се отправи към Рим, за да вземе участие в събитията. Никой и не помисли да предложи услугите си на Цина. Всички отидоха при Марий и му се заклеха във вярност.

Заедно с Метел Пий за Рим заминаха Мамерк и Апий Клавдий Пулхер. Петнайсетте кохорти, които тримата водеха от лагера пред Езерния, бяха пратени да заемат крепостта на хълма Яникулум. За началник гарнизон бе поставен Апий Клавдий, но консулът Октавий има неблагоразумието да се обяви за върховен главнокомандващ и на този легион. Апий Клавдий имаше защо да се чувства обиден. Караха го да върши черната работа, а дори не благоволяваха да му предложат малко слава в замяна? Още тогава той се замисли дали да не застане на другата страна.

Сенатът отдавна беше пратил вест и на пропретора Публий Сервилий Вация в Италийска Галия. За всеки случай Рим държеше там два легиона. Жителите на областта все по-високо надигаха глас да им се изплатят сумите за произведеното оръжие, затова малко сила щеше да свърши добра работа. От двата легиона единият стоеше на гарнизон в Плаценция под командването на легата Гай Целий. Другия командваше сам Вация в Аквилея, далеч на изток. Когато получи писмото от Сената, Вация веднага заповяда на Целий да напусне Плаценция и да премести легиона си по на изток, а сам застана начело на своя и тръгна да спасява Рим.

За нещастие на „действителното“ правителство на Рим още при Ариминум Вация се сблъска с „недействителния“ народен трибун Марк Марий Гратидиан. Цина се бе досетил, че от север може да изникне опасност, затова бе събрал няколко кохорти и ги беше пратил по Фламиниевия път да спират Вация или който и да било друг привърженик на Октавий. Общо взето, младоците в легиона на Вация здравата се изложиха и след като Гратидиан ги разби, се насочиха обратно към безметежна Галия. Вация се зарече да не мисли повече за Рим, а след като научи — при това от доста съмнителен източник — за случилото се при Ариминум, Гай Целий изпадна в най-дълбоката си депресия от последните няколко години и се самоуби, преди да е научил за падането на „действителното“ правителство.

Октавий, Мерула и всички, които се бяха излъгали да застанат на тяхна страна, гледаха безпомощни как от ден на ден положението им все повече се влошава. Най-сетне Гай Марий пристигна откъм Кампанския път и вдигна лагер буквално пред Клавдиевата твърдина. Обиденият на Октавий Клавдий Пулхер влезе в тайни преговори с Марий и му позволи да заеме външните укрепления на казармата. Това, че крепостта не падна съвсем, се дължеше единствено на Помпей Страбон. За да отвлече вниманието на Цина, пиценецът най-сетне се реши да действа и нападна лагера на Серторий. Докато Марий се мъчеше сам с крепостта, консулът Октавий и цензорът Публий Крас изведоха по Дървения мост дружина от граждани — доброволци и спасиха обкръжената крепост в последния момент. Хванат натясно с недисциплинираната си армия от роби и наемници, Марий бе принуден да отстъпи. Народният трибун Гай Милоний падна убит, докато се мъчеше да му се притече на помощ.

Публий Крас и синът му Луций останаха в крепостта да следят действията на подозрителния Апий Клавдий. Той самият отново бе променил мнението си и вече твърдо вярваше в победата на „действителното“ правителство. Щом Помпей Страбон научи за успеха на Яникулум, веднага заповяда на войниците си да се отърват от тези на Серторий и ги върна обратно през Пинцийския хълм в лагера до Колинската порта.

Което си беше истина, много неща не бяха наред с Гней Помпей Страбон. По време на сблъсъка с войниците на Серторий синът му нито за миг не се отдели от баща си, лично му нареди да отстъпи и накрая бързо го прати да почива в главната квартира. В самия разгар на сражението пълководецът на свой ред се разболя от дизентерията и макар да не се отказа от командването, и на малкия Помпей, и на легатите стана ясно, че да се затвърди успеха, постигнат на Яникулум, е просто невъзможно. Макар и с голямо самочувствие, Помпей Младши имаше чудесна представа за положението си и не посмя да се наложи над свирепите пиценски легиони. Младок като него не можеше да заповядва на тези капризни войници, още по-малко при такова тежко сражение.

В продължение на три дни господарят на Пиценум и съседна Умбрия бе прикован за леглото. Младият Помпей и верният приятел Марк Тулий Цицерон не се откъснаха нито за миг от болния, а в това време войниците бяха наобиколили главната квартира и се чудеха какво ще стане с началника им. В ранните часове на четвъртия ден от заболяването си Гней Помпей Старши издъхна. Коравият като желязо пиценец бе умрял от пълно физическо изтощение и обезводняване.

Хванат под ръка от Цицерон, синът на пълководеца вървеше по Викус Суб Агере, заобикалящ двойната стена на Агера, и горко плачеше. Отиваше в храма на Венера Либитина, където да уреди погребението на баща си. Ако Помпей Страбон бе имал късмета да умре в родния Пиценум — там, където голяма част от земята му принадлежеше и всички му бяха клиенти, — по пищност и зрелищност погребалната церемония би могла да съперничи на триумфалните шествия по улиците на Рим. Помпей Младши обаче беше трезвомислещ човек и знаеше, че в подобни трагични времена с нищо не бива да се привлича вниманието; народът си имаше достатъчно грижи, а жителите на Квиринала, Виминала и Горен Есквилин открито мразеха покойния пълководец. За тях той беше главният виновник, че водата им се зарази и че дизентерията връхлетя цивилното население със същата сила, с която бе покосила армията.

— Какво ще правиш сега? — попита Цицерон, щом забелязаха пред себе си кипарисовата горичка. Някъде сред дърветата се криеха сергиите на римските погребални агенти.

— Отивам си у дома в Пиценум — отвърна Помпей и отново избухна в сълзи. — Баща ми изобщо не биваше да идва. Казвах му да не идва! Казвам, остави Рим да загива, теб какво те интересува! Но той не ме послуша. Каза, че трябвало да се бори за моите права, че когато ми дойдело времето и аз да стана консул, Рим трябвало да бъде същият, какъвто го е управлявал той.

— Защо не дойдеш за известно време в града? — предложи любезно Цицерон. — Ще живееш у нас. — Колкото и да бе ненавиждал суровия и груб Помпей Страбон, младежът беше трогнат от мъката на осиротелия син. — Знаеш ли, Гней Помпей, тия дни срещнах стария Акций! Дошъл бил за римските игри, когато трябвало да постави най-новата си пиеса. Когато избухнала кървавата разпра между привържениците на Октавий и Цина, той си казал, че е твърде стар, за да се връща тепърва в Умбрия. На неговата възраст по-добре било да стои далеч от всякакви шумотевици. Според мен обаче го е привлякла драмата, която се разиграва в момента в Рим. Подобна атмосфера не може да не вдъхнови творец като него. Затова ела да ми погостуваш. След като си толкова близък роднина с великия Луцилий, сигурно ще си допаднете и с Акций. А той знае как да отвлича умовете ни далеч от тези кървави смутове.

— Не — отказа Помпей, без да престава да плаче. — Отивам си у дома.

— Ще вземеш ли армията със себе си?

— Тя не е моя, а на баща ми. Нека остане за Рим.

Двамата младежи изгубиха няколко часа в пазарлъци и обяснения с погребалните агенти. Чак следобед успяха да се върнат в крайградската вила, която Страбон бе наел, за да изкара до края на конфликта. Никой — а най-малко от всички опечаленият Помпей Младши — не беше помислил да сложи въоръжена охрана на обширното имение. Така и така пълководецът вече не бе сред живите, пък и нищо ценно не бе оставил след себе си. Заради смъртоносната епидемия дори прислугата на Помпей беше оредяла. Само две жени бяха останали в опустялата къща, за да бдят над покойника, докато синът му и верният Цицерон отидат да уредят формалностите.

Когато се завърнаха, не завариха никого. Къщата бе потънала в дълбока тишина и по всичко изглеждаше, че робите са заминали. Когато влязоха в стаята със смъртния одър на Помпей Страбон, на леглото нямаше никакъв труп.

Помпей едва не полудя от радост при това странно откритие.

— Той е жив! — извика и по лицето му се изписа такава радост, че не оставаше и място за съмнение.

— Гней Помпей, знаеш много добре, че баща ти е мъртъв. — Цицерон не изпитваше чак такава привързаност към покойника, че да му се привиждат фантоми, вместо това умът му трескаво заработи какво ли се е случило. — Хайде, успокой се! Когато напуснахме къщата, Гней Помпей беше мъртъв от няколко часа.

Радостта на Помпей угасна, но този път не му беше до сълзи. Погледът му бавно изстина и Цицерон потръпна от неприятно предчувствие.

— Какво е станало тогава? Къде е баща ми?

— Робите са си отишли. Доколкото разбирам, дори болните ги няма. Най-добре да обиколим къщата — предложи приятелят му.

Търсиха, търсиха, но не намериха нищо. Каквото и да се беше случило с тялото на Гней Помпей Страбон, за двамата младежи то си оставаше загадка. Най-накрая двамата се отказаха да търсят повече и напуснаха къщата. Докато пустата вила потъваше отново в своята дрямка, те стояха на Вия Номентана и се оглеждаха в недоумение.

— В коя посока да тръгнем? — попита Цицерон. — Към града или към лагера?

Разстоянието беше почти еднакво. Помпей сбърчи чело и изпадна в дълбока умисъл. Чак след време реши.

— Да отидем до палатката на пълководеца. Нищо чудно войниците да са взели тялото на баща ми, за да му отдадат последна почит в лагера.

Двамата обърнаха гръб на Колинската порта и тръгнаха към лагера, когато някой зад тях изведнъж извика:

— Гней Помпей! Гней Помпей!

Младежите се обърнаха и видяха как насреща им тича запъхтян Брут Дамазип.

— Баща ти! — едва смогна той да изрече, щом се изравни с Помпей.

— Какво баща ми? — попита Помпей с ледено спокойствие.

— Жителите на града откраднаха тялото му. Заканват се да го вържат за магаре и да го разкарват по улиците на цял Рим! Една от жените, които са бдели над мъртвеца, дойде да ми съобщи и щом научих, веднага хукнах да ги настигна. Сега, като се замисля, май по-добре, че те видях теб и се спрях. Иначе нищо чудно и мен да ме вържат на магарето. — По тона, с който говореше Дамазип, на Цицерон му се струваше, че самият Помпей Страбон присъства — толкова дълбоко уважение таеше неговият подчинен към сина му. — Какво ще ми заповядаш? — попита Дамазип.

— Веднага ми доведи две кохорти. Ще влезем в града и ще потърсим баща ми.

Цицерон дори не попита защо. Докато чакаха, Помпей нищо не каза. Покойният Помпей Страбон бе унижен по най-жестокия възможен начин, при това беше много ясно защо. Това беше единственият начин, по който жителите на североизточните квартали можеха да изразят своето презрение и отвращение от човека, виновен според тях за бедите им. Всички по-населени квартали на Рим черпеха вода от акведуктите, но Горен Есквилин, Виминал и Квиринал, където живееха по-малко хора, зависеше почти изцяло от местните кладенци.

Когато младият Помпей застана начело на двете кохорти и нахълта през Колинската порта в града, големият пазар от вътрешната страна на крепостните стени беше пуст. Из околните улици също не се мяркаше жива душа — дори и из тесните проходи, които минаваха между къщите и водеха към Есквилина. Улица по улица, пресечка по пресечка районът щателно бе претърсен. Дамазип бе взел едната кохорта със себе си и обикаляше квартала край Агера, докато двамата младежи бавно напредваха в противоположната посока. Чак три часа по-късно в долния край на Алта Семита Помпей се сблъска с тялото на покойния си баща. Бяха го захвърлили пред храма на Салус.

„Поне мястото, което са избрали, обяснява постъпката им — мислеше Цицерон. — Да оставят пред Храма на здравето трупа на човека, който донесе болестите.“

— Това никога няма да го забравя — зарече се Помпей, докато гледаше голото и обезобразено тяло на баща си. — Когато стана консул и предложа своя строителна програма, Квиринал няма да получи нищо!

Когато Цина научи за смъртта на Помпей Страбон, той облекчено въздъхна. Щом разбра за народните издевателства над трупа му, подсвирна от почуда. Излизаше, че много неща не вървят на добре зад стените на града. Личеше си, че дори хората, които се обявяваха за защитници на Рим, не се радваха на популярност сред масите. Уверен в крайния си успех, спокойно зачака градът да се предаде без бой на войската му.

Но капитулацията не дойде толкова скоро, колкото се надяваше прогоненият консул. Октавий твърдо се бе зарекъл, че само ако народът се вдигне на въоръжено въстание, ще благоволи да излезе от играта.

Същия ден, следобед при Цина дойде да докладва Квинт Серторий. Лявото му око се криеше под окървавена превръзка.

— Какво се е случило с теб? — уплаши се за приятеля си Цина.

— Останах без едно око — отвърна му лаконично.

— Богове!

— За щастие лявото — изрече, сякаш той трябваше да успокоява Цина, а не обратното. — На дясното нищо му няма, така че и занапред ще виждам меча си, докато се бия.

— Седни — покани го домакинът и наля вино. Изгледа изпитателно легата си и накрая си каза, че навярно малко неща на този свят могат да разтревожат истински Квинт Серторий. Когато едноокият герой се намести на стола си, той се разположи срещу него и въздъхна. — Знаеш ли, Квинт Серторий, оказа се напълно прав.

— Имаш предвид това, което ти казах за Гай Марий?

— Да. — Цина нервно въртеше чашата в ръцете си. — Много неща са вече извън контрол. Вярно, висшите чинове не са изгубили нищо от респекта си към мен, но останалите… Войниците. Самнитските и всички останали доброволци. Всички са дошли да следват Гай Марий, а не мен.

— Това просто не можеше да не се случи. Навремето дори не би имало голямо значение за самата кауза. Гай Марий винаги е превъзхождал всички ни и със способността си да преценява настоящето и да предвижда бъдещето. Той знаеше какво и как да бъде направено. Но онзи Гай Марий вече не съществува. — Кървава сълза се показа под превръзката и Серторий ядно я избърса. — На тази възраст и след преживените удари той едва се държи. Изгнанието му се отрази по ужасен начин. На няколко пъти разговарях с него и съм убеден в едно: участието му в борбата, която водим с теб, стои на заден план за него; единственото, което го интересува, е да си отмъсти на онези, които го прогониха от Рим. Назначил е за свой пръв помощник най-голямата отрепка, която някога се е раждала — Фимбрия! Истински лешояд! Колкото до легиона, който доведе от Етрурия, нарича го своя лична охрана и отказва да го причислява към общата ни армия. Въпросният легион е събран от кол и от въже. На подобна робска паплач би завидял всеки сицилиец, решил да вдига въстание на острова. И въпреки това, Луций Корнелий, не мисли, че Гай Марий е изгубил способността си да разсъждава, да преценява… Не, умът му далеч не е претърпял същите удари като морала му. Марий знае, че е господар на твоята армия! И започвам да се безпокоя няма ли някой ден да я използва за своя изгода. Ако аз съм сега тук и с теб, Луций Корнелий, то си имам просто, но принципно оправдание — няма да допусна един римски консул да бъде лишаван от длъжност по средата на мандата си. Но виж, с това, което подозирам, че Гай Марий се готви да направи, не искам да имам нищо общо. Нека отсега те предупредя, че някой ден можем да се разделим.

Цина усети как косата му настръхва. В погледа му се четеше ужас.

— Искаш да кажеш, че той подготвя кървава баня?

— Убеден съм. И което е по-лошо, не виждам кой ще го спре.

— Но той не може да стори подобно нещо! За нас е от изключително значение да вляза в Рим без оръжие — като законно избран консул, дошъл да установи мир и да сложи край на всякакви кръвопролития. Наша обща задача е да помогнем на Рим да стъпи на крака.

— Е, пожелавам ти успех в това благородно начинание — сухо изрече Серторий и се надигна от стола си. — Отивам на Марсово поле, Луций Корнелий. Нямам намерение да се махам оттам. Моите хора ще ме последват, в това мога да съм сигурен. А аз ще направя всичко по силите си законно избраният консул да си върне отнетата власт. Гай Марий обаче не бих подкрепил за нищо на света.

— Да, разбира се, че ще останеш на Марсово поле. Но те моля, ако започнем преговори с Октавий, да присъстваш и ти!

— За това не се тревожи. Подобни комедии не бива да се изпускат.

Серторий си замина.

На другия ден обаче Марий изведнъж реши да премести легионите си далеч от Рим — в Латинските поля. Смъртта на Помпей Страбон служеше на всички за урок; да се държат толкова много хора на едно място при ниска хигиена можеше да доведе всеки момент до нови епидемии. Реши, че ще бъде добре за войската му да подиша свежия провинциален въздух и да черпи вода от чистите кладенци далеч от големия град. Освен това доброволците лесно си изкарваха прехраната, като крадяха зимнината на беззащитните жители на областта. Един след друг паднаха Ариция, Бовила, Ланувиум, Анциум, Фикана, Лаврентум… Никой от тях не помисли да се съпротивлява на Гай Марий.

Като научи за заминаването му, Квинт Серторий веднага си каза, че решението на Марий представлява някакъв стратегически ход. Нищо чудно старият хитрец да отстъпва, за да се предпази от Цина. Той можеше и да е полудял, но не беше оглупял.

Вече беше краят на ноември. И двете страни — а може би щеше да е по-точно да се каже от „трите“ — знаеха, че „действителното“ правителство на Гней Октавий Рузон е обречено. Когато Помпей Страбон умря, армията му категорично отказа да се подчини на назначения за негов наследник Метел Пий и като си събра багажа, пресече Мулвиевия мост и предложи услугите си на Гай Марий. Не на Цина, а на Марий!

Епидемиите вече бяха отнели живота на поне осемнайсет хиляди души — военни и цивилни. Най-тежко бяха пострадали Помпеевите легиони. В същото време складовете за зърно в Рим тревожно опустяваха. Марий усещаше, че е започнало началото на края, и доведе „личната си гвардия“ от пет хиляди роби и освобожденци отново под Яникулум.

Беше твърде многозначително, че отказа да вземе със себе си самнитите, другите италийски доброволци и дори остатъците от пиценските легиони на Помпей Страбон. Дали отново не се грижеше за собствената си сигурност? — питаше се Квинт Серторий. Да, не можеше да не бие в очи решението на Марий да се откаже от легионерите — ветерани, за да се обгради с армия от роби.

На третия ден от декември по мостовете, свързващи двата бряга на Тибър с острова по средата, минаха първите парламентьори. Това бяха Прасчо Метел Пий (той беше официално упълномощеното лице), цензорът Публий Крас, Катул и Луций Цезар. На десния бряг ги чакаше Луций Цина, придружен от Гай Марий.

— Аве, Луций Цина — поздрави Метел Пий, възмутен да завари и Марий на преговорите. Още повече, че старецът не бе дошъл сам, а в компанията на някакъв германски исполин, облечен в златни доспехи, и на онази гнусна гадина Фимбрия.

— Да разбирам ли, че ме поздравяваш в качеството ми на консул, Квинт Цецилий, или ме смяташ за частно лице? — попита Цина.

В момента, в който съюзникът му изрече тези думи, Марий се нахвърли върху него:

— Страхливец! Безгръбначен идиот!

Метел Пий тежко преглътна.

— Поздравявам те в качеството ти на римски консул, Луций Цина.

При което Катул Цезар се нахвърли върху него:

— Предател!

— Този човек не е консул! — извика отчаян Публий Крас. — Той е уличен в светотатство!

— Дали е консул или не, това няма значение — обясни му Марий. — Важното е, че е победител.

И понеже вместо преговори делегациите се захванаха да водят кръчмарски спорове, Метел Пий накрая си запуши демонстративно ушите и разгневен обърна гръб на всички. Без да каже дума на шумните си придружители, бързо се прибра в града.

Когато доложи на Октавий какво се е случило, консулът също едва не се нахвърли да го бие.

— Как си посмял да признаеш, че е консул! Той не е консул! Цина е заклеймен от боговете и никакъв консул не е!

— Луций Цина е римски консул, и ти много добре знаеш това, Гней Октавий — отвърна му хладно Метел Пий. — До края на този месец той си остава консул.

— Голям парламентьор се оказа, няма що! Толкова ли не можеш да разбереш, че това, което най-малко можем да допуснем, е да признаем правото на Цина върху управлението? — сърдеше се Октавий и без да се усеща какво прави, въртеше заплашително пръст пред носа на Прасчо.

Този път Метел Пий на свой ред избухна:

— Като си толкова умен, защо ти не отидеш да преговаряш! И да не си посмял да ме сочиш с пръст! Аз съм Цецилий Метел и Ромул дори не би посмял да ме сочи с пръст, камо ли едно новоиздигнато парвеню като теб! Дали на теб ти харесва или не, никого не го е грижа. Луций Цина е римски консул. Ако се върна при него и той ми зададе същия въпрос, аз ще му дам и същия отговор!

Тази размяна на любезности подейства най-силно върху фламина Луций Мерула. Още от деня, в който му възложиха да пази свободния куриатен стол, той се бе чувствал като риба на сухо, но си беше изпълнявал задълженията. Сега обаче реши да сложи край на всичко и като се изпъчи пред колегата си Октавий и разбеснелия се Метел Пий, тихо им рече:

— Гней Октавий, трябва да се откажа от поста си на консул суфектус. Не подхожда на жреца на Юпитер да заема куриатни длъжности. Може и да има място за мен в Сената, но да се ползвам с империум е противоестествено.

Никой от присъстващите не посмя да каже дума. Мерула обърна невъзмутимо гръб на всички и като напусна Форума — разговорът се провеждаше насред площада, — тръгна нагоре по Вия Скара за държавния дом, където живееше.

Катул Цезар погледна Метел Пий.

— Квинт Цецилий, съгласен ли си да те направим върховен главнокомандващ? Ако те назначим с официален указ, може би армията и народът ще погледнат с по-голям оптимизъм към бъдещето.

Но той твърдо поклати глава.

— Не, Квинт Лутаций, не мога да приема. Нито армията, нито народът имат волята да подкрепят нашата кауза. Болестите и гладът са ги превърнали в плашливо стадо. И макар да не ми е леко да го призная на глас, никой в града вече не е сигурен на коя от двете страни е правото. Надявам се, че никой от вас не смята да повтори боевете по улиците на Рим. Луций Сула вече допусна тази грешка, нека ние не я повтаряме. Трябва да постигнем споразумение по мирен път! И то с Луций Цина, не с Гай Марий.

Октавий огледа внимателно лицата на всички свои съюзници и накрая вдигна рамене в знак, че се предава.

— Добре тогава, Квинт Цецилий. Както сметнеш за добре. Върни се пак да говориш с Луций Цина.

Прасчо отново пое тежката мисия върху плещите си, този път придружен само от мълчаливите Катул Цезар и Катул-син. Беше петият ден от декември.

Този път ги посрещнаха с далеч по-тържествена церемония. Цина се беше сетил да издигне висок подиум и бе наместил куриатния си стол в средата му. Дори седнал, той пак стоеше над парламентьорите от Рим. На подиума стоеше — вярно, прав — и Гай Марий.

— Най-напред, Квинт Цецилий — изрече Цина, — нека ти пожелая добре дошъл. Второ, уверявам те, че Гай Марий присъства само в качеството си на наблюдател. Той добре разбира, че представлява частно лице и затова не може да вземе активно участие в нашите преговори.

— Благодаря за топлия прием — каза на свой ред Прасчо, не по-малко тържествен от консула. — Нека и аз те уведомя, че не ми е позволено да водя преговори с друг, освен лично с теб. Какви са условията, които ни поставяш?

— Да вляза в Рим като законен римски консул.

— За това няма пречка. Фламен Диалис доброволно се отказа от поста си на консул суфектус.

— За в бъдеще никой да не се опитва да търси реванш срещу мен и моите поддръжници.

— Никога повече — увери го Метел.

— Новите граждани от Италия и Италийска Галия да получат свободен достъп до всичките трийсет и пет триби.

— С това сме напълно съгласни.

— Робите, които са избягали от римските си господари, за да се присъединят към моята армия, трябва да получат гаранции за своята свобода и за пълни граждански права.

Прасчо изведнъж застина.

— Невъзможно! — отказа троснато той. — Напълно невъзможно!

— Това е условие, Квинт Цецилий. То върви в пакет с всички останали — обясни му как стоят нещата Цина.

— Никога няма да се съглася с това, някакви роби — бегълци да получат не само свобода, но и същия граждански статус като бившите си господари!

Едва сега Катул Цезар се осмели да направи крачка напред.

— Можем ли да разменим по някоя дума насаме, Квинт Цецилий? — попита възможно най-тактично.

Двамата със сина си обаче трябваше да хвърлят доста сили, за да убедят упорития Прасчо в необходимостта да приеме и това условие; в крайна сметка Метел се примири, но само защото виждаше, че Цина е непримирим. Още тогава обаче Метел Пий се замисли дали искането е по инициатива на самия Цина или по-скоро на Гай Марий. В крайна сметка Цина почти не разполагаше с роби в своята армия, докато тази на Марий буквално гъмжеше с бежанци. Така поне донасяха осведомителите му.

— Добре, съгласен съм и с тази глупост за робите — изрече грубо Прасчо. — Има обаче един въпрос, по който аз поставям условията!

— О, така ли? — учуди се Цина.

— Да няма кръвопролития в града — настоя изрично Метел Пий. — Никой да не бъде лишен от гражданство, никой да не бъде проскрибиран, никой да не бъде пращан в изгнание, никой да не бъде даван под съд за държавна измяна и най-вече никой да не стане жертва на лично отмъщение. Каквото и да е станало, виновниците са отстоявали свои принципи и убеждения, а не са се водили от лични интереси. Никой не може да бъде съден за това, че е отстоявал принципите и убежденията си, дори деянията му да изглеждат позорни и недостойни. Това важи както за твоите последователи, Луций Корнелий, така и за тези на Гней Октавий.

Цина кимна в знак на съгласие.

— Напълно те подкрепям, Квинт Цецилий. Никога няма да стигнем до насилие и лично отмъщение.

— Ще се закълнеш ли? — попита лукаво Прасчо.

Той обаче поклати глава и целият се изчерви.

— Не мога да дам подобна клетва, Квинт Цецилий. Това, което мога сега да гарантирам, е, че ще сторя всичко по силите си, за да предотвратя всякакви съдебни процеси, кръвопролития и конфискация на имущество на римски граждани.

Метел Пий леко извърна глава, за да види реакцията на безмълвния Гай Марий.

— Да не би да намекваш, Луций Корнелий, че ти, консулът, не си способен да контролираш поддръжниците си?

Цина видимо се смути от въпроса, но бързо отговори:

— Мога да контролирам всички около себе си.

— Тогава защо не се закълнеш?

— Няма да се закълна — тросна му се той, сякаш се засягаше личната му чест, но изчервените му бузи намекваха за друго. И за да даде знак, че преговорите са свършили, той стана от стола си и слезе от подиума. В знак на любезност дори изпрати Метел Пий до началото на моста. Така двамата успяха за няколко секунди да се отдалечат от останалите. — Квинт Цецилий — рече поверително Цина, — аз имам пълна власт върху съмишлениците си! Но въпреки това бих желал да знам със сигурност, че когато вляза в Рим, Гней Октавий няма да ме посрещне на Форума. Най-добре да се скрие в миша дупка! За всеки случай… Човек никога не знае. Пак повтарям, аз имам достатъчно власт, но най-добре Гней Октавий да не се показва. Кажи му го лично!

— Имаш думата ми — прие Метел.

Едва сега Марий ги настигна. Толкова нетърпелив беше да сложи край на разговора между двамата противници, че чак бе започнал да подтичва като малко дете подире им. Прасчо си каза, че старият пълководец се е превърнал в жалка гротеска на самия себе си. В жестовете, в гримасите му се натрапваше все повече и повече нещо маймунско, което го лишаваше от способността да се налага над останалите. Прасчо си спомняше Марий още от времето, когато баща му воюваше в Нумидия. Оттогава пазеше спомена за един царствен пълководец, който не търпи да му се възразява. Сегашният Марий беше само една бегла сянка на тогавашния.

— Кога възнамерявате да влезете в града с Гай Марий? — попита Катул Цезар Цина, преди двете делегации да се разделят.

Но преди той да е отговорил, Гай Марий презрително изсумтя:

— Като законен консул Луций Цина може да влезе в града, когато пожелае. Аз обаче ще остана заедно с армията си тук и ще чакам по законен път да бъдат премахнати присъдите, произнесени над мен и над приятелите ми.

Цина едва изчака Метел Пий и двамата му придружители да се отдалечат по посока на острова и се нахвърли върху съюзника си:

— Какво искаш да кажеш? Щял си да чакаш с армията си да премахнат присъдите…

Старецът, като че ли се беше лишил от почти всичко човешко у себе си. В очите на Цина той отдавна се бе лишил от образа на героя — спасител, вместо това напоследък започна силно да му напомня на някое грозно чудовище, излязло от дълбините на Подземния свят. Сега Марий се усмихваше насреща му и очите му пускаха лукави искрици изпод гъстите вежди. Бе придобил навика да си ги скубе постоянно, затова те стърчаха като платна, развети от бурния вятър.

— Скъпи ми Луций Цина, армията, която те следва досега, не е твоя, а моя! Ако не бях аз, дезертьорите може би щяха да избягат от другата страна на реката, а тогава Октавий щеше да победи. Помисли върху това! Ако аз сега вляза в града, без да бъде изтрита от таблиците смъртната ми присъда, все едно в града е влязъл престъпник. Какво ще ви попречи на вас двамата с Октавий да изгладите противоречията си и да се нахвърлите заедно върху мен? Представи си сега аз в какво положение ще се окажа! Ще трябва да стоя и да подсмърчам умолително пред Сената — в чийто състав вече не влизам — да бъде милостив и да ми опрости прегрешенията, които не съм извършил. Питам те сега, подхожда ли на един Гай Марий да изпадне в подобно унизително положение? — Потупа бащински Цина по рамото. — Не, Луций Цина, нека да не ти отнемам триумфа от влизането ти в Рим! Ти ще отидеш в града сам, а аз ще си стоя тук и ще чакам. С армията, която аз командвам. Ти своя собствена армия нямаш.

Цина усети как нещо му присяда на гърлото.

— Да разбирам ли, че смяташ да използваш армията — моята войска, — за да се изправиш срещу мен? Законния римски консул?

— Няма защо да приемаш думите ми толкова дълбоко — успокои го Марий и се засмя. — Да речем, че армията ще държи Гай Марий да получи това, което заслужава.

— И кое е това, което Гай Марий заслужава?

— Това, че на януарските календи аз ще бъда новият римски консул. Ще бъда първи консул, а ти — втори.

— Но аз не мога да бъда повторно избран! — изгледа го ужасен Цина.

— Глупости, естествено, че можеш! А сега върви! — отпрати го със същия тон, с който би изпратил сина си за наказание в стаята му.

Цина отиде да потърси Серторий и Карбон, които бяха присъствали и на първите, и на вторите преговори. Трябваше и те да знаят за намеренията на Марий.

— Само не казвай, че не си бил предупреден! — изрече мрачно Серторий.

— Какво да правим сега? — Цина беше на прага на отчаянието. — Той е напълно прав, армията би се подчинила единствено на него!

— Не и моите два легиона — поправи го Серторий.

— Но с тях не можеш да го възпреш — напомни му Карбон.

— Какво да правим? — повтори въпроса си Цина.

— Засега нищо. Нека старецът изживее своя щастлив ден. Колко време е мечтал за това седмо консулство — процеди през зъби Карбон. — Ще почнем да се тревожим едва когато влезем в Рим.

Серторий дори не сметна за нужно да продължи разговора. Вече премисляше как би трябвало да постъпи той самият в тази ситуация. Защо ли изведнъж и тримата бяха започнали да се гледат подозрително? Защо ли думите, които изричаха, звучаха така неискрени и двусмислени? Всеки от тримата съюзници усещаше как се превръща в един голям егоист и престава да се тревожи за другите. Навярно това беше болестта, която всички щяха да прихванат в идните години от Гай Марий. Колкото до Квинт Серторий, той желаеше повече от всичко друго да остане встрани от борбата за власт и могъщество, която тепърва щеше да започне в римското общество. За него върховен суверен продължаваше да бъде Рим. Благодарение на Луций Сула обаче хората започваха да си въобразяват, че те могат да са господарите, а Рим — слугата.

Когато Метел Пий предаде на приятелите си предупреждението на Цина Октавий да не се показва, всички разбраха смисъла на посланието. Задаваха се нови бури и не се знаеше кой и как ще оцелее след тях. За пръв път от известно време насам при обсъжданията между сенаторите присъстваше и Сцевола Понтифекс Максимус. На другите не им беше убегнало, че той бавно и по възможност незабележимо се опитваше да изчезне от сцената на събитията. „Навярно — мислеше Метел Пий, — защото пръв от нас е видял крайната победа на Гай Марий и се е сетил за годежа на дъщеря си с малкия Марий.“

Катул Цезар въздъхна.

— Това, което предлагам, е младите да напуснат града, преди Луций Цина да е пристигнал. Рим ще има нужда и за в бъдеще от своите достойни синове, докато ужасните създания като Цина и Марий няма да останат вечно на този свят. Да не забравяме, че някой ден и Луций Сула ще се завърне у дома. — Той млъкна и се замисли. — Мисля, че по-старите сред нас трябва да останат в Рим и да си опитат късмета. Аз самият не възнамерявам да повтарям одисеята на Марий, дори и без епизода с блатата.

Прасчо погледна към Мамерк:

— Ти какво ще кажеш?

Той не му отговори веднага:

— Това, което мисля, е, че ти, Квинт Цецилий, на всяка цена трябва да заминеш. Засега обаче аз ще остана. Не съм чак толкова важна личност.

— Добре. Щом казваш, ще замина — не се поколеба Метел Пий.

— Аз също ще си отида — обади се на висок глас консулът Октавий.

Всички го изгледаха, сякаш не разбираха смисъла на думите му.

— Ще преместя цялата си канцелария в казармата на Яникулум и там ще чакам развоя на събитията. Ако враговете ми решат да посегнат на живота ми, кръвта ми поне няма да се лее по улиците на Рим.

Никой не посмя дори да спори с него. След клането от Деня на Октавий злочестият консул просто нямаше шансове да се спаси.

На другия ден консулът Луций Корнелий Цина, облечен в тога претекста и придружен от дванайсетте си ликтори, влезе в Рим пеша, минавайки по мостовете, свързващи острова Тибър с двата бряга на реката.

Близкият му помощник Гай Марций Цензорин обаче знаеше от източник, близък до управляващите в Рим, че консулът Гней Октавий Рузон е напуснал града и че се е скрил на Яникулум. В деня, в който Цина влизаше триумфално в града, той привика при себе си част от нумидийската конница и без да иска позволение, без дори да съобщи на някого за намеренията си — най-малко на началника си, — се насочи към крепостта. Това, че Цензорин поемаше върху себе си подобна отговорност, се дължеше до голяма степен на самия Цина. Сред приближените му се намираха много офицери, мечтаещи за кръв и отмъщение, които, като видяха как предводителят им влиза с голи ръце в обсадения град, решиха, че консулът Цина е влязъл в тайно съглашение с Катул Цезар, Сцевола и останалите и се готви някой ден да премине на тяхна страна; нещо по-страшно — че целият поход срещу Рим ще се окаже напразен, че Цина ще си върне властта, без да се пролее капчица кръв. Цензорин можеше да прости на много от враговете си, но не и на Октавий.

След като никой не се опита да го спре на входа. (Октавий лично бе пуснал целия гарнизон да си върви), Цензорин влезе през парадния вход начело на петстотин нумидийски наемници.

На казармения плац бе издигната дървена трибуна, на която стоеше консулът Гней Октавий Рузон. Той тъкмо си разменяше гневни реплики с началника на ликторите, който го умоляваше да напусне крепостта, преди да е станало късно. Щом чу тропота от стотиците копита по паважа на крепостта, Октавий се намести на стола си от слонова кост и се обърна с лице към отворената порта. Ликторите му пребледняха от страх и неволно се отдръпнаха назад.

Гай Марций Цензорин обаче не обърна внимание на охраната. Скочи на земята, извади меча си от ножницата и с няколко скока изкачи стълбите до трибуната. Без да направи нито жест, за да го спре, Октавий позволи на убиеца да го доближи и да го сграбчи с лявата ръка за косата. Марций дръпна с все сила и римският консул — отново, без да се съпротивлява — се свлече в краката му. Докато ужасените ликтори гледаха безпомощно отстрани, Цензорин вдигна с две ръце меча си и го стовари с всичка сила върху оголения врат на Октавий.

Отсечената глава падна на дъските, двама от конниците се качиха да я вземат и по заповед на предводителя си я забиха на едно от копията си. Мъртвото лице на Октавий излъчваше странно спокойствие. Цензорин пое копието и прати нумидийците обратно в лагера им на Ватиканското поле. Вътрешният му глас подсказваше, че има заповеди, които не бива да се престъпват, а Цина изрично бе забранил на войските си да го последват отвъд помериума. Затова свали собствените си доспехи, шлем и меч, остави ги на слугата си и яхна отново жребеца си облечен само в кожената риза на римските офицери. Като вдигна главата на консула вместо знаме пред себе си, гордият убиец се запъти към Форум Романум. Излезе на площада и първата му работа бе да отиде до нищо неподозиращия Цина и да му поднесе кървавия си дар.

Първата реакция на консула беше да се отдръпне от ужас; устата му затрепери от погнуса и той с две ръце отблъсна отрязаната глава далеч от себе си. В следващия миг обаче се сети за Марий, който чакаше на другия бряг на реката, за стотиците очи, които наблюдаваха него и близкия му помощник Цензорин. Той си пое тежко дъх и затвори очи. Това, което се беше случило, бе само една от злочестините, които походът му срещу Рим носеше на града.

— Забий я на рострата — заповяда на Цензорин. И като се обърна към смълчаната тълпа, заговори: — Това е единствената проява на насилие, с която ще се примиря! Бях се зарекъл, че Гней Октавий Рузон няма да види с очите си как заемам отново мястото си на римски консул. Именно той, заедно с Луций Сула, пръв посегна към откритото насилие! На мястото, където сега стърчи главата му, някога стърчеше главата на моя близък приятел Публий Сулпиций. Не виждам нищо лошо в това Гней Октавий да продължи тази тъжна традиция. Както ще стори и Луций Сула, когато на свой ред се завърне! Виж какво се случи с консула Октавий, народе, и добре помни! Погледни отрязаната глава на човека, който донесе със себе си толкова мъка, толкова глад и страдания на града; той беше злодеят, заповядал да се избият няколко хиляди мирни римски граждани на Марсово поле насред законно свикано народно събрание. Рим беше отмъстен! Повече кръв в този град няма да се лее! А и всички сте свидетели, че Гней Октавий бе убит далеч извън пределите на помериума.

Последните думи не бяха самата истина, но на първо време щяха да свършат работа.

За някакви си седем дни всички закони на Луций Корнелий Сула бяха свалени от таблиците. В скромния състав центуриатните комиции се събраха на няколко пъти последователно и приеха същата процедура, с която навремето Сула бе започнал своята законодателна програма. Лекс Цецилия Дидия беше повторно пренебрегнат и те със завидна бързина гласуваха премахването на всички закони, които им връчваха върховната законодателна власт. Щом някогашните му правомощия бяха възвърнати, плебейското събрание на свой ред беше свикано, за да излъчи новите народни трибуни. Мандатът на досегашните вече беше изтекъл. Веднага след провеждането на изборите новите трибуни се захванаха да вършат работата на консула — победител. Най-напред на всички граждани от италийски и галски произход (не и на римските освобожденци; за това Цина не намери достатъчно смелост) беше позволено да си изберат една от трийсет и петте римски триби без никакви законови ограничения; Гай Марий и сподвижниците му получиха обратно отнетото си гражданство, както и предишното си обществено положение; освен това Гай Марий бе официално утвърден за проконсул; двете излишни триби, създадени от Пизон Фруги, бяха премахнати; всички граждани, осъдени от Варианската комисия на изгнание, бяха привикани обратно в родината. Последен по ред, но не и по значение беше законът, с който на Гай Марий се връчваше отново върховното командване на Източната армия, сражаваща се срещу понтийския цар Митридат и неговите съюзници.

Изборите за плебейски едили се състояха веднага след това и дойде ред на трибутните комиции да излъчат нисшите куриатни магистрати — едили, квестори, военни трибуни. Макар че им оставаха още три-четири години до навършването на трийсет, Гай Флавий Фимбрия, Публий Аний и Гай Марций Цензорин, бяха избрани за квестори и автоматично влязоха в Сената. Никой от действащите цензори не посмя да се възпротиви.

С вид на същински светец Цина заповяда на центуриатните комиции да се съберат за избор на куриатни магистрати; заседанието щеше да се проведе на Авентинския хълм, от външната страна на помериума, тъй като Марсово поле още беше заето от легионите на Квинт Серторий. На уреченото място се появиха не повече от шестстотин души от всички класи, взети заедно. Повече бяха всъщност сенатори или представители на конническата върхушка. И понеже кандидатите бяха само двама, всички присъстващи послушно дадоха своя вот в тяхна полза — Луций Корнелий Цина и Гай Марий, ин абсенция. Формалностите бяха спазени, изборите можеха да се смятат за законни. Гай Марий ставаше за седми път римски консул, за четвърти път, без да присъства на изборите. Предсказанието беше изпълнено.

Все пак и Цина постигна своята малка победа; от двамата кандидати той пръв получи нужните гласове на центуриите и така от двете консулски места той щеше да заеме по-почетното. След консулските идваше ред на преторските избори. За шестте поста бяха представени само шест кандидатури, но формалностите отново бяха спазени. Никой не можеше да упрекне действащия консул, че е пренебрегнал законите. Рим се беше сдобил със своите нови магистрати, нищо че хората не проявяваха особено желание да управляват. Останалото време от годината Цина можеше да използва да оправи злините, постигнали Рим през последните няколко месеца. След продължителната война срещу съюзниците и след отнемането на азиатската провинция градът се нуждаеше от време, за да стъпи отново на крака.

Като бито куче, свряло се на сигурно в ъгъла, цял декември градът прекара в мълчание и безсъние. В това време легионите, обсадили Рим, постоянно се местеха и разместваха. Самнитските доброволци се върнаха обратно в Езерния и Нола. Жителите на Нола дори се залостиха отново зад крепостните си стени. Гай Марий великодушно бе позволил на Апий Клавдий Пулхер да си вземе стария легион и да обсади отново бунтовническия град. Начело на въпросния легион отдавна беше застанал Серторий, който лично убеждаваше войниците си да се подчинят на някогашния си началник, нищо че го презираха от дъното на душата си. Когато легионът потегли обратно по Кампанския път обаче, Серторий го изпрати с болка и тъга. Много от ветераните, които се бяха записали доброволци в армията на стария Марий, вече се връщаха по домовете си, включително двете кохорти, отплавали заедно с Марий от далечна Керкина, когато великият пълководец бе научил за действията на Цина.

Серторий запази другия си легион и остана на Марсово поле като котка, която се прави, че спи, но дебне птичките около себе си. С Гай Марий гледаше по възможност изобщо да не разговаря, а и чичо му предпочиташе да се крие сред гвардията си от роби и освобожденци. „Какво ни готвиш ти, старчок ужасен? — питаше се тревожно Серторий. — Направи всичко възможно редовната войска да се отдалечи от града, остави при себе си само долната сган, която ще извърши всичко, което я накараш.“

Най-накрая, на първия ден от Новата година Гай Марий се върна в Рим в качеството си на законно избран консул. Беше яхнал снежнобял жребец, носеше тога с пурпурен ръб, а на главата си — венец от дъбови листа. До него вървеше огромен кон — от онези огромни галски зверове, които римляните наричаха „бастарнски“, а на коня — преданият кимвриец Бургунд, със златна броня и препасал меч около кръста си. Зад двамата маршируваха пет хиляди избягали роби или освобожденци, с кожени брони и въоръжени с мечове. Човек трудно би ги нарекъл войници, но пък и не можеха да минат за цивилни лица.

Седем пъти консул! Предсказанието най-сетне се беше изпълнило. Нищо вече не занимаваше Гай Марий, освен сладката мисъл, че е постигнал всичко, за което е мечтал. Край него се бяха струпали както винаги тълпи от ликуващи и дори плачещи от радост хора, дошли специално заради великия Марий. Какво значение дали е първи или втори консул, щом народът се бе стекъл да го поздравява отново като своя любим герой? Имаше ли значение, че яздеше кон, а не ходеше пеша? Както бе прието… Че идваше от другия бряг на Тибър, а не от дома си? Както бе прието… Че не беше прекарал цялата нощ в бдение в храма на Юпитер? Както бе прието… Ни най-малко! Той беше Гай Марий. Правилата, които важаха за останалите простосмъртни, не го засягаха. Той можеше да си позволи всичко.

Без да се спира нито за миг, вървеше бавно, но славно към развръзката. На Форум Романум го чакаше другият консул — Луций Корнелий Цина — начело на скромна процесия от сенатори и шепа влиятелни конници. Бургунд помогна на господаря си да слезе от белоснежния кон и веднага оправи гънките на тогата му. Когато Марий застана пред Цина, робът му застана плътно зад него.

— Хайде, Луций Цина, по-бързо да свършваме! — подвикна Марий на колегата си и тръгна към храма. — Вече на три пъти съм участвал в тези церемонии, ти самият също си ги преживявал. Няма какво да ги обръщаме на триумфално шествие!

— Един момент! — извика бившият претор Квинт Анхарий, като излезе пред останалите консуларни и преторни сенатори, следвали отблизо консула Цина. Направи няколко крачки и застана лице в лице с Марий. — Объркахте си реда, консули. Гай Марий, ти си втори консул, мястото ти е зад Луций Корнелий, не пред. Също така настоявам да спестиш на великия Юпитер запознанството с този варварски исполин до теб и да заповядаш на охраната си или да си свали оръжието, или да напусне веднага града.

За секунда Марий изгледа Анхарий, сякаш искаше да го удари или да заповяда на огромния германец да го премести встрани от пътя на шествието. Най-накрая обаче се въздържа и като вдигна рамене, застана зад Цина. Робът Бургунд обаче остана плътно до него, а никой нищо не каза за многобройната армия на Форума.

— За първото, Квинт Анхарий, признавам, че си прав — обясни постъпката си Марий, като едва се сдържаше да не закрещи. — Но нито второто, нито третото ти искане са основателни. През последните години животът ми често беше под заплаха, затова не мога да се лиша от охраната си. Аз съм стар и болен човек, нека робът ми стои при мен да ми помага. Колкото до гордите бардиеи, те ще ме изчакат на Форума и щом церемонията свърши, ще ме придружават винаги и навсякъде.

На Квинт Анхарий му се искаше още да се разправя, но накрая кимна и застана на мястото си сред висшите римски магистрати. Той беше служил като претор в годината, когато консул беше Луций Сула, и си оставаше заклет враг на Гай Марий и поддръжниците му. Това беше едно от нещата, с които се гордееше. Ако ще да го бяха обесили с главата надолу, пак не би позволил на омразния Марий да застане най-отпред на тържественото шествие, още повече че и на самия Цина сякаш му се искаше тази нагла обида да бъде подмината от околните. Това, че сега се примири с положението и се върна на мястото си, бе заради умолителния поглед, който му хвърли първият консул. На Анхарий му стана неудобно не заради самия него, а заради това, че трябваше да се бори от името на човек, който вътрешно отдавна се е предал. На Квинт Анхарий не му оставаше друго, освен да се моли за по-скорошното привършване на войната срещу Митридат и за завръщането на Луций Сула.

Още когато Марий подвикна на Цина, че е време да тръгват, за да свършели бързо, стотината конници, които по правило вървяха в началото на шествието, поеха напред към Капитолия. Чак при храма на Сатурн стоящите най-отзад усетиха, че двамата консули ги няма. Бяха застанали пред целия Сенат и по всичко личеше, че се разправят помежду си. Не само че ауспициите преди церемонията не бяха проведени, както трябва, но и самият ритуал започваше лошо. Никой, дори Цина, не се беше осмелил да повдигне въпрос за отсъствието на Гай Марий от нощното бдение. Двамата консули бяха длъжни да стоят в храма на Юпитер Оптимус Максимус, за да чакат знамения от боговете, а това не бе станало. Цина дори си беше замълчал за тайнствения черен силует на птица с ципи на краката и огромни нокти, който бе прелетял на мъждивото небе малко преди зазоряване.

Никога през дългата история на Рим церемонията по встъпването в длъжност на новите консули не е бивала толкова набързо претупана; дори преди години, когато Марий бе пожелал да произнесе речта си облечен в парадните си доспехи и с намазано с червена боя лице. Само четири часа по-късно — а зимните часове са доста къси, — не само жертвоприношението и първото заседание на Сената, но дори и празничното пиршество след тях бяха свършили. Никога преди и сенаторите, участвали в празника, не бяха бързали толкова да си ходят. Когато тържественото шествие се запъти обратно по склона към Форума, отрязаната глава на Гней Октавий Рузон, която продължаваше да гние на рострата и да храни птиците, се беше извърнала по посока на храма на Юпитер и сякаш се опитваше да го погълне с изкълваните си очи. Ужасно знамение, при това видяно от всички.

Щом слезе от Капитолия и се озова пред храма на Сатурн, Гай Марий забеляза Квинт Анхарий пред себе си и побърза да го настигне. Хвана го за едната ръка и Анхарий се стресна и се обърна да види кой го вика. Нежеланата среща с консула го накара да изкриви лице от отвращение.

— Бургунд, меча! — заповяда кратко Марий на прислужника си.

Мигновено оръжието се озова в дясната му ръка. Той замахна към небето и стовари острието връз лицето на Квинт Анхарий. Бившият претор се строполи мъртъв на земята, а от огромния белег между брадичката и горния край на челото му зашуртя обилно кръв.

Никой дори не посмя да протестира. Щом се съвзеха след преживяния шок, и сенатори, и конници хукнаха едновременно да се спасяват. Марий се обърна към чакащия легион от роби и им щракна с пръсти. Те само това чакаха, за да се впуснат в бясно преследване.

— Правете, каквото щете, с тия куни, момчета! — изрева щастливият старец. — Гледайте само да не сбъркате приятелите с неприятелите!

Цина стоеше като закован и с ужас гледаше как целият свят се руши под краката му. Дори да искаше, не можеше да се намеси. Войниците му или бяха поели по пътя към дома, или стояха на лагер на Ватиканското поле. За няколко часа Мариевите бардиеи — той сам ги беше кръстил така, защото повечето роби в армията му принадлежаха на илирийското племе на бардиеите, населяващо Далмация — бяха станали господари на Рим. И се отнасяха с града подобно на някой пияница — с жената, която ненавижда. Много мъже бяха посечени без причина по улиците, жените им — изнасилени, а накрая, от жалост за сирачетата им режеха гърлата и на тях. Повечето престъпления бяха напълно неоправдани, дори безсмислени; имаше обаче и хора, които Марий изгаряше от нетърпение да види мъртви — или поне такива, които поддръжниците му смятаха, че иска да види мъртви. Бардиеите не бяха дотам възприемчиви, че да знаят какво точно мисли страшният им предводител.

През целия ден, а и до късно през нощта Рим стана жертва на страшни изстъпления. Много негови жители крещяха за пощада, други се молеха да дойде по-скоро и техният край. В някои квартали пламнаха пожари, които огряха нощното небе, огласени от писъците на изгорените живи.

Публий Аний, който от всички хора на земята най-силно ненавиждаше Антоний Оратор, поведе конна дружина към Тускулум, където Антониите притежаваха голямо имение. За бившия военен трибун бе истинско удоволствие да гони по двора застаряващия Антоний и накрая собственоръчно да го убие. И той се оказа подвластен на зараждащата се мода и като отряза главата на Антоний, я занесе обратно до Рим, за да я окачи на рострата.

Фимбрия също разпореждаше с конен отряд и заедно с другарите си започна да претърсва Палатина. Искаше му се най-напред да пипне цензора Публий Крас и сина му Луций. В една от пресечките близо до дома им Фимбрия зърна бягащата фигура на младежа. Веднага пришпори коня си и щом настигна беглеца, в движение го намушка с меча си. Бащата на злощастния Луций Крас стана неволен свидетел на кратката сцена, без дори да може да извика нещо на сина си. И понеже не искаше да сподели позорната му съдба, бръкна в гънките на тогата си, където от известно време криеше кама и се намушка. За щастие Фимбрия нямаше представа коя точно от съседните къщи принадлежи на Лициний и се отказа дори да я потърси. Така третият син Марк, който още не бе навършил годините за сенатор, се спаси.

Фимбрия остави на хората си да обезглавят телата на Публий и Луций Крас и заедно с шепа приятели отиде да потърси братята Цезари. Двамата по-малки завари в общия им дом. Нито цензорът Луций Юлий, нито Гай Страбон бяха пожалени. И докато главите им бяха запазени за рострата, Фимбрия натовари трупа на Страбон на коня си и го занесе до гробницата на Квинт Варий. Там го „уби“ повторно, все едно извършваше жертвоприношение пред човека, който бе сложил сам ръка на живота си и бе умрял в продължителни мъки, за да избегне присъдата на умелия адвокат. Но и това не беше достатъчно за зажаднелия за кръв Фимбрия. Той хукна да търси най-големия брат — Катул, за да завари пред вратата му специален пратеник от страна на Марий. Консулът държеше Катул Цезар да бъде пощаден, за да го изправят пред законен съд.

На другата сутрин, когато първите лъчи на слънцето огряха рострата, там стояха забучени на копия цяла дузина отрязани глави — на Октавий и Анхарий, на Антоний Оратор, на Публий и Луций Крас, Луций Цезар и брат му Страбон, на Гай Атилий Серан и Публий Корнелий Лентул, на Гай Неметорий и Гай Бебий и дори на престарелия Сцевола Авгур. Улиците бяха застлани с човешки трупове, като главите на по-маловажните жертви бяха струпани на обща купчина в ъгъла между храма на Венера Клоацина и голямата Базилика Емилия. Рим се задушаваше от тежката миризма на кръв.

Безразличен към страданията на съгражданите си, воден единствено от мисълта за отмъщение, Марий бързаше за Кладенеца на комициите, където избраният по негово настояване народен трибун Публий Попилий Ленат свикваше плебейското събрание на първото за годината заседание. Разбира се, никой не посмя да се яви, но това не попреча на заседанието да се състои. Бардиеите, които наскоро бяха получили гражданство, си избраха всеки, която триба си хареса, и взеха за пръв път в живота си активно участие в политическия живот на страната. Квинт Лутаций Катул Цезар и Луций Корнелий Мерула Фламен Диалис бяха дадени веднага под съд за държавна измяна.

— Няма да дочакам присъдата — рече Катул, неуспял да изплаче мъката си по двамата си братя и многото приятели, които бе изгубил през изминалия ден.

Разговаряха с Мамерк, спешно повикан в дома му.

— Вземи жената и дъщерята на Луций Корнелий със себе си и веднага напусни града, Мамерк! Умолявам те! Следващият, когото плебейското събрание ще призове на съд, ще бъде Луций Сула. Който бъде заловен, пък макар и в най-далечна връзка със Сула, ще бъде убит, а в случая с Далматика — още по-зле. Жена ти Корнелия Сула е най-застрашена от всички.

— Аз пък мислех да остана — рече Мамерк, който от няколко дни не беше спал. — Рим ще има нужда от хора, които не са взели участие в кланетата, Квинт Лутаций.

— Така е, Рим ще има, и то голяма нужда от вас. Но тези, които сега останат, просто няма да доживеят добрите времена. Аз самият смятам да сложа край на живота си веднага щом свърша с преките си задължения. Обещай ми, че ще вземеш Далматика, Корнелия Сула, всички деца на семейството и ще ги отведеш на безопасно място в Гърция. Без теб са напълно безпомощни. Ако знам, че ще го сториш, ще съм по-спокоен, когато умра.

Мамерк не можеше да му откаже и си тръгна със свито сърце. Със завидна бързина той събра парите и движимото имущество на Сула, Скавър, Друз и Сервилий Цепион, след което подбра жена си, тъща си и цялото домочадие на изброените фамилии и по тъмно изведе целия керван през Порта Санквалис — най-слабо наблюдавания изход от града. Предпочете, вместо да бърза към Брундизиум, да поеме по Вия Салария на североизток.

Колкото до Катул Цезар, той прати по едно кратко писъмце до Мерула и Сцевола, след което нареди на робите да запалят огън във всички мангали в къщата и да ги занесат в голямата стая за гости. Стените бяха измазани съвсем наскоро и из дома още се разнасяше силната миризма на вар. Катул Цезар собственоръчно запуши с парцали пролуките под вратите и прозорците, след което си избра най-удобния стол и разтвори свитъка с последните глави от Илиадата — любимото четиво още от детските му години. Когато хората на Марий разбиха вратата и нахълтаха в стаята, Катул седеше все тъй изправен на стола си, а свитъкът се бе сгънал в скута му, сякаш читателят се бе унесъл в дрямка. В помещението не можеше да се диша от отровния дим на мангалите, а тялото на Цезар отдавна беше изстинало.

Луций Корнелий Мерула така и не прочете предсмъртното писмо на приятеля си Катул. Когато то пристигна в дома му, самият фламин вече не беше между живите. След като свали шлема си и сгъна грижливо жреческата си одежда, той остави и едното, и другото пред статуята на Юпитер в храма. След това се върна вкъщи, нареди да му стоплят ваната и докато се къпеше, си разряза вените с ножче от еленова кост.

Сцевола Понтифекс Максимус обаче прочете следното:

„Добре съзнавам, Квинт Муций, че си предпочел да застанеш на страната на Луций Цина и Гай Марий. Дори разбирам донякъде причината да го сториш. Дъщеря ти е сгодена за младия Марий, а никой баща не би се отказал с лека ръка от толкова богат зет. Но нека ти кажа, че правиш жестока грешка. Гай Марий е един душевноболен човек, а хората, които го подкрепят, са по-жестоки и от варвари. Не говоря за робите, а за създания като Фимбрия, Аний и Цензорин. Като пренебрегнем някои негови слабости, Цина е свестен човек, но той със сигурност не може да влияе на Марий. Още по-малко би му повлиял ти.

По времето, когато ти получиш писмото ми, аз ще съм вече мъртъв. Предпочитам да умра, отколкото да прекарам последните години от живота си в горчиво изгнание… Или да си го призная, чувствам за недостойна съдба да стана просто една от многобройните жертви на Марий. Бедните ми братя! Не ми се иска да срещна смъртта също тъй позорно, както те двамата. Харесва ми сам да избера кога, къде и по какъв начин да се разделя с живота. Ако обаче изчакам утрешния ден, тази възможност ще ми бъде отнета.

Вече завърших мемоарите си и една от големите ми мъки, е, че няма да съм жив да чуя читателските коментари, когато бъдат издадени. Но макар че аз скоро ще умра, сигурен съм, че писанията ми ще надживеят с много своето време. С мисълта трудът ми да оцелее — Гай Марий със сигурност няма да се зарадва на написаното — го връчих на Мамерк, който обеща да го предаде на Луций Корнелий Сула. Когато времената се успокоят и Мамерк успее да се върне у дома, той лично ще се погрижи за публикуването му. Обеща също така да изпрати специално копие на Публий Рутилий Руф в Смирна — нека му върна за злобните страници, които той написа по мой адрес.

Ти се грижи за себе си, Квинт Муций. Би ми било интересно да видя как примиряваш личните си принципи с живота, който те очаква. За мен това беше невъзможно. Но пък и децата ми отдавна са се оженили.“

Със сълзи на очи Сцевола смачка малкия лист на топка и го хвърли в огъня на разпаления мангал в кабинета си. Беше студено, а той беше достатъчно стар, за да усеща с цялото си тяло студа. Да убият чичо му, Авгура! Един безпомощен старец. Колкото и да му обясняваха, че е станала ужасна грешка, той пак нямаше да им повярва. От Нова година насам нищо в Рим не беше станало по погрешка. Докато си топлеше ръцете на огъня и подсмърчаше от мъка, Сцевола неволно се взря в светещите въглени, горящи на дъното на бронзовия мангал. Нямаше кой да му каже, че Катул Цезар бе избрал подобна обстановка, за да се прости с живота.

Още преди изгрев-слънце на другия ден главите на Катул Цезар и Мерул Фламен Диалис бяха окачени на рострата, до тези на останалите. Започваше едва четвъртият ден от седмото консулство на Гай Марий. Самият Марий прекара дълги минути в съзерцание на красивото лице на Катул, който дори в смъртта не се беше разделил с високомерното си изражение. Едва като се наслади достатъчно на гледката, нареди на Публий Попилий Ленат да свика отново плебейското събрание.

Този път обект на народната омраза стана бившият консул Сула. Той беше осъден за държавна измяна и обявен за враг на римския народ. Цялото му имущество бе конфискувано, но това не донесе никаква печалба за римската хазна. Марий на драго сърце остави бардиеите да ограбят голямото жилище, което Сула си бе купил преди няколко години в Палациум. Щом си напълниха дрехите, с каквото можаха, те от яд, че не са намерили кой знае какво, подпалиха къщата и я оставиха да изгори до основи. Подобна съдба сполетя и къщата на Антоний Оратор. Никой от осъдените обаче не беше оставил упътване къде е скрито семейното съкровище. Колкото и да преглеждаха сметките на римските банки, квесторите така и не можаха да проследят в каква посока са се изгубили спестяванията на двамата. И докато робите успяха да отмъкнат по някоя вещ за себе си, Рим не спечели абсолютно нищо от конфискациите. Попилий Ленат побесня от ярост и прати държавните роби да се разровят из пепелта от къщата на Сула, за да видят дали няма да намерят някъде скрито имане. Когато бардиеите напуснаха дома на бившия консул, дървените долапи с погребалните маски на Корнелиите вече бяха в безопасност. Скъпата маса от лимоново дърво също не стана жертва на пожара. Мамерк се оказа изключително организиран човек; с помощта на иконома Хризогон, както и на дружина роби под негово командване, той успя да измъкне всичко по-ценно от най-богатите римски домове и да го натовари на волски коли за Адриатическия бряг. Онова, което нямаше как да вземе със себе си, прибра по чужди къщи, където никой не би помислил да потърси.

През първите няколко дни от своето седмо консулство Гай Марий дори не помисли да се прибере у дома. Двамата с Юлия още не се бяха виждали след раздялата пред Капенската порта. Дори младият Марий бе натоварен с работа извън града и докато баща му установяваше своя кървав режим, той, без да подозира нищо, се занимаваше с разпускането на ненужните вече доброволци. В началото Марий живееше в постоянен страх, че Юлия ще го потърси и затова постоянно се криеше сред свирепите бардиеи. Беше дал изрична заповед, че ако някой забележи жена му на Форума, трябва незабавно да я върне под стража у дома. Но след като три дни минаха, а от Юлия нямаше ни следа, той се успокои и ако с нещо можеше да издаде тревогата си, това бяха непрестанните писма, които пращаше на сина си да си гледа работата и да не припарва до Рим.

— Той е едновременно луд за връзване и достатъчно нормален, за да си дава сметка за някои елементарни истини — обясняваше Цина на своя приятел Гай Юлий Цезар, който най-сетне се бе завърнал в Рим от Ариминум. Допреди няколко дни Цезар бе помагал на Марий Гратидиан да пази града от евентуален нов поход на Сервилий Вация. — Марий съзнава добре, че след всичко, което извърши през последните няколко дни, повече не ще може да погледне Юлия в очите.

— Къде живее тогава? — попита Мариевият шурей, който за няколко минути престой на Форума се беше състарил с години. Ако не се беше родил патриций Юлий, нищо чудно да беше припаднал.

— Ако щеш ми вярвай, но си вдигна палатка насред площада. Ей я, е, там! Нарочно я построиха до езерцето на Курций, та да го използва вместо баня. Така или иначе, много се съмнявам да спи изобщо. Обикновено прекарва вечерта си да се напива заедно с главатарите от робската си гвардия и отрепки от рода на Фимбрия, а в останалото време обикаля града и си навира носа навсякъде, където се сети; като някоя дърта клюкарка, която се страхува, да не би да стане нещо интересно в квартала, а тя да го научи последна. Нищо вече не е свято на този свят! — потръпна Цина. — Не мога с нищо да го спра. Нямам представа каква е крайната му цел… Или какъв ще е следващият му ход. Започвам да се съмнявам дали той самият знае.

При пътуването си обратно за Рим Цезар се сблъска за пръв път с мълвата за Мариевите издевателства във Вейи. Разказите обаче му се сториха невероятни и преувеличени. Едва на подстъпите към града реши все пак да заобиколи и вместо да минава през Марсово поле, където би се засякъл със стария си познат Квинт Серторий, да свърне в някой от тъй наречените дивертикули и да влезе в града чак през Колинската порта. Доколкото разполагаше със сведения за събитията в Рим, знаеше, че армията на Помпей Страбон вече не стои на лагер край града и че самият Помпей е мъртъв. Във Вейи беше научил, че Марий и Цина са консули — още една причина да не обръща голямо внимание на слуховете за кръвопролитията и нечовешките жестокости, извършвани в града. Когато обаче достигна Колинската порта, за своя голяма изненада се сблъска с въоръжена стража.

— Гай Юлий Цезар? — обърна се към него центурионът, който познаваше всички бивши легати на Гай Марий.

— Да — отговори Цезар и усети как нещо му присяда на гърлото.

— Луций Цина е заповядал да ти предадем, че ако случайно се появиш в града, трябва незабавно да отидеш при него. Чака те в храма на Кастор, където е разположена службата му.

Цезар се намръщи.

— За мен би било удоволствие да се видя с консула, центурионе, но най-напред ми се иска да се видя с близките си.

— Луций Цина е казал „незабавно“, Гай Юлий — настоя офицерът. Макар и да спазваше добрия тон, стана ясно, че предава заповед.

Цезар се опита да заглуши тревогата в душата си и като тръгна по Викус Лонгус, скоро излезе на Форума.

Още докато минаваше по Мулвиевия мост, забеляза гъстите кълба дим из яркосиньото небе над града. Сега обаче, докато крачеше по римските улици, имаше чувството, че небето е изчезнало окончателно и градът е попаднал под огромно сиво покривало. Пепел летеше от всички посоки, а колкото повече се приближаваше до Форума, толкова по-често се сблъскваше с трупове на мъже, жени и дори деца, изклани със завидна методичност. Когато излезе на Фауцес Субуре, сърцето му силно биеше в гърдите и душата му отчаяно го подканваше да зареже всичко, да се върне назад и възможно най-бързо да се увери, че домът и семейството му не са били на свой ред засегнати. Инстинктът обаче му подсказваше, че ако може да бъде наистина полезен с нещо на близките си, то е, като изпълнява дадените заповеди. Личеше си, че по улиците на Рим отново е имало сражения и до ушите му дори долитаха ужасените писъци на жителите на Есквилина. По цял Аргилетум не срещна жива душа, затова сви по Викус Сандалариус и излезе на Форума в самата му среда. Така щеше да заобиколи няколко обществени сгради и да стигне храма на Кастор, без да минава през долния край на Форума.

Завари Цина седнал на стъпалата пред храма. Консулът му разправи накратко какво се е случило през последните дни.

— Какво по-точно искаш от мен, Луций Корнелий? — попита Цезар, щом му показаха и палатката при езерцето.

— Аз ли? Аз не искам нищо от теб, Гай Юлий — погледна го учудено Цина.

— Тогава защо не ме пуснеш да си вървя вкъщи? Навсякъде горят пожари. Искам да се уверя, че в дома ми всичко е наред.

— Не съм те викал аз, Гай Юлий, а Гай Марий. Аз просто предупредих пазачите по портите, че ще е добре, ако дойдеш първо при мен. Казах си, Гай Юлий не знае нищо за случилото се през последните дни, по-добре да му ги разкажа, преди да се яви пред Гай Марий.

— И какво иска той от мен? — попита Цезар, който вече видимо трепереше.

— Да отидем да го питаме — предложи консулът и тръгна към долния край на площада.

Тук труповете дори бяха обезглавени. Цезар едва не получи удар при вида на рострата и нейната нова украса.

— Но това са мои приятели! — възкликна той от възмущение и сълзи потекоха по лицето му. — Братовчедите ми! Колегите ми от Сената!

— По-добре се дръж спокойно, Гай Юлий — предупреди го Цина. За няколко дни и той се беше научил да се държи като скала. — Ако държиш на живота си, по-добре не плачи и гледай в никакъв случай да не припадаш. Ти може и да си шурей на Марий, но след това, което се случи от Нова година насам, не бих се учудил да заповяда екзекуциите на жена си и сина си.

Между палатката и рострата най-сетне забелязаха и самия Гай Марий. Разговаряше с огромния германец Бургунд и тринайсетгодишния син на Цезар.

— Гай Юлий, радвам се да те видя най-сетне! — изръмжа като мечка Марий и като грабна Цезар в лапите си, звучно го целуна по двете страни. Цина забеляза, че момчето потрепна, може би от уплаха.

— Гай Марий — едва намери да отвърне на поздрава Цезар.

— Ти винаги си ме смайвал с точността си, Гай Юлий. Беше писал, че пристигаш днес, и ето те, цял-целеничък пред мен. Добре дошъл в Рим! — пожела му Марий и даде знак на Бургунд да ги остави сами.

Цялото внимание на Цезар обаче бе насочено към сина му. Бащата се учуди на безразличието, с което тринайсетгодишното му момче съзерцаваше кървищата около себе си, на безгрижието, с което разговаряше с този касапин.

— Майка ти знае ли, че си тук? — попита той и механично се огледа няма ли да забележи някъде Луций Декумий. Мъничкия човечец се беше спотаил зад палатката на консула.

— Да, татко, знае — отвърна му малкият Цезар със същото спокойствие, с което досега си бе приказвал с чичо си.

— Момчето расте, а, Гай Юлий? — похвали племенника си Марий.

— Да. — Опитваше се да изглежда спокоен като сина си. — Да, расте.

— Пишката му вече я бива за това-онова, не мислиш ли?

Цезар се изчерви от смущение, но синът му не прояви каквато и да било реакция. Само хвърли поглед на Марий, сякаш искаше да го смъмри за липсата на такт. Макар да трепереше като лист, бащата започваше да се гордее с безстрашието на сина си.

— Добре тогава, тъкмо имах да обсъдя някои въпроси с вас двамата — рече Марий, имайки предвид и Цина. — Млади Цезаре, я иди да правиш компания на Бургунд и Луций Декумий, докато аз разговарям с татко ти. — Изчака момчето да се отдалечи достатъчно, за да не ги подслушва, след което изгледа Цина и Цезар и в очите му заиграха закачливи искрици. — Сигурен съм, че изгаряте от нетърпение да научите кои са тези неща, които искам да обсъдя с двамата едновременно?

— Което си е право, право е — съгласи се Цезар.

— Добре тогава — каза отново Марий. Изглежда, думите му се бяха лепнали за ума и той почти винаги започваше с тях. — Не че се хваля, но предполагам, че познавам сина ти по-добре, отколкото го познаваш ти, Гай Юлий. През последните няколко години двамата с него сме прекарали много време заедно. Чудесно момче — рече замислено чичото и на Цезар кой знае защо му се стори, че открива в тона му лукави нотки. — Да, наистина, изключително момче! Нали знаеш, подобен интелект не можеш да откриеш и у възрастните, камо ли сред връстниците му. Пише стихове, дори драми. И в същото време е истински гений на математиката. Изключително момче, изключително… Боговете са го дарили и със силна воля. Сам съм го изпитвал на гърба си, когато го ядосам с нещо. И което е най-важното според мен, проблемите не го плашат; напротив, той сам гледа да си създава такива.

Погледът на Марий ставаше все по-двусмислен и десният край на устата му лекичко се изви в нещо като усмивка.

— Добре тогава, рекох си аз, като станах за седми път консул и изпълних предсказанието на старицата. Казах си, че съм привързан много към това момче! Достатъчно съм привързан, за да се загрижа за бъдещето му. Защо да не му осигуря отсега живот много по-спокоен и безметежен от този, който аз самият съм имал. Той е много учено момче, нали ти казвам… Затова си викам, защо да не му осигуря отсега положение, с което да получи свободно достъп до цялото човешко знание, без да се занимава с нищо странично? Трябва ли и такова симпатично дете като него да бъде подхвърлено на капризите на… войната, на обществената кариера, на политиката?

Все тъй с чувството, че ходят по ръба на вулкан, двамата слушаха внимателно всяка дума на страшния консул. Не се досещаха накъде бие Гай Марий.

— Добре тогава — продължи в същия дух Марий. — Нашият Фламен Диалис вече не е между живите. Но Рим не може да я кара дълго време без специалния жрец на Юпитер, нали така? И ето го това прекрасно дете, Гай Юлий Цезар Младши. Патриций с двама живи родители. Идеалното съчетание човек да стане фламин. Е, има един проблем и той е, че момчето не е женено. Луций Цина обаче е баща на малка дъщеря, която още не е обещана на никого. Тя също е патрицианка и двамата й родители са живи. Ако баща й я даде на малкия Цезар, всички условия ще бъдат изпълнени. Замислете се само каква прекрасна двойка ще бъдат нашите фламин и фламинка! Нито ти, Гай Юлий, ще се чудиш откъде да намериш пари за кариерата на сина си, нито ти, Луций Корнелий, ще се чудиш как да осигуриш тлъста зестра на дъщеря си. И двамата ще се издържат за сметка на държавата, ще живеят в държавния дом, при това ще се ползват с цялото уважение и обществен респект, които заслужават. — Марий се вгледа внимателно в очите на двамата бъдещи сватове доволен от себе си. — Какво ще кажете?

— Но дъщеря ми е само на седем! — напомни му ужасеният Цина.

— Това не е пречка — увери го Марий. — Все някой ден ще порасне. Двамата младоженци ще продължат да живеят при родителите си до деня, в който възрастта им позволи да създадат истинско семейство и да заживеят самостоятелно в държавния дом. Естествено, за да се консумира бракът, ще трябва доста време да почакаме малката Корнелия Цина да порасне, но законът не забранява да я оженим отсега. — Той се засмя, толкова беше горд с идеята си. — Е, какво ще кажете?

— Е, ако зависи от мен, не виждам нищо лошо — предаде се пръв Цина. Изпита облекчение, че Марий не го е повикал за нещо по-лошо. — Да си призная, наистина не знам откъде щях да намеря пари за втора зестра. Голямата ми дъщеря здравата ме охарчи.

— А ти, Гай Юлий, какво ще кажеш?

Цезар се спогледа с Цина. Това, което прочете в очите на консула, беше повече от недвусмислено: съгласявай се, докато е време.

— И аз нямам нищо против, Гай Марий.

— Чудесно! — плесна с ръце той. След това се обърна към малкия Цезар и щракна с пръсти да го повика. И този навик го беше придобил през последните няколко месеца. — Ела, момче!

„Какъв удивителен младеж! — помисли си Цина и изведнъж си спомни онзи забележителен епизод, когато трябваше да се спаси обвиненият в убийство Марий Младши. — Истински красавец! Но защо ли не ми харесват очите му? Има нещо смущаващо в тях. Напомнят ми на…“ Така и не можа да се сети на кого точно.

— Да, Гай Марий? — попита малкият Цезар и погледът му се спря изпитателно върху лицето на чичото. Естествено, че за да го отпратят толкова спешно надалеч, трябва да са говорили за него.

— Вече начертахме твоето бъдеще — съобщи му Марий, все едно това беше най-щастливата вест на света. — Веднага ще те оженим за дъщерята на Луций Цина и от утре ставаш нашият нов фламен Диалис.

Малкият Цезар не каза нищо. Нито един мускул по лицето му не трепна. И все пак в мига, в който Марий изрече тези ужасни фрази, всичко се преобърна наопаки в душата му.

— Добре сега, Цезаре, какво ще кажеш? — попита го настойчиво Марий.

Но на въпроса му момчето отговори с мълчание; още щом му обявиха така тържествено бъдещето, Цезар сведе упорито поглед и дори не ги поглеждаше.

— Какво ще кажеш? — повтори Марий; малко му трябваше да се ядоса.

Светлите очи на малкия Цезар се впериха този път в лицето на баща му.

— Дали съм се заблудил, татко, или беше уговорен бракът ми с дъщерята на богатия Гай Косуций?

Бащата отново се изчерви и сви до болка устни.

— Вярно е, че обсъждахме брака ти с дъщерята на Косуций. Но не сме стигали до никакви твърди уговорки, а предложението на Гай Марий ми се струва много по-привлекателно. Един баща може само да се радва на подобно бъдеще за сина си.

— Нека преценя — рече младият Цезар, сякаш изобщо нещо зависеше от него. — Като фламен Диалис нямам право да гледам трупове, не мога да се докосвам до предмети от желязо — като се почне с ножиците и бръснача и се стигне до меча и копието. Не мога да нося никакъв възел върху себе си, не мога да се докосвам до коза, до кон, до куче, до бръшлян, не мога да ям сурово месо, пшеница, квасен хляб, боб и леща. Не мога да се докосвам до кожа, заради която специално е било одрано животно. И в същото време имам да изпълнявам цял куп интересни задължения. Така например на празника Виналия обявявам началото на годишния гроздобер. Или пък водя овцете за церемонията суоветаврилия. Мета пода в храма на Юпитер Оптимус Максимус. Когато човек умре, отивам да се погрижа за ритуалното пречистване на къщата му. Да, цял куп от интересни по-интересни неща!

Тримата възрастни го слушаха, без да разбират по тона му дали говори сериозно, или се подиграва.

— Какво ще кажеш? — попита го за трети път Марий.

Сините очи се взряха в неговите. Толкова приличаха те в този момент на очите на Сула, че Марий чак потръпна вътрешно. Все едно заклетият му враг бе застанал пред него.

— Какво ще кажа ли?… Благодаря ти, Гай Марий! За мен е чест, че отдели от своето скъпоценно време, за да се погрижиш за бъдещето ми. — Момчето говореше, без да влага каквото и да е чувство в думите си, но и без да предизвиква излишно полуделия консул. — Мисля, че ясно разбирам на какво се дължи този интерес към моята скромна съдба. За жреца на Юпитер тайни на този свят няма! Но нека също ти кажа, чичо, че нищо не може да повлияе на съдбата на човек такава каквато му е писана. Рано или късно всеки от нас става това, което е трябвало да стане.

— И все пак жрецът на Юпитер не може току-така да заобиколи задълженията и ограниченията, нали? — напомни му Марий, който едва сдържаше гнева си. Искаше му се да види как момчето се свива, как плаче и се моли, как се хвърля да целува краката му…

— Разбира се, че не може! — отстъпи малкият Цезар, удивен, че чичо му е могъл така да се изпусне. — Ти май вложи погрешен смисъл в думите ми, чичо. Благодаря ти напълно искрено за тази неочаквана задача, която ми възлагаш. Тя е наистина достойна за един Херкулес. — След което се обърна към баща си. — Сега ще си вървим ли вкъщи? Или ти имаш още работа с Гай Марий?

— Не, ще си тръгна с теб — отговори, без сам да знае как, Цезар и едва сега погледна към Марий. — Нали не ти трябвам повече, консуле?

— Не, защо? — вдигна рамене той и тръгна да изпрати баща и син.

— Довиждане, Луций Корнелий, скоро ще се видим — вдигна ръка Цезар. — Благодаря ти за всичко. Колкото до коня ми, той принадлежи на легиона на Гратидиан, а аз така и така нямам конюшня вкъщи.

— Не се тревожи, Гай Юлий, ще наредя на някой от хората си да се погрижи за него — обеща Цина и се запъти към храма на Кастор и Полукс. Чувстваше се в много по-добро настроение, отколкото преди разговора си с Марий.

— Мисля, че можем да оженим децата още утре — рече Марий, щом шуреят му най-сетне се сбогува с Цина. — Нищо не пречи още призори бракът да бъде сключен в дома на Луций Цина. В същия ден върховният понтифекс, колегията на понтифексите, колегията на авгурите и всички останали жречески колегии ще се съберат в храма на Великия бог, за да въведат официално новите фламин и фламинка в длъжност! Е, освещаването ще трябва да почака, Цезар Младши. Първо да свалиш детската тога, пък тогава. Така или иначе въвеждането в длъжност изпълнява всички изисквания на закона.

— Още веднъж ти благодаря, чичо — рече младият Цезар.

Тъкмо минаваха покрай рострата, Марий се спря и посочи отрязаните глави, които обграждаха ораторската трибуна.

— Погледнете само! — подкани той шурея и племенника си. — Не е ли това гледка?

— Да — съгласи се Цезар. — Че е гледка, гледка е.

Нататък синът му се понесе с такава крачка, че баща му едва смогваше да не изостава. „Май изобщо не се сеща, че и други хора вървят с него“ — каза си Цезар. Едва сега той самият се обърна назад, колкото да се увери, че Луций Декумий ги следва на почтително разстояние. Все пак малкият Цезар не бе дошъл съвсем сам на това ужасно място. Колкото и да не харесваше своя съмнителен съсед, Цезар се чувстваше по-спокоен, когато знаеше, че той е наблизо.

— От колко време е консул? — попита изведнъж момчето. — Цели четири дни? Струва ми се, че откакто съм се родил, все той е бил консул! Никога не бях виждал майка си да плаче. Гледай: навсякъде убити хора, плачещи деца. Половината Есквилин гори, рострата окичена с отрязани глави, навсякъде кръв, кръв. Бардиеите, любимите слуги на чичо ми, само се чудят дали да галят чуждите жени, или да се наливат с крадено вино! Няма що, славно управление! Представям си как Омир се щура като побъркан из Елисейските полета и чака някой да му даде да пие кръв, за да възпее великите дела на Гай Марий, за седми път римски консул! Е, ако е само до кръвта, то Рим може да го удави в нея.

Какво можеше да отговори един баща на подобна тирада? Цезар никога не се задържаше задълго вкъщи и познаваше съвсем бегло сина си. Сега не му оставаше друго, освен да замълчи.

Най-накрая момчето нахълта в дома си и без да чака запъхтяния си баща, застана насред приемната и извика:

— Мамо!

Цезар чу как в кабинета Аврелия захвърля тръстиковия писец, как бърза да покаже на вратата наплашеното си лице. От някогашната й красота не бе останало почти нищо. Беше отслабнала до неузнаваемост, под очите й имаше огромни черни кръгове, лицето й беше подпухнало, устните — изпохапани от нерви.

Вниманието й бе насочено единствено и само към малкия Цезар; щом се увери, че нищо сериозно не му се е случило, сякаш тялото й изведнъж се отпусна. Едва след това забеляза мъжа до сина си и краката й се подкосиха.

— Гай Юлий!

Съпругът й успя да я поеме в последния момент, преди да падне, и я притисна до себе си.

— Ох, толкова се радвам, че се върна у дома! — чу се тихият глас на Аврелия, заглушен от дебелия плат на дрехата му. — Тук е същински кошмар!

— А може ли малко внимание! — тросна се на двамата малкият Цезар.

Родителите му се обърнаха към него.

— Имам да ти кажа нещо важно, мамо — рече момчето, без да се интересува от нищо, което не е свързано със собствените му проблеми.

— Какво? — попита разсеяно тя. Още не се бе съвзела след двойната радост да види сина си здрав и читав и да посрещне мъжа си у дома.

— Знаеш ли какво направи той с мен?

— Кой? Баща ти?

Но Цезар Младши великодушно махна с ръка, сякаш баща му и да иска, не може да му стори нещо.

— Не, не той! Макар че и той твърде бързо се примири, но пък и не съм очаквал друго нещо. Говоря ти за добрия и загрижен за бъдещето на племенниците си чичо Марий!

— И какво е направил Гай Марий с теб? — попита наглед спокойно Аврелия.

— Назначи ме за новия фламен Диалис! Утре призори трябва да се оженя за седемгодишната дъщеря на Луций Цина и веднага след това ще ме обявят за жрец на Юпитер — процеди през зъби Цезар.

Майка му го изгледа, без да знае какво да отговори. Първата й реакция бе да отдъхне след цялото преживяно напрежение. Когато научи, че Гай Марий вика сина й на Форума, едва не бе полудяла от тревога. В продължение на няколко часа бе стояла над една и съща колонка от цифри и напразно се убеждаваше, че смята. Колкото пъти преглеждаше числата върху хартията, толкова пъти сумата се оказваше различна. Единственото, което я занимаваше, бяха приказките за ужасиите по римските улици и за това, което чакаше малкия Цезар на рострата. Но най-много я плашеше самата среща на сина й с виновника за тези злини.

Най-накрая на малкия Цезар му омръзна да чака отговор от майка си и сам се впусна в обяснения.

— Това означава, че никога няма да отида на война, за да му съпернича на бойното поле. Никога няма да се кандидатирам за консул, за да му съпернича в политиката. Никога няма да бъда обявен за Четвърти основател на Рим. Вместо това ще прекарам целия си живот да мънкам молитви на език, който никой от нас не разбира, да мета пода на някакъв си храм, да ходя облечен като някой палячо и да се разкарвам из цял Рим, за да пречиствам домовете на умрелите си съграждани! — Докато разправяше всичко това, гневно махаше с ръце. — Този старчок не се посвени да ме лиши от всички онези права, които нося по рождение, и защо? За да не засенча никога великото му име.

Досега никой от родителите му не беше вникнал в душата на сина си, за да знае какви бури бушуват в нея, нито пък бе имал случай да се хвали със славното си бъдеще пред приятели. Сега, докато го слушаха с какъв плам оплаква съкрушените си мечти, и Цезар, и Аврелия се чудеха как най-лесно да обяснят на момчето си, че решението вече е взето и че на него не му остава друго, освен да се примири с неизбежното. Трябваше да му покажат, че в трагични дни като тези хора като него трябва да се смятат за щастливци, задето не само са оставени живи, но дори им се осигурява едно спокойно бъдеще.

Бащата предпочете да играе ролята на строгия родител, вечно неодобряващ постъпките на сина си.

— Не ставай смешен! — рече той и повече нямаше какво да добави.

Майката се присъедини веднага към мъжа си, още повече че досега не бе познавала друг начин да се отнася със сина си. Аврелия винаги бе внушавала на малкия Цезар основните римски ценности — чувство за дълг, послушание, скромност, поставяне на другите над себе си. Уви, момчето не можеше да се похвали с нито едно от тези качества.

— Не ставай смешен! — сгълчи го на свой ред майка му и добави: — Сериозно ли мислиш, че си способен да съперничиш на Гай Марий? Никой не може да си съперничи с него.

— Аз да съпернича на Гай Марий? — Отстъпи крачка назад той. — Та аз ще отнема блясъка на неговата слава, така както слънцето отнема блясъка на луната!

— Ако наистина гледаш по този начин на привилегиите, с които те удостоява чичо ти, Гай Младши, то Гай Марий е познал с какво да те накаже. Задълженията ти на фламин ще послужат като котва за кораба на безграничните ти фантазии. Ако не друго, то поне ти е осигурено прилично положение.

— Аз не искам да ми осигуряват каквото и да е положение! — разгневи се момчето. — Искам сам да се боря за своето положение! Искам каквото положение заемам в обществото, да се дължи единствено на собствените ми заслуги и усилия! Какво удовлетворение мога да изпитам от това да ми връчат някаква служба, по-вехта от самия Рим, служба, която съм получил само защото един престарял герой иска да запази славата си непокътната?

Баща му обаче ставаше все по-навъсен.

— Не бъди чак толкова неблагодарен!

— О, татко! А как можеш ти да бъдеш толкова сляп за очевидното! Ако някой е виновен за нещо, това не съм аз, а единствено Гай Марий! Аз съм си такъв, какъвто винаги съм бил! Аз не съм неблагодарен. Просто Гай Марий ме натоварва с бреме, от което само ще се чудя как да се освободя. Той не е направил нищо за мен, заради което да му бъда благодарен! Мотивите му са подли и егоистични.

— Ще престанеш ли да се хвалиш с това, колко си бил важен? — хвана се за главата Аврелия. — Сине мой, още от времето, когато те носех в скута си, защото не можеше да ходиш, двамата с баща ти сме се опитвали да ти втълпим нещо елементарно, но изключително важно: мечтите ти са твърде грандомански, за да бъдат постигнати, амбициите ти са твърде неограничени, за да се предпазиш ти самият от тях!

— И дори да е така, какво значение има? — отчайваше се на свой ред малкият Цезар. — Мамо, ако има човек, който може да преценява тези неща, това съм аз! Нещо повече, за да преценя правилно живота си, той вече трябва да е изживян. Не можем да изричаме ей така, голи фрази за неща, които не са се случили и никой не знае как точно ще изглеждат, щом се случат! Уви, след това, което ме сполетя, нищо няма да се случи!

Цезар реши, че е крайно време да сменят тактиката.

— Гай Младши, знаеш много добре, че в цялата тази работа никой не ни пита нас какво ни се нрави и какво — не. Ти беше сам на Форума, видя с очите си какво се е случило през последните дни. Ако Луций Цина, който е действащ римски консул, смята за наложително да се съгласяваме с всяко желание на Гай Марий, то най-малкото аз бих могъл да му противореча! Не забравяй, че не си единствен на този свят; трябва да мисля за майка ти и за двете ти сестри. Гай Марий не е човекът, когото всички познавахме. Той е един болен старец с безгранична власт в ръцете си.

— Да, това го разбирам — съгласи се малкият Цезар и донякъде се успокои. — Ето в това отношение далеч не държа да го надминавам… Изобщо да следвам примера му. Никога няма да стана причина по улиците на Рим да се лее кръв.

Аврелия беше практично мислеща жена, но за някои неща определено й липсваше усет. Решила, че кризата е отминала, тя кимна доволно.

— Така е по-добре, сине. — Дали ти харесва или не, от утре ще бъдеш фламен Диалис!

Младият Цезар прехапа устни и изгледа родителите си. Но и двамата му изглеждаха еднакво уморени, еднакво уплашени, еднакво неспособни да му съчувстват; и което беше най-лошо — не желаеха да го разберат. Това, за което не можеше да си даде сметка, бе, че той самият не искаше да разбере безизходното положение, в което бяха изпаднали.

— Мога ли да изляза? — поиска той разрешение.

— Стига да отбягваш бардиеите и да не се отделяш от Луций Декумий — каза Аврелия.

— Отивам при Гай Маций.

И се запъти към вратата, водеща към вътрешната градина на инсулата. Преди синът му да излезе, Цезар Старши го проследи с поглед. Момчето вече бе задминало на височина майка си и едрите му рамене изглеждаха някак неестествено широки спрямо тънката му талия.

— Горкото момче — рече бащата, който започваше да проумява нещастието му.

— Така поне има какво да го спира — отвърна му замислена Аврелия. — Страхувам се за него, Гай Юлий. Синът ни е човек, който не знае що е мярка.

Гай Маций беше синът на конника Гай Маций и двамата с малкия Цезар бяха връстници; бяха се родили от двете страни на един и същи двор и бяха отраснали заедно. Бъдещето на всеки от тях бе предначертано в различна посока, детските им мечти също по нищо не си приличаха, но двамата се познаваха като родни братя, при това се обичаха много повече, отколкото се обичат братята.

Гай Маций беше доста по-дребен от Цезар, имаше светла кожа и светли коси, очите му бяха с лешников цвят; личицето му беше по-скоро красиво и особено привличаше нежната му уста. Иначе във всичко беше син на баща си. От малък беше привлечен в търговските сделки на семейството и отсега предчувстваше щастливите години, прекарани в търговия, които го очакваха от мига, в който официално си сложи мъжка тога. Другото поприще, което също така неудържимо го привличаше, беше градинарството.

Гай Маций и сега щастливо разкопаваше своето ъгълче от двора, но още в мига, в който забеляза приятеля си да излиза от отсрещната врата, знаеше, че се е случило нещо много лошо. Захвърли лопатката и се изправи, изтупвайки пръстта от туниката си; майка му не можеше да понася да се внася мръсотия вкъщи, затова той винаги се изтупваше.

— Какво има? — попита той Цезар.

— Идвам да получа поздравленията ти, Пустула! — отвърна му той, така че да го чуе цялата инсула. — От утре съм новият фламен Диалис!

— Тюх да му се не види — рече Маций, когото Цезар наричаше Пустула, сиреч мехурче, още от ранните детски години, понеже беше много мъничък в сравнение с него. Маций клекна отново над лехата си и продължи да копае. — Ама това е срамота, Паво — заключи той и по иронията в гласа му стана ясно, че поне донякъде разбира приятеля си. Беше кръстил малкия Цезар паун; веднъж майките им ги бяха завели заедно със сестрите им на Пинцийския хълм — на нещо като разходка сред природата. Там се разхождаха цели дузини пауни, които сякаш нарочно си разтваряха опашките на ветрило, за да си съперничат с цветовете на бадемовите дървета и килима от нарциси. Цезар не само че вече беше придобил навика да се държи подобно на красивите птици, но и походката му на малко дете силно приличаше на тяхната. Оттогава го бяха кръстили Паво.

Малкият Цезар приклекна до Гай Маций и усети как сълзите напират в очите му. Гневът му беше сменен от дълбока тъга.

— Щях да си спечеля венец от трева дори по-млад от Квинт Серторий — каза той на приятеля си. — Щях да бъда най-великият пълководец в историята на човечеството, по-велик дори от Александър Македонски! Щях да бъда консул повече пъти от чичо си Марий. Никой римлянин не би могъл да се сравнява с моята дигнитас.

— И като фламен Диалис ще се ползваш с достатъчно дигнитас.

— Да, но не заради самия себе си. Хората изпитват уважение към длъжността на жреца, не към човека, който я изпълнява.

Маций въздъхна и отново остави лопатката.

— Хайде да отидем при Луций Декумий.

Това се оказа може би единственото предложение, способно да успокои разстроения Цезар. Той веднага скочи на крака и тръгна към изхода.

— Да вървим.

Минаха през апартамента на Маций и излязоха на Субура Минор. Оттам до кръчмата на кръстовището бяха само няколко метра. Инсулата на Аврелия заемаше острия ъгъл, получен между пресичащите се Субура Минор и Викус Патрициус. Долепена до нея, стоеше малката къща на колегията на кръстопътя. В тази къща, която играеше ролята на обикновена кръчма, в продължение на повече от двайсет години властваше Луций Декумий.

Разбира се, той и сега беше там. Откакто бяха започнали кървавите събития през последните дни, не се отделяше нито за миг от къщата на Аврелия.

— Да не се казвам Луций Декумий, ако това не са Пауна и Мехурчето! — извика той щастливо от масата си в дъното на заведението. — Дали да не ви сипя малко вино във водата?

Нито малкият Цезар, нито малкият Маций обичаха вкуса на виното, затова поклатиха глави. Наместиха се на дървената пейка срещу възрастния си приятел и изчакаха той да им напълни чашите догоре с бистра вода.

— Какво си се начумерил така? Да не е свързано със срещата с Марий? Какво има? — попита Декумий малкия Цезар.

— Гай Марий ме назначава за фламен Диалис.

Най-накрая се намери човек, който да реагира, както му се искаше на момчето. Луций Декумий първо го изгледа в недоумение, но щом се увери, че е чул правилно, лицето му се изкриви от гняв.

— Дърто, отмъстително лайно!

— И аз така казвам.

— Какво да се прави, Паво, след като прекарахте заедно толкова месеци, той добре те е опознал. Което си е право, Гай Марий не е глупак, нищо че всичко в главата му се е обърнало наопаки.

— Какво да правя, Луций Декумий?

Пазителят на колегията на кръстопътя се замисли, хапейки долната си устна. Най-накрая в очите му заблестяха радостни искрици.

— Сега може и да не знаеш, Паво, но след време ще измислиш сам! — каза той толкова уверено, че Цезар не можеше да не му повярва. — Има ли изобщо смисъл да униваш? Щом му дойде времето, никой по-добре от теб няма да знае как да се измъкнеш от това положение. Ти, дето виждаш най-далеч от всички ни в бъдещето и не се страхуваш, какво ти стана, че така изведнъж се наплаши? Шок, момчето ми, това е то, някакъв си шок. Аз те познавам по-добре и от Гай Марий. Сигурен съм, че ще се оправиш. В крайна сметка, Цезаре, живеем в Рим, не в Александрия. Рим затова е измислен, за да има закони и в тях да си намираш изход от всичко.

Гай Маций Пустула слушаше двамата си приятели да разговарят и не казваше нищо. Баща му си изкарваше хляба от това да сключва сделки и да се възползва от тънкостите на закона, така че от тримата най-добре знаеше колко правота има в подобно твърдение. И все пак… Едно е да сключваш търговски сделки и да се умилкваш на преторите, друго е да ти връчат да пазиш най-големия храм в Рим. Жрецът на Юпитер не можеше да се скрие зад законите, и то именно защото стоеше много над тях. Длъжността му бе съществувала векове, преди да бъдат изписани Дванадесетте таблици, така че човек се оказваше завързан за нея с много по-дебели въжета, отколкото, за която и да е държавна служба. Паво Цезар беше достатъчно интелигентен и начетен, за да знае тези неща.

Луций Декумий беше прост човек, но също разбираше разликата между жреца и чиновника. За разлика от Цезаровите родители обаче той знаеше, че в този момент на момчето му е най-нужна надеждата. Иначе нищо чудно да се хвърли на меча, който традицията му забраняваше да докосва. Гай Марий много добре знаеше, че племенникът му е създаден за всичко друго, но не и за религиозна служба. Момчето беше изключително суеверно, но религията му се струваше безкрайно скучна. Мисълта, че ще бъде ограничен от всевъзможни забрани, че ще трябва да съблюдава едни и същи правила от сутрин до здрач до края на живота си, като нищо щеше да го убие. За да избяга от това наказание на боговете, Цезар беше способен дори сам да се убие.

— Преди да бъда въведен в длъжност, трябва да се оженя. Още утре, рано сутринта встъпвам в брак — допълни кисело той.

— За коя? За Косуция?

— Не, не за нея, Луций Декумий. Тя не отговаря на условията да стане жена на фламин. Баща ми ме готвеше за нея, защото ще ми донесе голяма зестра. Като жрец на Юпитер обаче трябва да съм женен за патрицианка. Затова ми дават дъщерята на Луций Цина. А тя е само на седем години.

— Е, щом като е на седем, къде е проблемът? По-лошо щеше да е, ако беше на осемнайсет, нали така, паунчето ми?

— Щом казваш — сви нервно устни Цезар и кимна. — Прав си, Луций Декумий. Ще открия начин да се измъкна!

Уви, още събитията от другия ден го убедиха, че подобна закана ще се окаже най-вероятно празна дума. Малкият Цезар все повече се уверяваше в какъв невероятен капан го е хванал Гай Марий. В цялото семейство не бяха мигнали от притеснение какви ли ужасии ще видят по улиците на града. От Субура до Палатина разстоянието беше голямо и Цезар се беше заел със сериозни планове откъде да заобиколят, за да си спестят грозните сцени. Синът му вече бе видял всичко сочите си, но майка му и двете му сестри щяха дълги нощи да сънуват кошмари, ако минеха през центъра на Рим. Изведнъж обаче се появи Луций Декумий, който им съобщи за голямото разчистване, извършено през нощта.

— Както разправят бардиеите, момчето ви няма да е единственият младоженец този ден — уведоми семейството той. — Гай Марий е извикал синчето си обратно в Рим, за да го ожени и него. Старият Марий не мисли кой ще гледа кървищата по улицата, но малкият Марий нищо не бива да знае. Сега и ние можем спокойно да минем по Форума. Главите ги няма, кръвта е измита, труповете са откарани далеч. Сякаш бедният младеж не знае какви ги върши полуделият му баща!

Цезар обаче го гледаше с недоумение.

— Да не би да искаш да ми кажеш, Луций Декумий, че разговаряш с тези ужасни люде?

— Разбира се, че разговарям! — отговори му с пренебрежение той. — Шестима от тях бяха, всъщност още са членове на моето братство.

— Аха, разбирам — рече сухо Цезар. — Е, да вървим тогава.

Бракът, който малкият Цезар сключи в дома на Луций Корнелий Цина с малката му дъщеря, беше под формата конфареацио, затова по никакъв повод младоженците не можеха да се развеждат. Мъничката булка — мъничка дори за годините си — не можеше да се похвали нито с особена интелигентност, нито с особен чар. Носеше няколко ката дрехи в яркочервено и оранжево и цялата беше окичена с талисмани против уроки. Това не й пречеше да си навира носа навсякъде и да създава впечатлението за ходеща кукла, пусната да забавлява гостите. Когато свалиха воала й, малкият Цезар се сблъска с едно мъничко, розово личице, обсипано с гъсти лунички, с огромни черни очи. Той изпита някакво съжаление към малката си съпруга и може би, за да я успокои, й се усмихна по най-чаровния начин, на който беше способен. За награда бузите с луничките се издуха като балони, а очите на малката Цинила заблестяха от възторг.

Обикновено родителите на седемгодишна дъщеря тепърва започваха да кроят далечни планове за кой богат римски наследник да я оженят, когато й дойде времето. Сега обаче консулът Цина и съпругата му изневиделица се оказаха за втори път тъстове и до голяма степен, без да знаят къде са попаднали, излязоха на улицата, за да придружат младоженците до Капитолия и да присъстват на религиозната церемония. Дори статуята на Юпитер като че ли не разбираше какво точно става, и се усмихваше глуповато на новия жрец и миниатюрната му жена.

На церемонията присъстваха и други младоженци. Голямата сестра на Цинила, наричана официално Корнелия Цина, беше на бърза ръка омъжена предната вечер за Гней Домиций Ахенобарб. Бързината не се дължеше толкова на условностите — голямата дъщеря да бъде омъжена преди малката, — колкото на страха на младоженеца да бъде отнесен от кървавия въртоп в града. Все пак Цина беше близък човек на Гай Марий и освирепелият консул едва ли би посегнал на неговия зет. Освен това годежът беше направен отдавна и никой нищо не можеше да каже. Малкият Марий от своя страна се беше завърнал по тъмно, за да сключи веднага на другата сутрин брак с дъщерята на Квинт Муций Сцевола Муция Терция, наречена така, за да не се бърка с двете си по-големи братовчедки. От трите брачни двойки никоя не изглеждаше особено щастлива, но това в най-силна степен важеше за сина на Марий и Муция. Те не само че се срещаха за пръв път в живота си, но дори нямаше да могат да консумират брака си. Бащата на младоженеца му беше заповядал веднага след официалните церемонии да се връща в армията, където имаше да върши работа.

Разбира се, младият Марий знаеше за жестокостите, извършени от баща му, затова се надяваше с пристигането си в Рим да научи нещо повече за тях. За негова голяма изненада баща му го посрещна на Форума и разговорът между двамата беше съвсем кратък.

— Още утре призори ще се явиш пред къщата на Квинт Муций — заръча той на младежа, — ще се ожениш за дъщеря му. Съжалявам, но не мога да присъствам на сватбата. Много неща ме задържат в момента. После двамата с младоженката отивате в храма на Юпитер, където братовчед ти ще бъде провъзгласен за фламен Диалис. Доколкото ми обясняват, това била една от най-тържествените церемонии в цял Рим, няма как да се измъкнеш. Най-накрая отиваш в дома на Цезар и присъстваш на тържествената вечеря. Веднага след това заминаваш обратно за Етрурия.

— Какво? И няма да се порадвам на булката си? — опита се да се пошегува синът.

— Съжалявам, синко, но ще трябва да почакате нещата да се пооправят. Нямаме нито минута за губене!

Нещо в изражението на стария Марий подсказваше, че има въпроси, които по-добре да не се задават, но пък и нямаше как иначе.

— Татко, мога ли да отида да видя майка? — попита младият Марий с известен страх. — Мога ли да спя при нея?

В очите на Гай Марий заблестя и болка, и тъга, и няма тревога. Устните му се разтрепериха и той едва изрече:

— Да, можеш.

След което веднага обърна гръб на сина си.

Мигът, в който зърна майка си, беше най-ужасният в живота на младия Марий. Щом погледна очите й, на него му се стори, че Юлия е остаряла не с години, а с десетилетия. Посрещна го една тъжна старица, сломена от живота. Тя се бе затворила дълбоко в себе си и не искаше да говори изобщо за случилото се.

— Искам да знам, мамо! Какво е направил баща ми?

— Неща, които нормален човек дори не би помислил, сине.

— Още от Африка си знаех, че е полудял, но не мислех, че ще стигне чак дотам. О, мамо, как можем да поправим стореното?

— Не можем да оправим нищо. — Юлия подпря главата си с ръка и се намръщи. — Да не говорим повече за това! — И като облиза пресъхналите си устни, на свой ред попита: — Как е той?

— Значи е истина?

— Кое да е истина?

— Това, че не си го виждала изобщо.

— Наистина не съм го виждала, Гай. И никога няма да го видя вече.

По начина, по който каза това майка му, Марий не знаеше дали има предвид своето нежелание да се срещне с мъжа си, или неговото — да разговаря с нея. А може би я гонеха мрачни предчувствия…

— Не изглежда никак добре, мамо. Изобщо не прилича на човека, който беше някога. Каза, че нямало да дойде на сватбата ми. Ти ще бъдеш ли?

— Да, Гай, ще бъда.

След сватбата (какво интересно момиче се оказа тази Муция Терция) Юлия придружи младоженците и родителите на булката до храма на Юпитер, където племенникът й Цезар щеше да бъде въведен в жреческия сан. Можеше да си го позволи, защото се знаеше, че Гай Марий и там няма да присъства. След като бяха клали в продължение на няколко дни, бардиеите бяха прекарали цялата нощ да мият и да търкат градските улици да не би Марий Младши да научи нещо повече за деянията на баща си. Колкото и да, любопитстваше младоженецът какво точно се е случило, никой не би обсъждал въпроса със сина на Великия мъж.

Ритуалите, извършени в храма, се оказаха изключително дълги, при това отегчителни от самото си начало. Малкият Цезар трябваше да се съблече по туника и да си сложи специалните жречески одежди — крайно неудобния и тежък ямурлук, ушит от два ката груб вълнен плат и оцветен в зелено и червено, тесния шлем от слонова кост, върху чийто остър шип стоеше забодено кръгло парче вълна и обувките без връзки. Как изобщо беше възможно човек цял живот да носи подобни дрехи? Цезар отдавна беше свикнал да носи колан — Луций Декумий му го беше подарил, за да си носи камата, подарена естествено пак от него, — и сега се чувстваше не само неудобно, но дори неестествено без него. Освен това коравият шлем се оказа направен за много по-малка глава от неговата и безпомощно стърчеше високо над челото му, без да скрие дори светлите му къдрици. Сцевола Понтифекс Максимус побърза да успокои момчето: Гай Марий изрично бил пожелал да му подари нов апекс и майсторът щял още тези дни да го посети у дома, за да вземе мерките на главата му.

Когато малкият Цезар забеляза леля си Юлия сред присъстващите, сърцето му едва не спря да бие. Докато римските жреци му изричаха молитви, които сами не разбираха, той не откъсваше очи от нея, сякаш искаше на всяка цена да я накара да го погледне. Тя, разбира се, усещаше погледа му върху себе си, но упорито отказваше да надигне глава. На племенника й изведнъж му се струваше, че тя не е на четиридесет, а на шейсет години. Едва в края на мъчителната церемония, когато всички се струпаха около невръстния фламин и неговата още по-невръстна съпруга, Цезар успя да улови погледа на леля си. Искаше му се да не го бе сторил. Тя го целуна по устата, както го беше правила толкова години, и отпусна глава на рамото му, за да си поплаче.

— Толкова съжалявам, Цезаре — прошепна, без да я чуе никой друг. — По-зле не можеше да постъпи с теб. В желанието си да отмъсти на всички за всичко той дори не се усеща, че наранява най-близките си хора. Нали разбираш, той вече не е човекът, който беше!

— Виждам го много добре, лельо Юлия — увери я момчето също тъй тихо, да не би да ги подслушват. — Ти за мен не се тревожи. Каквото и да стане, ще се оправя.

И понеже слънцето вече залязваше, всички дошли на церемонията можеха спокойно да се разотидат. Новият жрец на Юпитер остана в компанията само на родителите си, на необичайно тържествените си сестри, на леля си Юлия, на братовчед си Гай Марий Младши и на неговата невеста. Носеше шлема си в ръка, но от дебелата лена, която всеки момент можеше да го задуши, и от особените обувки, които шляпаха по земята, не можеше да се отърве. Съпругата му Цинила, която също като него цял живот трябваше да носи вълна и да не се докосва до възел, си беше тръгнала заедно с родителите, брат си, сестра си Корнелия Цина и зет си Гней Ахенобарб.

— И така, Цинила ще остане да живее при родителите си, докато навърши осемнайсет — говореше Аврелия на Юлия, опитвайки се поне малко да я разведри, докато гостите се наместваха по кушетките, а слугите чакаха да внесат първото ястие. След толкова тържествен и отегчителен ден всички бяха огладнели. — Дотогава има единадесет години! На възрастта на младоженците това изглежда страшно дълго, но на мен ми се струва, че още утре ще я посрещнем у дома си.

— Да, така е — отвърна й с беззвучния си глас Юлия, разположена между снахите си Аврелия и Муция.

— Колко много сватби наведнъж! — реши да помогне на жена си Цезар, който също виждаше мъката в погледа на сестра си. Както подхождаше на един римски домакин, той се бе излегнал на централната кушетка, оставяйки почетното място до себе си на новия фламен Диалис, в чиято чест беше вечерята. За пръв път в живота си Цезар бе допуснат до тъй наречения Локус Консуларис, където по принцип заставаха най-високопоставените членове на компанията. Подобно на всички останали преживявания от деня и това му се струваше неуместно и дори неприятно.

— Защо Гай Марий не дойде? — попита, без да се усеща, Аврелия.

Юлия се изчерви и вдигна рамене.

— Много е зает.

На Аврелия й идеше да си отхапе езика от неудобство и за да не каже още някоя глупост, се сви безмълвна на столчето си. Надяваше се отново съпругът й да се притече на помощ, но той беше изпреварен. Сякаш за да налее масло в огъня, малкият Цезар шумно обяви:

— Зает ли? Глупости! Гай Марий не дойде, защото не посмя да дойде. — В следващия миг жрецът на Юпитер гневно се надигна и с един замах свали неудобната лена, за да я захвърли най-безцеремонно на земята при специалните обувки. — Така е по-добре. Проклето нещо! Ненавиждам го и него, и всичко останало!

И понеже това беше удобен момент да заличи нетактичността си, майка му веднага се нахвърли върху него.

— Не богохулствай пред хората!

— Богохулство ли е да говорим истината? — отвърна й предизвикателно малкият Цезар и се облегна като господар на левия си лакът.

В този момент вратата се отвори и робите донесоха хрупкав бял хляб, маслини, яйца, целина и няколко различни зелени салати.

Новият фламен Диалис беше навярно най-гладният от всички — ритуалите изискваха цял ден да не се докосне до храна — и почти несъзнателно посегна към хляба.

— Недей! — едва не изпищя Аврелия и пребледня от уплаха.

Момчето застина и я изгледа в недоумение.

— Какво има?

— Забранено ти е да ядеш пшеница и подквасен хляб. Има отделен хляб за теб.

При което един от прислугата постави малка чиния пред фламина. В нея имаше няколко тънко нарязани филийки от някаква сивкава и доста непривлекателна на вид субстанция.

— Какво е това? — попита малкият Цезар, без да крие отвращението си. — Мола салса!

— Мола салса се прави от лимец, което си е пшеница — осведоми го Аврелия, нищо че той и сам правеше добре разлика. — Това е ръжен хляб.

— Неквасен ръжен хляб — рече мрачно Цезар. — Дори и египетските селяни се хранят по-добре! Мисля, че ще е най-добре да ям бял хляб като хората. От това ми се гади само като го гледам.

— Цезар Младши, днес е денят на твоето въвеждане в сан — напомни му баща му. — Гадателите прочетоха добри предзнаменования, така че ти си нашият фламен Диалис. В този тържествен ден би трябвало да следваш всички предписания, отнасящи се до новото ти положение. Не забравяй, че ти си пряката връзка между целия римски народ и Юпитер. Всичко, което сториш отсега нататък, ще се отрази върху отношенията ни с Великия бог. Знам, че си гладен и че хлябът, който ти се предлага, е доста безвкусен. Но от днес ти се забранява да поставяш себе си над обществото. Ще ядеш този хляб и това е.

Момчето огледа всички сътрапезници. Пое си въздух и изрече наведнъж всичко, което тежеше на душата му. Подобни думи не отиваха на възрастен човек; възрастните се научават да се страхуват и примиряват, докато един тринайсетгодишен младеж можеше да си позволи всичко.

— Живеем във времена, където никой не ни пита кое е право и кое — криво. Може ли някой от нас да се чувства добре? Мога ли и аз да се чувствам добре? — Посегна към пресния хляб и демонстративно си отчупи, потопи го в зехтин и го напъха в устата си. — Никой не благоволи да ме попита какво мисля за новото си положение — продължи с пълна уста. — Е, да, признавам, Гай Марий ми зададе три пъти подобен въпрос, но какъв друг избор имах, освен да се съглася? Никой нищо не можеше да направи на мое място. Гай Марий е луд. Всички добре го знаем, нищо че от чувство за такт не го казваме. Това, което той стори с мен, беше съвсем умишлено и никой не може да ме убеди, че е станало вследствие на религиозно проникновение. Гай Марий пукната пара не дава за благоденствието на Рим, още по-малко за отношенията му с боговете. — Цезар млъкна, колкото да преглътне едрия залък, и пак заговори: — Аз обаче съм още дете. Докато стана мъж, ще ходя облечен, както ми харесва. Мисля, че няма нищо неуместно в това да нося тога и под нея да се стягам с колан. Ще ям това, което ми е вкусно. Ще ходя на Марсово поле да вдигам тежести и да се упражнявам по фехтовка. Ще яздя кон, ще хвърлям копие, изобщо ще върша всичко онова, което подхожда на момче на моята възраст. Когато стана мъж и жена ми стане жена, тогава ще видим. Но дотогава никой не може да ме накара да се държа като фламен Диалис вкъщи или в компанията на приятелите си.

Никой не отговори на тази декларация на личната независимост. По-възрастните членове на фамилията се замислиха не могат ли с нещо да възразят на току-що казаното, но се сблъскваха със същата безпомощност, с която се беше сблъскал преди няколко години болният Гай Марий. Малкият Цезар беше надарен с желязна воля. „Какво можем да направим?“ — питаше се бащата и бързо отхвърли мисълта да заключи непокорния си син в спалнята му. Аврелия, която отдавна беше свикнала да наказва самоуверения си син, не би се отказала от подобна мярка, но сама разбираше, че ползата би била нищожна. Юлия и Марий Младши — жената и синът на човека, който бе станал причина за нещастията на племенника си — знаеха добре, че момчето е право и не можеха в нищо да го обвиняват. Никой от тях двамата нямаше нужната власт, за да върне времето назад и нареди нещата, както трябва. Муция Терция, смаяна още от сутринта заради красивия си и мъжествен съпруг, за пръв път в живота си попадаше в среда, където се говореше прямо, и съвсем естествено гледаше все в краката си. Колкото до двете сестри на малкия Цезар, те отдавна бяха свикнали с фасоните на брат си и се споглеждаха съучастнически.

Първа наруши мълчанието Юлия, решила да помири дете и родители:

— Мисля, че си напълно прав, Гай. На тринайсет години и половина едно момче може само да спечели от добрата храна и физическите упражнения. В крайна сметка не знаем дали някой ден Рим няма да има нужда от твоите услуги, пък дори и в качеството ти на фламен Диалис. Вземи пример от бедния Луций Мерула. Сигурна съм, че никога през живота си не се е надявал да стане консул. Но когато обстоятелствата го принудиха да го стори, никой не го обвини нито в богохулство, нито в неспазване на жреческите обети.

Юлия беше най-възрастна сред присъстващите жени, затова можеше да си позволи подобни слова — ако не за друго, защото показваше пътя на двамата родители да се измъкнат от деликатното положение, без да се скарат със своенравния си син.

И така, малкият Цезар се нахвърли върху белия хляб и яйцата, върху маслините и пилетата и когато се нахрани, блажено се излегна на кушетката и се потупа доволно по корема. Никога не е бил злояд, но пък и никога не обръщаше особено внимание на храната. Много добре знаеше, че на този свят може да се кара и без бял хляб, че ако огладнее, и ръженият ще му се стори сладък. Но искаше в семейството му отрано да се примирят с факта, че той не желае кариерата на жрец и че не ще позволи другите да го поучават за каквото и да било. Ако с нещо бе засегнал леля си Юлия и братовчед си Марий, толкова по-зле за него. Можеше до смърт да му натякват, че от неговото поведение зависи доброто разположение на Юпитер, той пак щеше да повтаря, че не е избрал сам съдбата си. Освен това малкият Цезар бе достатъчно мъдър, за да знае, че боговете се занимават с неща, много по-важни от това, дали им е добре преметен храмът.

Но дори без спора за хляба, без шумните приказки на младия фламин вечерята пак би преминала тягостно. Имаше много въпроси, които семейството не обсъждаше и не желаеше да обсъжда, най-малкото, защото беше опасно. Дори можеше да се каже, че именно момчешкият инат на малкия Цезар вдъхна нещо празнично в това събиране; макар и за няколко минути присъстващите престанаха да мислят за преживените ужаси и за лудостта на Гай Марий.

— Радвам се, че днешният ден най-сетне свърши — сподели Аврелия, щом и последните гости бяха изпратени до вратата.

— Аз пък си пожелавам никога повече да не се повтаря — отвърна Цезар.

Преди да се съблече за сън, Аврелия седна на ръба на леглото си и продължително изгледа мъжа си. Изглеждаше й уморен, но пък и той винаги се връщаше уморен от безкрайните си походи. На колко години беше Цезар? Гонеше четиридесет и пет. На тази възраст римските аристократи или ставаха консули, или се оттегляха завинаги от политиката. Цезар не беше нито Марий, нито Сула, за да се надява на късен старт. И ако трябваше да се търси вина у околните, Аврелия беше най-виновна от всички. Ако не беше толкова упорита в своята независимост, ако не беше прогонила с капризите и ината си Цезар далеч от града, той щеше да прекара повече време на Форума, щеше да си създаде име и авторитет. Съпругът й не беше човек, готов със зъби и нокти да се бори за успеха. Още по-малко беше способен да отиде при един луд, за да го моли за помощ при наближаващите избори. Без парите на зет си Гай Юлий не можеше и да помисли за сериозна кампания и все пак не би помислил да поиска помощ. Не от страх, а от гордост. Парите на Марий бяха изцапани с кръв. Никой достоен римлянин не би посегнал към тях. А мъжът на Аврелия беше най-достойният човек, когото тя познаваше.

— Гай Юлий — рече тя, — мислиш ли, че можем да направим нещо за сина си? Той наистина няма да се примири със сегашното си положение!

— И това е съвсем разбираемо. Така или иначе — въздъхна Цезар, — сме сигурни в едно: аз няма да стана консул. А това от своя страна означава, че и на него няма да му е лесно да се добере до върха. Откакто избухна войната в Италия, доходите ни застрашително намаляха. Онези хиляда югера земя, които купих в Лукания, защото ми ти предложиха евтино, все едно са загубени. Твърде далеч са от градовете, няма кой да ги пази. Откакто Гай Норбан изгони луканските бунтовници от Сицилия, те са се върнали по родните си места и са се изпокрили. Моите земи са в техни ръце. Рим не разполага нито с време, нито със средства, за да разчисти окончателно района от тях. Мисля, че синът ми ще остарее, без да си е върнал бащиното наследство. Така че оставаме с това, с което започнах — онези шестстотин югера край Бовила, които баща ми купи с парите на Гай Марий навремето. С тях Гай ще може да влезе в Сената, но до края на живота си ще остане на задния ред. Пък и Гай Марий все едно си ги е взел обратно. Есента, когато войската му върлуваше из Лациум, моите земи също бяха опустошени.

— Знам — кимна тъжно Аврелия. — Излиза, че синът ни не може да разчита на нещо повече от фламината си…

— Страхувам се, че е точно така.

— А той е толкова убеден, че Гай Марий го е направил нарочно!

— О, и аз мисля, че е така — заяви Цезар. — Нали бях на Форума… Марий беше прекалено доволен от себе си.

— Няма що, добра отплата за това, което синът ни стори за него през последните години.

— Гай Марий отдавна е забравил какво е благодарност. Но това, което най-много ме уплаши, бе страхът в очите на Луций Цина. Знаеш ли какво ми каза? Че никой, дори Юлия и младият Марий, не може да се чувства в безопасност. След като сам се срещнах с Гай Марий, мога да му вярвам напълно.

Той се беше съблякъл и Аврелия забеляза с известна тревога колко е отслабнал.

— Гай Юлий, добре ли си със здравето? — попита тя.

Изгледа я изненадано.

— Мисля, че съм добре! Може да съм уморен, но болен не съм. Всичко е заради Ариминум. След като в продължение на три години войската на Помпей Страбон е шетала там, в цяла Умбрия и Пиценум трудно се намираше храна за цял легион. Двамата с Марк Гратидиан трябваше силно да ограничим дажбите, а ако пълководецът не може да нахрани войниците си, и той няма право да се храни. През последните месеци прекарвах повечето време в обиколки из селата, за да търся нещо за ядене.

— Тогава ще трябва доста да се постарая с храната — заяви Аврелия и за пръв път от много време лицето й се озари от плаха усмивка. — А навремето си казвах, че нещата ще се променят за добро! Не знам защо, но имам ужасното предчувствие, че всичко тепърва започва.

Тя стана от леглото и започна на свой ред да се съблича.

— И аз споделям тези предчувствия, скъпа — отпусна се на леглото съпругът й. Въздъхна доволно и като пъхна ръце под възглавницата си, се усмихна на жена си: — Но докато сме живи, някои неща никой не може да ни ги отнеме.

Тя легна и се сгуши до него. Цезар я обгърна с ръка и тя промълви:

— А тези неща си струват. Обичам те, Гай Юлий.

Когато слънцето изгря и започна шестият ден от седмото консулство на Гай Марий, Великият мъж накара народния трибун Публий Попилий Ленат да вика за пореден път плебейското събрание. В Кладенеца на комициите отново се явиха единствено верните на консула бардиеи. В продължение на почти две денонощия личната армия на Марий бе изоставила политиката и се беше отдала на по-прозаични дела, като например да мие улиците на града и да се крие по бардаците възможно най-далеч от Форума. Днес обаче Гай Марий Младши беше заминал обратно за Етрурия и отсечените глави на бащините му врагове отново украсиха рострата. Самият Гай Марий стоеше на трибуната и в присъствието на Попилий Ленат и непознат пленник, окован във вериги, държеше своята поредна реч пред „народа“.

— Този човек — ревеше той, та дано го чуят из съседните на Форума домове — беше поръчал убийството ми! Когато аз, болният старец, бягах от Рим, за да си спася живота, град Минтурна ме посрещна като герой и дари с утеха изтерзаната ми душа. Но един ден се появи банда наемни убийци, които принудиха управителите на града да заповядат екзекуцията ми. Виждате ли моя добър приятел Бургунд? Именно той получи тежката задача да ме удуши в килията под храма на Юпитер, където аз стоях и чаках смъртта си, покрит с кал като някое прасе от кочината. Гол! Аз, Гай Марий, стоях гол и кален в едно мрачно подземие! Най-великият човек в историята на Рим! Човек, чиято слава никой не ще може да достигне, защото е надминал дори Александър Македонски! Велик, велик, велик! — Изведнъж се спря и се огледа в недоумение, сякаш губеше представа къде се намира. Щом се съвзе, продължи в същия дух: — Бургунд отказа да ме удуши. И като взеха пример от своя германски роб, жителите на Минтурна на свой ред се зарекоха да не позволят екзекуцията ми. Преди обаче онази банда самозванци — та те дори не посмяха да ме убият със собствените си ръце — да напусне града, аз попитах предводителя им кой ги е наел. И той ми каза: „Секст Луцилий.“ — Марий отново се усмихна. — Когато станах консул за седми път през живота си — кой друг е бил седем пъти римски консул, — аз реших да си поиграя на котка и мишка с този Секст Луцилий. Пред никого не бях споменал, че знам за неговите намерения да ме убие, и го изчаках да видя какво ще направи. Като пълен глупак той стоя пет дни в Рим и не се сети да избяга. Тази сутрин обаче, още преди да се зазори, аз пратих своите ликтори да го измъкнат от леглото и да го доведат пред трибунала на плебейското събрание. Обвинявам го в държавна измяна. Той се опита да отнеме живота на Гай Марий!

В цялата съдебна история на Рим едва ли имаше друг процес, приключил толкова бързо и с такова единодушие сред народните трибуни. Никой дори не се сети да попита за доказателства, за свидетели, за спазването, на каквато и да е процедура. Бардиеите в един глас признаха Секст Луцилий за виновен. След това го осъдиха на смърт чрез хвърляне от Тарпейската скала.

— Бургунд, на теб се пада честта да блъснеш този нещастник от скалата — заповяда тържествено Марий на верния си слуга.

— Ще го сторя с най-голямо удоволствие, Гай Марий.

Щом произнесе присъдата, цялото „плебейско събрание“ се премести на същинския Форум, откъдето да наблюдава изпълнението на присъдата. Марий обаче остана на рострата в компанията на трибуна Попилий Ленат. Трибуната стърчеше високо над площада и гледката към Велабрум беше чудесна. През целия процес срещу особата му Секст Луцилий не беше казал нищо в своя защита и без да сваля презрителното изражение от лицето си, спокойно се примири с присъдата. Когато Бургунд, който от далечината се беше превърнал в голямо златно петно, лъщящо на слънцето, го издърпа до ръба на Тарпейската скала, Луцилий не изчака да бъде хвърлен и сам скочи в пропастта. При това си своеволие той едва не погуби и палача си, който още държеше веригите му в ръце.

Хладнокръвието, с което Луцилий посрещна смъртта, предизвикателната му постъпка и накрая — опасността да повлече и верния Бургунд със себе си бяха достатъчни да подлудят Марий. Лицето му почервеня от яд, от устата му захвърчаха пръски и той отприщи цялото си възмущение върху главата на смаяния Попилий Ленат.

В следващия миг малкото светлина, която още озаряваше изтощеното му съзнание, се изгуби окончателно, удавена в мозъчен кръвоизлив. Гай Марий се стовари като ударен от гръм върху дъските на рострата и хвърли в ужас безпомощните ликтори. Докато Попилий Ленат отчаяно викаше бардиеите да донесат носилка, главите, окачени върху рострата, сякаш изведнъж се обърнаха навътре, за да видят с изкълваните си очи какво се е случило с убиеца им. Птиците отдавна бяха изяли устните им и разлагащите се глави се хилеха победоносно над припадналия консул.

Един след друг откъм Сената дотичаха Цина, Карбон, Марк Гратидиан, Магий и Вергилий; разблъскаха ликторите и се надвесиха над тялото на Марий.

— Още диша — заслуша се осиновеният племенник на консула Гратидиан.

— Толкова по-зле — смотолеви под носа си Карбон.

— Да го занесем до дома му — предложи Цина.

Цялата гвардия на Марий вече беше научила за нещастието му и няколкото хиляди бардиеи изведнъж се присламчиха около рострата, без дори да крият сълзите си. Неколцина дори ревяха като малки деца.

Цина се обърна към началника на ликторите:

— Веднага пратете човек до Марсово поле. Нека Квинт Серторий незабавно се яви на Форума. Можете да му обясните какво се е случило.

Когато ликторите отнесоха безжизненото тяло на Марий до дома му, бардиеите се наредиха на дълга върволица по склона на Капитолия и последваха своя любим пълководец до прага на дома му. Цина, Карбон, Марий Гратидиан, Магий, Вергилий и Попилий Ленат слязоха от рострата и търпеливо зачакаха Квинт Серторий. Бяха седнали на един от редовете на трибуните и се опитваха да се съвземат след преживяното.

— Не мога да повярвам, че изобщо е жив! — сподели Цина.

— Винаги съм мислил, че ако ще да, забием две стъпки желязо в гърдите му, Гай Марий пак ще стане, все едно нищо му няма — рече навъсеният Вергилий.

— Какво смяташ да правиш сега, Луций Корнелий? — попита племенникът на Марий, който мислеше като всички околни, но заради лоялността към прославения си роднина предпочиташе да смени темата на разговора.

— Още не знам — мръщеше се Цина. — Затова повиках Квинт Серторий. Той единствен ще може да ме посъветва.

Час по-късно Серторий най-сетне се появи.

— По-щастливо събитие не можеше да ни се случи — не криеше той радостта си дори пред Гратидиан. — Не трябва да се чувстваш нелоялен към покровителя си, Марк Марий. Не забравяй, че си осиновено дете; в жилите ти тече много по-малко Марианска кръв, отколкото в моите. Ето, вземи пример от мен — майка ми е първа братовчедка на чичо ти и въпреки това с чиста съвест мога да заявя, че се радвам. Изгнанието доведе Гай Марий до лудост. Между това, което представлява той сега, и онова, което беше преди време, няма нищо общо.

— И какво да правим, Квинт Серторий? — прекъсна го Цина.

Той го изгледа изненадано.

— Какво да правим с кое? Ти си консулът, Луций Корнелий! Всичко зависи от теб, не от мен.

Цина отново почервеня до уши и гневно махна с ръка.

— Задълженията си на консул мога да изпълнявам и сам, Квинт Серторий. Повиках те, за да обсъдим как най-скоро да се отървем от проклетите бардиеи.

— О, да, разбирам — рече бавно Серторий.

— Докато бардиеите не бъдат пратени да си ходят, Рим още ще принадлежи на Гай Марий — обясни Цина. — Работата е там, че според мен те просто не искат да си ходят. Твърде много им хареса да тероризират един голям и в същото време беззащитен град, за да се предадат доброволно. Нима злощастието на Гай Марий ги възпира тях да продължат с издевателствата?

— Ние обаче можем да ги възпрем — ухили се зловещо Серторий. — Просто ще ги избием.

Карбон го изгледа с нескрит възторг.

— Би било чудесно! — Потри той доволно ръце. — Ще отида да доведа войската от другия бряг на реката.

— Не, не! — спря го ужасен Цина. — След това, което преживяхме през последните шест дни, е недопустимо сами да започваме улично кръвопролитие.

— Аз знам как да постъпя! — взе отново думата Серторий, който започна да се дразни от постоянните забележки. — Луций Корнелий, утре по изгрев-слънце ще извикаш на рострата водачите на бардиеите. Ще ги увериш, че дори в най-тежките мигове от живота си Гай Марий не престава да мисли за тях и че ти е дал пари, с които да им заплатиш вярната служба досега. Това означава, че по някое време днес трябва да влезеш в къщата на Гай Марий и да останеш достатъчно дълго време. Нека хората останат с впечатление, че си говорил лично с болния.

— Но защо трябва да ходя чак до къщата му? — попита Цина, който трепереше при самата мисъл за среща със страшния си колега.

— Защото до края на деня бардиеите няма да се отдалечат от дома на своя любимец. Ще стоят на прага и ще чакат новини.

— Да, разбира се, че е така — кимна Цина. — Прости ми, Квинт Серторий, не мога да се съсредоточа. И какво после?

— Ще кажеш на главатарите им, че всички бардиеи ще получат едновременно своето възнаграждение пред Вила Публика на Марсово поле. Нека бъде в два часа след изгрев-слънце. — Млъкна за миг и се усмихна зловещо. — Аз ще ги чакам с моя легион. И нека това бъде краят на кървавия терор на Гай Марий.

Когато занесоха Гай Марий в дома му, Юлия не можа да скрие болката и съчувствието си. Мъжът й лежеше неподвижен, със затворени очи и дишаше с усилие.

— Това е краят — каза тя на ликторите. — Вървете си у дома, верни слуги на народа. Каквото може да се направи, ще го сторя сама.

Сама окъпа мъжа си, избръсна гъстата четина, израсла по лицето му за шестте дни, прекарани на Форума, и го облече в чиста туника. С помощта на Строфант го положи на леглото му и седна до него. Не й беше останало време дори да поплаче.

— Да се прати вест на сина ми и на целия род — нареди тя, щом Марий бе оставен в спалнята. — Гай Марий няма да умре веднага, но и няма да се спаси.

Без да става от стола си, започна да дава нареждания на прислугата: да се приготвят стаите за гости, да се купи достатъчно храна за повече хора, да се измие и излъска цялата къща, а Строфант да се свърже с най-добрия погребален агент в града.

— Не знам нито едно име! — призна си Юлия и без да знае защо това й се видя странно. — Откакто сме женени с Гай Марий, в тази къща не е умирал никой. Освен малкият ни син, но пък тогава баща ми Цезар беше още жив и той пое грижата за церемонията.

— Може пък и да се оправи, домина — рече с известна надежда Строфант. Икономът бе остарял в дома на Гай Марий и сега плачеше като малко дете пред безпомощното тяло на господаря си.

Юлия поклати глава.

— Не, Строфант, няма.

Още по обяд в дома й дойдоха брат й Гай Юлий Цезар с жена си Аврелия, малкият Цезар и двете сестри Лия и Ю-Ю. Марий бе застигнат по пътя далеч на север и можа да се прибере чак по тъмно. Клавдия, съпругата на покойния Секст Юлий Цезар, не пожела да дойде, но прати непълнолетния си син Секст Цезар да представя семейството. Братът на Марий Марк бе починал преди няколко години, но осиновеният Марк Гратидиан също присъстваше. Беше дошъл и новият сват на Марий — Квинт Муций Сцевола Понтифекс Максимус с втората си жена Лициния. Дъщеря му Муция Терция вече живееше в къщата на болния свекър.

Посетителите, изредили се да видят великия римлянин, бяха много, но ако ударът бе сполетял Марий един месец по-рано, броят им навярно щеше да е още по-голям. Много видни граждани, включително и роднини на семейството, бяха намерили гибелта си през последните няколко дни — Катул Цезар, Луций Цезар, Цезар Страбон, Антоний Оратор, Крас Цензор. Луций Цина се отби на няколко пъти в дома на колегата си консул, като поднесе и извиненията на Квинт Серторий — не можел да се откъсне от задълженията си в легиона.

Юлия го изгледа изпитателно, но в крайна сметка каза само:

— Предайте на Квинт Серторий, че разбирам трудното му положение. И съм съгласна с него…

„От тази жена човек не може нищо да скрие!“ — помисли си консулът и усети как полазват мравки по гърба му. Изчака известно време, както му беше заръчал Серторий, но щом реши, че е заблудил стоящите пред вратата бардиеи, бързо изхвръкна на улицата.

Бдението продължи много време и всеки член от семейството на свой ред сядаше при болния и при жена му Юлия; твърдо решила да не се отделя от леглото му. Когато дойде неговият ред обаче, малкият Цезар отказа да влезе.

— Не мога да стоя в присъствието на мъртъв човек — оправда се той с наложените му от религията забрани.

— Но Гай Марий още не е умрял — напомни му Аврелия и за всеки случай се спогледа със Сцевола и жена му.

— Може да умре в мое присъствие, а това е недопустимо за мен — заинати се момчето. — Щом умре и отнесат тялото му, ще вляза да измета стаята, както повелява ритуалът.

В сините очи на фламина заиграха иронични пламъчета, но от присъстващите само майка му можеше да ги разпознае. Аврелия застина и усети как устата й леко потреперва. За пръв път откриваше в погледа на сина си истинска омраза; вярно, скрита дълбоко в душата му, но все пак омраза.

Когато Юлия най-сетне благоволи да излезе от спалнята, за да си почине — всъщност дори не благоволи, ами синът й трябваше насила да я вдигне от стола, — малкият Цезар пръв отиде при нея и я придружи до стаята й. Аврелия също понечи да тръгне с тях, но синът й я стрелна с поглед и тя безмълвно се отпусна обратно на стола си. Макар и само тринайсетгодишно, момчето й вече беше станало самостоятелен мъж.

— Трябва да хапнеш — каза Цезар на любимата си леля, докато й помагаше да се излегне на кушетката. — Ето, Строфант идва да ти донесе нещо.

— Не ми се яде! — отвърна му тя едва-едва. Лицето й беше побеляло като ленения чаршаф, който икономът бе постлал върху кушетката, за да има върху какво да легне. Понеже до момента на раздялата им Юлия продължаваше да спи в едно легло с мъжа си, нямаше къде другаде в къщата да се скрие.

— Може и да не ти се яде, но една топла супа няма да ти се отрази зле — настоя Цезар със същия онзи тон, пред който дори Марий винаги отстъпваше. — Необходимо е за теб, лельо Юлия. Така може да продължи с дни. Той не е човек, който ще се прости с живота лесно.

Супата беше донесена. Малкият Цезар не се откъсна нито за миг от леля си и с монотонен глас й повтаряше все едно и също, докато не видя, че всичко е изядено. Чак когато прислужникът дойде да отнесе празната купа, той благоволи да стане. Махна повечето от възглавниците да не пречат на леля му, зави я добре и я погали нежно по косите.

— Колко си добър с мен, Гай Юлий — отговори му тихичко Юлия и затвори очи.

— Само с тези, които обичам — отговори й, сетне допълни: — Само с тези, които обичам. С теб, с майка ми, с никого друг.

И като се наведе, я целуна по устните.

През няколкото часа, които тя прекара в сън, малкият Цезар остана свит на близкия стол и я наблюдаваше. Клепачите му натежаваха, но той упорито отказваше да задреме. Искаше му се да погълне мислено леля си, за да си я спомня цял живот такава — заспала, уморена и отчаяна. Никога повече тя нямаше да му принадлежи.

Естествено, когато Юлия се събуди, магията се стопи. В първия миг тя едва не изпадна в паника, но когато я увериха, че състоянието на Гай Марий не се е променило, се успокои.

— Иди да се изкъпеш — нареди й Цезар. — Когато се върнеш, ще съм ти намазал хляб с мед. Така и така Гай Марий не знае дали си при него или не.

И понеже наистина се почувства гладна след спокойния сън и горещата баня, с удоволствие изяде филиите с мед. Малкият Цезар остана все тъй свит на стола си и търпеливо я изчака да свърши и да стане.

— Ще те изпратя до стаята му — рече той, — но няма да вляза с теб.

— Не, разбира се, че няма. Нали си фламен Диалис… Толкова ми е тъжно, че те направихме по принуда.

— Не се тревожи за мен, лельо Юлия. Все ще измисля нещо.

Тя пое лицето му в ръце и го целуна.

— Благодаря ти за всичко, което стори за мен, Цезаре. Ти си моята най-голяма утеха.

— Правя го единствено заради теб, лельо Юлия. Заради теб бих дал дори живота си — заяви племенникът й и се усмихна. — Донякъде може да се каже, че вече съм го сторил.

Гай Марий умря един час преди изгрев-слънце — когато сънищата се готвеха да напуснат спящите, а петлите и кучетата — да вдигнат любимата си врява. Откакто бе получил удара, минаваха седем дни, а от началото на седмото му консулство — общо тринайсет.

— Нещастно число — отбеляза треперещият Сцевола и разтърка измръзналите си ръце.

Нещастно за покойния, но щастливо за Рим. Така поне мислеха всички, нищо че не се осмеляваха да го кажат на глас.

— Ще му приготвим държавно погребение — обеща Цина още на вратата. Този път идваше придружен от жена си Ания и от малката си дъщеря Цинила, булката на фламен Диалис.

Юлия обаче поклати глава.

— Не, Луций Корнелий, не искам държавно погребение. Гай Марий беше достатъчно богат, за да си заплати сам пътя до Отвъдното. Рим се задъхва от дългове и затруднения, не може да си позволи подобен лукс. Пък и аз не искам публичност. Ще присъства само семейството на покойника. Дори държа никой да не споменава пред външни лица, че Гай Марий е умрял. Нека първо го погребем, пък после… — Потръпна и добави: — Няма ли начин да се отървем от онези ужасни роби, които мъжът ми доведе със себе си?

— О, проблемът беше разрешен преди няколко дни — увери я Цина и отново се изчерви; така и не се научи да прикрива неудобството си. — Квинт Серторий им плати обещаното възнаграждение на Марсово поле и им заповяда да напуснат града.

— О, да, разбира се! Съвсем бях забравила. Колко мило от страна на Квинт Серторий да мисли за всички ни! — Никой не можеше да разбере дали последното бе казано с ирония или не. Юлия се обърна към брат си Цезар: — Отиде ли да вземеш завещанието на Гай Марий от весталките, Гай Юлий?

— В мен е — извади той свитъка.

— Тогава нека бъде прочетено. Квинт Муций, би ли бил така добър? — помоли тя Сцевола.

Завещанието беше кратко и по всичко личеше, че е писано съвсем наскоро. Навярно Марий го беше съставил, докато чакаше с войската си в подножието на Яникулум. Огромният дял от наследството отиваше за сина му, макар че покойникът се бе постарал да остави на Юлия всичко, което му позволяваше законът. Една десета и от недвижимото имущество се прехвърляше на Марк Марий Гратидиан. За един ден осиновеният племенник на консула се превърна в един от най-богатите римляни — Гай Марий притежаваше цели области, така че и за него имаше предостатъчно. Малкият Цезар получи роба Бургунд. В завещанието изрично пишеше, че това било заради безценното време, пожертвано от момчето, за да помогне на болния си чичо.

„А това защо го стори? — питаше се Цезар, без да казва нищо пред останалите. — Не вярвам да е заради причината, която споменаваш! Иска ти се да умреш спокоен, че дори да се отърва от фламинството, няма да продължа нагоре в кариерата! Може би преданият роб трябва да ме убие, пък макар и след години? Е, старче, след два дни от теб ще остане само пепел и прах. Но аз няма да постъпя, както би постъпил всеки трезвомислещ човек на мое място — няма да убия проклетия кимвриец. Защото той те обичаше, също както и аз те обичах навремето. Не е справедливо любовта да бъде наказана със смърт — физическа или духовна. Аз ще запазя Бургунд при себе си. И ще го накарам да обикне мен.“

Жрецът на Юпитер се обърна към Луций Декумий:

— Аз си тръгвам, ще дойдеш ли с мен до вкъщи?

— Тръгваш ли си? Чудесно! — обади се Цина. — Ако обичаш, заведи Цинила до нас. Много й дойде за днес.

И така тринайсетгодишният фламен Диалис подаде ръка на седемгодишната си булка.

— Хайде, Цинила — дари я той с усмивката, която вече караше много жени да се разтапят. — Готвачът ти знае ли да прави хубави сладки?

Придружени от верния Луций Декумий, двете деца излязоха на Кливус Аргентариус и заслизаха надолу към Форум Романум. Слънцето беше изгряло, но лъчите му още не стигаха до дъното на малката падина, където туптеше самото сърце на Рим.

— Я гледай ти! Главите отново са изчезнали! Чудя се, Луций Декумий — разсъждаваше на глас Цезар, докато обикаляше Кладенеца на комициите, — дали, когато пречиствам стаята на мъртвеца, мога да използвам обикновена метла или трябва да си намеря специална? — Той подскочи радостно и отново хвана за ръчичка жена си. — Страхувам се, че сам няма да мога да си отговоря! Ще трябва да разтворя дебелите книги и добре да прочета какво пише в тях. Би било ужасно, ако сбъркам с нещо ритуала точно след смъртта на благодетеля си! Ако има поне нещо, което да зависи от мен, то е да ни отърва веднъж завинаги от всичко, свързано с Гай Марий!

В този миг Луций Декумий изрече предсказание — не толкова, защото изведнъж бе прогледнал в бъдещето, а защото обичаше.

— Ти ще станеш много по-велик човек от Гай Марий.

— Знам — отговори му Цезар. — Знам, Луций Декумий, знам!

1

Cella (лат.) — стаичка в храм, където се съхранява изображението на божеството. — Б.пр.

2

Великата майка — Б.пр.

3

Днешен Кубан. — Б.пр.

4

Днешното Азовско море. — Б.пр.

5

Днешен Дон. — Б.пр.

6

Днешните Волга, може би Северен Донец, Днепър и Бут. — Б.пр.

7

Днешният град Анапа, близо до Новоросийск. — Б.пр.

8

Тевкър — герой от Троянската война, брат на Аякс Теламонид; след превземането на Троя е изгонен от баща си Теламон, задето не е отмъстил за поруганата чест на брат си, самоубил се заради неполучените доспехи на Ахил. Според легендите обходил много страни, за да се установи в Киликия. — Б.пр.

9

Днешният остров Елба в Средиземно море. — Б.пр.

10

През 321 г. пр.Хр. на това място, намиращо се в близост до самнитския град Беневентум, самнитът Гавий Понций обкръжава и пленява цяла една римска армия. — Б.пр.

11

Предводителите на най-първата центурия в строя на легиона и най-отличилите се войници в същия легион. — Б.пр.

12

По времето на събитията в римското правораздаване съществуват два вида държавна измяна — майестате и пердуелион. Пердулионът може да бъде наказан само със смърт, но по принцип, за да се докаже престъплението, обвиненият трябва да се яви лично пред народа и да направи самопризнания. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Венец от трева

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

1