Колийн Маккълоу

Любимци на съдбата

книга трета от поредицата  "Господарите на Рим"

1

От април 83 г. до декември 82 г. пр.Хр.

Слугата вдигна високо свещника и освети двамата в леглото, но знаеше, че това няма да е достатъчно, за да събуди Помпей. Необходима му беше помощта на съпругата. Тя се размърда, намръщи се, обърна глава на другата страна, но слугата не й позволи отново да заспи.

— Господарке! Господарке!

Макар и донякъде объркана — в дома на Помпей робите нямаха навика да нахълтват в спалнята на господаря — Антистия попита:

— Какво има? Какво се е случило?

— Пристигна важно съобщение за господаря. Събуди го и му предай да дойде в атрия — нареди й доста нелюбезно слугата. Обърна се и излезе от стаята, отнасяйки свещника; вратата се затвори и помещението потъна в непрогледен мрак.

Какъв зъл човек! Беше го сторил напълно съзнателно! За щастие Антистия знаеше къде е оставила дрехите си, облече туниката си и извика да й донесат светлина.

Нищо не можеше да разбуди Помпей. След малко, загърната с дебел шал и със свещ в ръка, Антистия се върна при леглото: мъжът й продължаваше да спи. Легнал по гръб, той дори не усещаше студа.

Беше й се случвало — при други обстоятелства и по други причини — да се опитва да го събуди с целувки, но така и не беше успяла. Трябваше здравата да го разтърси.

— Какво? — надигна се Помпей, прокара пръсти през гъстите си руси къдрици и внимателно се огледа. Такъв си беше Помпей: допреди секунда спеше дълбоко, а сега изглеждаше съвсем бодър. И едното, и другото бяха войнишки навици.

— Какво има? — попита той повторно.

— Някакво важно съобщение те чакало в атрия.

Не беше довършила, когато той скочи, нахлузи си чехлите и се наметна с туниката си. В следващия миг вече беше изчезнал през зейналата врата.

Антистия остана на мястото си, без да знае какво да стори. Мъжът й не беше взел свещта със себе си — очите му виждаха и на тъмно — и тя спокойно можеше да го последва, ако не предчувстваше, че той не го желае. Какво пък! Съпругите имат право да научават новините, когато те са достатъчно важни, за да се безпокоят господарите. Затова вдигна свещта и тръгна из просторния коридор с голите каменни стени. Завой, няколко стъпала и ето я вън от ледената галска крепост на семейните покои, насред уюта на римската цивилизация, сред боя и мазилка.

Беше осветено добре; робите все пак се бяха погрижили нещо да е наред. Пред нея стоеше Помпей, който дори и само по туника беше самото въплъщение на бога Марс!

Може би щеше да сподели с нея новината, но в същия миг се появи забързан Варон и Антистия нямаше скоро да научи причината мъжът й така да се вълнува.

— Вароне, Вароне! — извика Помпей, нещо, което прилягаше повече на някогашните гали, когато са се спускали през Алпите, за да заграбят земите на Италия, отколкото на почтен римски гражданин. Всъщност Пиценум, родината на Помпеевия род, беше част от галските владения…

Антистия уплашено подскочи. Варон също се стресна.

— Какво има?

— Сула е дебаркирал в Брундизий!

— В Брундизий! Откъде знаеш?

— Има ли значение? — прекрачи няколкото плочки Помпей и го сграбчи за раменете. — Той е тук, Вароне! Приключенията най-сетне започват!

— Приключения? — зяпна го Варон. — О, Велики, кога ще пораснеш? Това никакво приключение не е, а нова гражданска война, при това пак на италийска земя!

— Няма значение! — отвърна му Помпей. — За мен това е приключение. Ако знаеш колко време съм чакал тази новина, Вароне… Откакто Сула замина, Италия заприлича на дома на весталките.

— Ами обсадата на Рим?

Радостното вълнение в погледа на Помпей изчезна и той отпусна ръце. Отстъпи крачка назад и изгледа мрачно приятеля си.

— Бих искал да не си спомням за обсадата на Рим! — разгневи се той. — Как влачиха по улиците голия труп на баща ми, вързан за някакво си магаре!

Бедният Варон така се смути, че чак плешивото му теме почервеня.

— О, Велики, моля за извинение! Не исках… Аз съм твой гост, прости ми!

Но мрачното настроение вече си беше отишло. Помпей се засмя и го потупа по гърба.

— Не се безпокой, знам, че не е твоя вината!

В просторното помещение беше студено и Варон разтърка ръце.

— Най-добре да замина веднага за Рим.

— За Рим? — изненада се Помпей. — Никакъв Рим, идваш с мен! Какво очакваш да се случи в Рим? Стадо овце ще вдигат врява по площада, докато старите баби в Сената се карат в продължение на дни… Ела с мен, ще бъде много по-забавно!

— А ти къде смяташ да отидеш?

— При Сула, разбира се.

— Не ти трябвам за това, Велики. Качвай се на коня и заминавай. Сула ще се радва да те назначи за военен трибун. Сигурен съм. Ти си войник с опит.

— О, Вароне! Нямам намерение да се записвам като младши офицер в армията на Сула! Смятам да му заведа три легиона войници! Какво, аз да бъда лакей на Сула? Никога! Смятам да бъда негов равноправен партньор.

Това изненадващо съобщение смая едновременно и съпругата, и приятеля на Помпей. Без да иска, Антистия ахна, затова веднага се отмести встрани. Той беше забравил за нея, а тя държеше да чуе всичко. Беше длъжна да знае.

През двете години и половина, откакто бяха женени, Помпей я беше напуснал един-единствен път за повече от ден. Колко прекрасни бяха тези години! Антистия можеше да се радва на цялото внимание на съпруга си. Дните й бяха изпълнени с незабравими изживявания… Като в сън. Кой би предположил? Тя, дъщерята на редови сенатор с неголеми доходи, да бъде омъжена за Гней Помпей — човека, когото наричаха Великия! Богаташ, способен да си купи, която иска жена, господар на половин Умбрия и Пиценум, красив и светлокос, все едно самият Александър Македонски се е превъплътил в него. Как баща й беше успял да й намери подобен съпруг? И то след като няколко години тя бе живяла в постоянна тревога, че така и ще си остане без подходящ мъж, толкова беше скромна зестрата й.

Разбира се, Антистия знаеше защо Помпей се беше оженил тъкмо за нея: беше благодарност за извършена от баща й голяма услуга. Защото той беше назначен съдия по делото срещу Помпей. Цялата работа беше нагласена, цял Рим го знаеше. Цина се нуждаеше спешно от пари, с които да събере армия за новия си поход, а богатствата на Помпей можеха да му осигурят нужните средства. Затова и младежът беше обвинен в престъпления, които по-скоро се отнасяха до покойния му баща — Помпей Страбон — а именно в злоупотреба с плячката от превзетия по време на войната с италийците Аскул Пицент. Ставаше дума конкретно за една мрежа за лов и за няколко свитъка книги. Забележително. Престъплението не представляваше нищо, но глобата можеше да представлява всичко: в случай, че Помпей беше признат за виновен, слугите на Цина щяха да решават каква глоба да бъде наложена — ако бяха поискали, можеха да му отнемат цялото имущество.

В подобен случай повечето римляни биха посрещнали предизвикателството, като се защитят пред съда или като подкупят заседателите; но Помпей — у когото дори чертите на лицето му издаваха галския произход — предпочете да се ожени за дъщерята на съдията. Бракът беше сключен през октомври. Ноември и декември се изнизаха неусетно, без председателят на съда, бащата на Антистия, да се е наканил да съди заподозрения. Процесът срещу новия му зет се отлагаше по най-различни причини: от божествени — ауспициите винаги се оказваха неподходящи, до чисто светски — неколцина от заседателите бяха обвинени в корупция, а Сенатът ставаше арена на празни спорове и дискусии. В крайна сметка дойде януари и консулът Карбон убеди Цина да търси другаде пари. Никой не заплашваше повече богатството на Помпей.

Осемнайсетгодишната Антистия последва своя съпруг в именията му в североизточния край на Италийския полуостров. Там, сред черните стени на Помпеевата крепост, тя се бе потопила в удоволствията от това да бъдеш жена на Помпей. За щастие Антистия беше хубаво момиче с трапчинки на бузите и закръглени форми, можеше на свой ред да го ощастливи в леглото и да гарантира по този начин блаженство за самата себе си. Когато най-сетне започна да я обхваща смътно безпокойство, то не се дължеше толкова на обожавания Помпей, колкото на верните му приятели и слуги, които не само че я гледаха отвисоко, но и не си правеха труда да го крият. Това не беше голяма тревога, не и докато Великия се връщаше всяка вечер у дома. Но ето, че се канеше да върви на война, да набира легиони и да защитава каузата на Сула! Какво щеше да прави тя без своя любим съпруг, който да я пази от слугите?

Помпей продължаваше да убеждава Варон, че единственият правилен избор е да го придружи при Сула, но дребничкият педант — да се чуди човек как за по-малко от две години, прекарани в Сената, се бе научил да разсъждава като старец — упорстваше.

— Колко войска има със себе си Сула? — питаше той.

— Пет легиона ветерани, шест хиляди души конница, известен брой доброволци от Македония и Пелопонес и пет кохорти испанци под командването на онзи мръсен изменник Марк Крас. Общо трийсет и девет хиляди.

Отговор, от който на Варон едва не му се зави свят.

— Повтарям ти, Велики, време е да пораснеш! Току-що се връщам от Ариминум, където Карбон чака с осем легиона и огромна конница — а това е само началото! Само в Кампания дебнат още шестнайсет легиона! За тези три години Цина и Карбон събраха голяма войска — на територията на Италия и Италийска Галия стоят мобилизирани сто и петдесет хиляди души! Как смята Сула да се справи с такъв противник?

— Сула ще ги унищожи — отвърна невъзмутимо Помпей. — Освен това аз ще му заведа три легиона ветерани, служили под командването на баща ми. Войниците на Карбон са предимно новобранци.

— Наистина ли смяташ да набираш армия?

— Наистина.

— Велики, ти си само на двайсет и две! Как си представяш, че войниците на баща ти ще те последват?

— Защо да не ме последват?

— Първо, не ти достигат осем години, за да влезеш в Сената. Още двайсет години трябва да чакаш, за да станеш консул. Дори хората на баща ти да се съгласят да воюват за теб, ти нямаш законно право да искаш това от тях. Ти си частно лице, а никой не може да събира армия на частни начала.

— В продължение на три години Рим се управлява незаконно — възрази му Помпей. — Цина беше избиран четири пъти за консул, Карбон — два, Марк Гратидиан беше два пъти градски претор, почти половината сенатори бяха обявени извън закона, Апий Клавдий беше осъден на изгнание при условие, че се ползваше с империум, Фимбрия се разхожда на воля из Мала Азия и сключва някакви си свои сделки с цар Митридат — всичко се обърна на шега, не мислиш ли?

Варон продължаваше да играе ролята на всезнаещото муле — не му беше трудно при условие, че по произход беше сабин, а из сабинските села мулетата са най-често срещаният добитък.

— Въпросът трябва да бъде разрешен по конституционен път.

Тук вече другият мъж прихна да се смее.

— О, Вароне, колкото и да ти се възхищавам, трябва да ти кажа, че не разсъждаваш реалистично! Ако въпросът можеше да се разреши по конституционен път, за какво служат тези сто и петдесет хиляди войници?

Варон размаха ръка.

— Добре, добре, както кажеш! Идвам с теб.

Помпей грейна от щастие, хвана го за раменете и го поведе към стаите за гости.

— Прекрасно, прекрасно! Ще можеш да напишеш историята на ранните ми военни кампании — ти си по-добър стилист от приятеля си Сизена. А аз съм най-важната историческа фигура на нашето време, затова заслужавам да имам свой хронист.

Варон сякаш се съгласи с него.

— Все някога трябва да се окажеш важна историческа фигура. Иначе защо ще ти викаме Велики? Хубав прякор си си измислил, няма що — изсумтя подигравателно. — „Велики“? Баща ти беше скромен човек, наричахме го просто Кривогледия.

Помпей не обърна внимание на закачката, защото вече даваше първите заповеди на слугата и оръжейника си.

Най-накрая сред златото и стенописите на атрия останаха само Помпей и Антистия. Той се приближи до нея.

— Глупаво малко коте, ще настинеш — смъмри я и нежно я целуна. — Хайде в леглото, сладурчето ми.

— Искаш ли да ти помогна за багажа? — попита тя.

— Хората ми ще го сторят вместо теб, но ти можеш да гледаш.

Този път мрачният коридор беше осветен от тежкия свещник в ръката на един от робите; Антистия вървеше до Помпей и го придружи до помещението, където той пазеше доспехите и оръжието си. На стените висяха десет различни ризници — някои от злато и сребро, други от обикновена кожа, обшита с железни пластини, бяха наредени шлемове и мечове, няколко кожени поли и различни подплънки.

— Сега ще застанеш ето тук и няма да мърдаш — каза Помпей на жена си, вдигна я на ръце и я настани на някакъв сандък.

Оттам нататък Антистия беше напълно забравена. Помпей и робите му провериха една по една всяка вещ в стаята: имаше ли полза от нея, щеше ли да послужи за нещо? Накрая, след като прерови останалите сандъци, той безцеремонно премести жена си на съседния, за да провери какво се е крие под нея, и започна да прехвърля на прислугата предмет след предмет. През цялото време говореше сам на себе си и от радостта в гласа му Антистия разбираше, че няма да му липсва никак по време на войната. Нито тя, нито домът му, нито спокойният живот на мирен гражданин… Разбира се, винаги бе знаела, че Помпей гледа на себе си най-вече като на войник, че се отнася с презрение към повечето увлечения на своите връстници — риториката, правото, администрацията, политиката с нейните голословия и заговори. Колко пъти го беше слушала да казва, че ще отиде до консулския пост с помощта на копието си, а не на красиви слова и безсмислени фрази… Сега му се даваше възможност да докаже на дело това, за което само беше говорил: той, войникът, син на войник, отиваше на война.

Щом последният от натоварените роби излезе през вратата. Антистия скочи от сандъка и застана пред съпруга си.

— Преди да заминеш, Велики, трябва да говоря с теб.

Това очевидно беше загуба на време, но Помпей се спря да я изслуша.

— Какво има?

— Колко време ще отсъстваш?

— Нямам представа — отговори й безгрижно той.

— Месеци? Година?

— По-вероятно няколко месеца. Сула бързо ще се справи с Карбон.

— Тогава бих искала да се върна в Рим и да живея в къщата на баща си, докато теб те няма.

Но той само поклати глава, очевидно смаян от думите й.

— Няма да позволя жена ми да се разхожда из Карбоновия Рим, докато аз и Сула воюваме срещу същия този Карбон. Оставаш тук.

— Прислугата и всички останали не ме харесват. Много ще ми е трудно, докато теб те няма.

— Глупости! — обърна й той гръб.

Но тя го спря и отново застана пред него.

— Моля те, съпруже, отдели ми няколко минути. Знам, че времето ти е скъпоценно, но все пак аз съм твоя жена.

Помпей въздъхна.

— Добре, добре! Но по-бързо, Антистия.

— Не мога да остана тук!

— Можеш и ще останеш.

— Когато теб те няма, Велики, дори за няколко часа, хората ти не се държат любезно с мен. Досега не съм се оплаквала, защото ти си бил винаги добър с мен, а и винаги си си бил у дома, освен когато замина до Анкона, да се срещнеш с Цина. Но сега в къщата няма друга жена, освен мен, аз ще бъда съвсем самичка. По-добре ще е за мен да се прибера в дома на баща си, докато войната свърши. Повярвай ми.

— И дума да не става. Баща ти е човек на Карбон.

— Не е. Баща ми е човек на самия себе си.

Никога досега жена му не му беше възразявала, никога дори не беше разговаряла с него по подобни въпроси. Помпей започна да губи търпение.

— Виж какво, Антистия, имам по-важни неща за вършене от това да се карам с теб. Ти си моя жена и следователно ще живееш в моята къща.

— Където слугата ти ме гледа отвисоко и ме оставя без свещ в тъмното; където нямам нито една робиня, която да ми прави компания — възпротиви се Антистия. Опитваше се да изглежда спокойна и разумна, но паниката я завладяваше.

— Това са пълни глупости!

— Не са, Велики, не са! Не знам защо всички ме презират, но е така.

— Разбира се, че ще те презират! — изненада се Помпей. Тя го изгледа удивено.

— Разбира се, че ще ме презират ли? Как така „разбира се“?

Той вдигна рамене.

— Майка ми беше Луцилия. Както и баба ми. А ти коя си?

— Много правилен въпрос. Аз коя съм?

Помпей виждаше, че жена му е ядосана, и това го подразни. За пръв път имаше възможност да се прояви на война, а това създание без всякакво значение си беше наумила да разиграва сцени! Жените можеха ли изобщо да разсъждават?

— Ти си моята първа съпруга.

— Първа?

— Временна мярка.

— О, разбирам! — замисли се Антистия. — Временна мярка. Дъщерята на съдията, това е, което имаш предвид.

— Не ми казвай, че не си го знаела.

— Да, но това беше толкова отдавна. Мислех, че нещата са се променили, казвах си, че ме обичаш. Освен това произхождам от сенаторска фамилия, не съм неподходяща съпруга.

— За всеки друг да, но не и за мен.

— О, Велики, откъде ти идва това самочувствие? Затова ли никога не свърши в мен? Защото не съм подходяща майка за твоите деца?

— Именно! — изкрещя той и понечи да излезе. Тя го последва. Беше толкова вбесена, че не я беше грижа дали прислугата я слуша.

— Бях достатъчно подходяща, когато Цина искаше да ти вземе парите!

— Вече се разбрахме по въпроса.

— Но още по-подходящо се оказа Цина да умре!

— Да, подходящо за Рим и за всички почтени римляни.

— Ти си наредил да го убият!

Думите прокънтяха из целия коридор, достатъчно широк, за да мине цяла армия из него. Помпей се закова на място.

— Цина бе убит след пиянско спречкване с недоволни новобранци.

— В Анкона, твоя град, нали, Велики? В твоя град! И то веднага, след като ти се беше срещнал с него! — крещеше обезумяла Антистия.

В следващия миг съпругът й я стисна за гърлото и я притисна до стената.

— Да не съм те чул да повториш това, жено! — закани й се тихо.

— Така твърди баща ми! — отвърна Антистия с пресъхнала от страх уста.

Мъжът й я стисна по-силно.

— Баща ти не обичаше особено Цина. Виж, за Карбон няма нищо напротив, затова и ми се ще да го убия със собствените си две ръце. Но няма да е същото, ако убия теб. Аз жени не убивам. Дръж си езика зад зъбите, Антистия. Смъртта на Цина няма нищо общо с мен, става дума за нещастна случайност.

— Искам да се прибера при родителите си в Рим!

Помпей я пусна и я отблъсна.

— Отговорът е не! Сега ме остави на мира!

След което се отдалечи и почна да вика слугата; Антистия го чу как нарежда на отвратителния си роб жена му да не напуска стените на Помпеевата крепост, докато той отсъства. Разтреперана, младата жена се добра до спалнята, която беше споделяла заедно с Помпей в продължение на две години и половина като негова първа съпруга; временна мярка. Недостойна да му роди деца. Как не се беше сетила по-рано?

Едва сдържаше сълзите си. Беше ужасно да види всички свои мечти разбити, преди дори любовта й към Помпей да е угаснала.

Отвън се разнесоха отново варварските крясъци на мъжа й, който продължаваше да вика из къщата:

— Отивам на война, отивам на война. Сула е стъпил на италийска земя, войната започна!

Едва беше пропукала зората, когато Помпей се появи облечен в сребърната си ризница насред Ауксим. Рамо до рамо с него вървяха осемнайсетгодишният му брат и Варон, а подире им подтичваха неколцина писари. Излязоха на пазара и младият Помпей заби знамето на баща си насред площада. Без да крие нетърпението си, изчака подчинените му да сглобят походните масички, да подредят листовете и писците си и да излеят мастилото из каменните мастилници.

Едва след като всичко беше готово, а тълпата вече изпълваше целия площад и страничните улици, Помпей пъргаво се качи на дървения подиум под знамето с кълвача — герба на баща му Помпей Страбон.

— Е, времето дойде! — извика той на гражданите. — Луций Корнелий Сула е дебаркирал в Брундизий, за да поиска това, което по закон му се полага — консулски империум, право на триумф, привилегията лично да положи лавровия си венец в краката на Юпитер Оптимус Максимус в храма на Капитолийския хълм! Тъкмо по това време, само че миналата година, другият Луций Корнелий — онзи, когото наричахме Цина — се намираше недалеч оттук и напразно се опитваше да свика под знамената си ветераните на моя баща. Така и не успя. Вместо това умря. Днес обаче виждате мен. А аз виждам пред себе си мнозина от същите тези ветерани. Аз съм син на баща си! Неговите хора са и мои хора. Неговото минало е моето бъдеще. Аз смятам да отида в Брундизий и да се бия за Сула, защото негово е правото. Колко от вас ще ме последват?

Кратко и ясно, мислеше си Варон и неволно се възхищаваше на приятеля си. Може би младежът беше прав, като се заканваше да получи консулството с помощта на копието си, вместо да си губи времето в празни приказки. Присъстващите на площада не изглеждаха разочаровани от краткото слово на Помпей. Още не беше свършил, а жените вече се оттегляха и обсъждаха отсъствието на мъжете и синовете си. Някои отчаяно кършеха ръце, други вече бързаха да съберат дрехи, трети бяха свели очи, опитвайки се да прикрият усмивките си. Мъжете пъдеха децата надалеч и се редяха пред писарите.

Варон си беше харесал едно от стъпалата пред стария храм на бог Пик, откъдето спокойно можеше да наблюдава. Дали навремето се бяха писали със същото това желание доброволци при Помпей Кривогледия? Навярно не. Онзи беше просто господарят, строг човек, но добър началник; хората му щяха да го слушат с желание, но без усмивка. Със сина нещата стояха другояче. „Имам пред себе си истински феномен — разсъждаваше Варон. — Едва ли мирмидонците са следвали с такова желание Ахил. Дори и македонците не са били така готови да умрат за Александър. Те го обичат! Той е техният любимец, техният талисман, едновременно баща и дете на всички присъстващи.“

Някой се отпусна на стъпалото до Варон и той инстинктивно обърна поглед към новодошлия. Червени коси, червендалесто лице, интелигентен поглед, който внимателно го преценяваше — него, единствения чужденец на площада.

— Кой си ти? — попита едрият мъжага.

— Казвам се Марк Теренций Варон, сабинянин съм.

— Като нас, а? Е, поне преди време така е било. — Огромната му длан посочи Помпей. — Я го погледни! Ех, Марк Теренций Варон, ех, сабинянино, да знаеш колко време чакаме този миг! Не е ли той медената кифличка на Богинята?

Варон се усмихна.

— Не съм сигурен дали изразът е точен, но разбирам какво имаш предвид.

— Ти не само имаш три имена като достоен господар, но си и благовъзпитан! Дали не си случайно негов приятел?

— Случайно може и да съм.

— А от какво ли би могъл да си изкарваш хляба?

— В Рим сенаторствам, а в Реате отглеждам кобили.

— Вместо мулета?

— По-изгодно е да се отглеждат коне. Земите ми включват добри пасища, а покрай кобилите гледам и няколко магарета за разплод.

— Чудя се на каква ли възраст би могъл да бъдеш?

— Трийсет и две — отговори му Варон, на когото разговорът доставяше удоволствие.

Но изведнъж въпросите секнаха. Новодошлият се намести по-удобно на стъпалата, облегна се на лакът и изпъна херкулесовските си крака. Дребничкият Варон с възхищение забеляза, че пръстите на краката на пицентиеца са колкото неговите пръсти на ръцете.

— А ти как се казваш? — попита той.

— Квинт Скапций.

— Дали не си се записал в армията?

— Всичките слонове на Ханибал не биха могли да ме спрат!

— А навярно си и ветеран?

— Хванах се в армията на таткото, когато бях на седемнайсет. Това беше само преди осем години, но оттогава съм участвал в дванайсет похода и вече никой не може да ме праща насила — похвали се Квинт Скапций.

— Явно не е трябвало насила да те карат.

— Нали ти казвам, Марк Теренций, всички слонове на Ханибал…

— А може би имаш чин на центурион?

— Кой знае, може този път да имам.

Докато разговаряха, двамата следяха всяко движение на любимия си Помпей, застанал пред централната маса, за да поздравява лично познатите си войници.

— Казва, че преди луната да е залязла, вече сме щели да бъдем на път — подметна Варон, — но не виждам как ще стане. Разбирам, че хора като вас не се нуждаят от обучение, но откъде ще се снабдите с необходимото оръжие? Откъде ще намерите товарни коли и добитък? Храна? Как ще се сдобие Помпей с достатъчно пари за такова смело начинание?

Скапций изсумтя, навярно в израз на задоволство.

— Той не трябва да мисли за всичко това! В началото на войната с италийците баща му ни даде на всички оръжие и доспехи; когато той умря, синчето ни каза да си ги запазим. Всеки от нас получи по едно муле, а центурионите запазиха каруците и воловете. Така че до изгрев-слънце всички трябва да сме готови. Помпеевци са готови винаги за всичко! В хамбарите ни има достатъчно жито, по складовете сме скътали храна. Жените и децата няма да стоят гладни, докато ние сме на поход.

— Ами пари откъде ще намери? — попита Варон.

— Пари ли? — Скапций му отвърна с нескрито пренебрежение. — Което си е истина, служихме на баща му, без да видим кой знае какъв кяр. По онова време просто нямаше. Когато синчето намери пари, ще даде и на нас. Ако не намери, здраве да е. Той е добър господар.

— Разбирам.

Отново потънаха в мълчание и Варон насочи вниманието си към приятеля си Помпей. Носеха се легенди колко независим и своенравен е бил Помпей Страбон по време на Съюзническата война: как бил запазил легионите си месеци, след като му е било заповядано да ги разпусне, как с тази си постъпка пряко бил повлиял над събитията в Рим. Когато след смъртта на Гай Марий Цина беше преглеждал сметките на хазната, не се беше сблъскал с големи разходи за войнишки заплати; Варон сега разбра защо — Помпей Страбон не си беше правил труда изобщо да плаща на войниците си. Защо да им плаща, след като те по право му принадлежат?

В този момент Помпей напусна поста си до масите на писарите и се запъти към храма на Пик.

— Тръгвам да търся място за лагер — каза той на Варон, след което широко се усмихна на едрия мъж, седнал до него. — Рано си минал на опашката, а, Скапций?

Скапций тежко се надигна.

— Да, Велики. Най-добре да си вървя у дома да си събирам нещата, а?

Значи всички го наричаха Велики! Варон на свой ред се изправи.

— Ще дойда с теб, Велики.

Тълпата оредяваше, на свой ред жените се завръщаха на пазара. Неколцината търговци, допреди малко изтласкани встрани, вече сглобяваха сергиите си, докато робите бързаха да разтоварят стоката. Купища мръсно бельо ограждаха големия фонтан пред местния храм на ларите и една-две девойки бяха надигнали поли, за да нагазят в плитката вода. Колко типичен италийски град, мислеше си Варон, докато вървеше след Помпей: слънце и прах, няколко сенчести дървета, жужене на насекоми, усещане за безвремие, гнили плодове по земята, забързани люде, които знаят и кътните зъби един на друг. В Ауксим тайни нямаше!

— Тукашните си ги бива — подхвърли той на приятеля си, докато отиваха към конете си.

— Сабини, Вароне, също като теб — обясни Помпей. — Дори да са дошли от тази страна на Апенините преди столетия.

— Не мисля, че си приличаме! — възрази Варон, докато един от робите му помагаше да се качи на седлото. — Може и да съм сабинянин, но не съм войник като тях.

— И ти си дал своето по време на Съюзническата война, предполагам?

— Разбира се. Участвах в десет военни кампании. Колко бързо ги навъртяхме по време на конфликта! Но откакто войната свърши, не съм и поглеждал меча си.

Помпей се засмя.

— Говориш като приятеля ми Цицерон.

— Марк Тулий Цицерон! Адвокатът-чудо?

— Същия. Ненавиждаше войната. Просто не му стискаше да бъде войник, нещо, което баща ми така и не можа да приеме. Но иначе си беше свястно момче, обичаше да се занимава с неща, които аз ненавиждам. Затова знаехме как да угодим на баща ми. — Помпей въздъхна. — След като превзехме Аскул Пицент, Цицерон настоя да се прехвърли при Сула в Кампания. Липсваше ми!

За петнайсет дни Помпей успя да събере обещаните три легиона от доброволци — ветерани в укрепения лагер на седем-осем километра от Ауксим, на брега на малка рекичка, вливаща се в Езис. Санитарните условия вътре в лагера бяха идеални, Помпей държеше хигиената да се спазва. Навремето Помпей Страбон се беше оказал жертва на провинциалния си произход, знаеше само един начин как да се оправя с нужниците, помийните ями и боклука: щом вонята станеше непоносима, просто преместваше лагера. Затова и умря от коремен тиф пред Колинската порта под стените на Рим, а жителите на Квиринал и Виминал, чиято питейна вода беше заразена от неговите войници, бяха разкарвали трупа му из улиците на града.

Варон с възхищение следеше как от ден на ден армията на младия му приятел нараства. Не можеше да изрази почудата си от военния гений на Помпей, от разбиранията му по армейска организация и логистика. Нито една подробност, колкото и незначителна да изглеждаше, не беше пропусната; не само това, ами всяка нова заповед, независимо колко бе трудна, беше изпълнявана с бързина, която говореше за забележителна ефективност. „Имам честта да съм неразделна част от един истински феномен — повтаряше си Варон. — Той наистина ще промени света, в който живеем, ще промени начина, по който виждаме с очите си света. У Помпей няма и следа от страх, самоувереността му не познава що е колебание.“

„И все пак — разсъждаваше Варон — и други са се държали по подобен начин, преди да се разрази истинската буря. Как ли ще изглеждат нещата, когато начинанието започне, когато се наобиколи не само с поддръжници, но и с неприятели, когато се сблъска — не, не става дума за Карбон или Серторий, — когато се сблъска със Сула? Ето тогава ще е истинското изпитание! Дали ще воюват заедно или един срещу друг, отношенията между стария и младия бик ще решат бъдещето на младия. Дали ще се огъне? Може ли да се огъне? Какво ли крие бъдещето за един толкова млад и самонадеян човек? Има ли на света сила или личност, способни да го пречупят?“

Очевидно Помпей не смяташе, че такава сила или личност съществуват. Не се увличаше от мистиката, но бе съумял да изгради около себе си духовна обстановка, в която най-добрите черти на характера му можеха да се проявят. Така например Помпей смяташе, че някои качества — непобедимост, неуязвимост, непреклонност — са му дадени от боговете, че той самият не е сторил нищо, за да ги придобие. При условие, че те се усещаха и край него, очевидно не зависеше от него, дали ще ги владее или не, те просто съществуваха. Божията воля действаше чрез него, божията закрила го обграждаше постоянно като в облак. От ранно детство Помпей бе живял с мечти за величие; мислено беше разигравал десетки хиляди сражения, беше се возил в колесницата на стотици триумфи, беше се чувствал като самия Юпитер, слязъл на земята, за да види как Рим се прекланя в краката му — на него, най-великия човек на земята.

Но това, което правеше мечтателя Помпей различен от останалите, беше способността му да общува с действителността — беше способен да вижда света, в който живееше, с изключителна и безпристрастна точност, никога не изпускаше от вниманието си възможности и дори слаби вероятности, обмисляше фактите около себе си — големи като планини и дребни като капки роса, — все едно ги връзваше като кучета с ума си. Така величавите мечти се превръщаха в наковалнята, върху която той изковаваше формата на своите напълно реални дни и нощи, за да ги сглоби в общата, колосална постройка на забележителния си живот.

Така Помпей лично разпредели хората си по центурии, центуриите — по кохорти, кохортите — по легиони; прекара цялата си армия като през сито, за да се увери, че всяка вещ, всяко оръжие са в добро състояние; прегледа и добитъка, отстрани най-възрастните животни за клане, провери здравината на осите и колелата на каруците. Всичко около Помпей трябваше да е съвършено, да не би да му попречи на самия него да бъде съвършен.

Дванайсет дни, след като той се зае със събирането на войска, дойде вест от Брундизий. Сула бил потеглил на север по Апиевия път, посрещан като спасител във всеки град, село или селска колиба. Но преди да напусне пристанището, добави пратеникът, Сула бил поискал от цялата си армия да му се закълне във вярност. Ако онези в Рим се бяха съмнявали в решимостта му да се отърве от бъдещо съдебно преследване, самият факт, че армията му се бе заклела да го поддържа при всякакви обстоятелства — дори срещу управляващите — беше доказателство за неизбежността на войната.

Нещо повече, продължи да разправя вестоносецът. Войниците на Сула по своя воля отишли при него и му предложили парите си, за да купува с тях житото и овеса, плодовете и зеленчуците от селата на Калабрия и Апулия; не искали никой да се чувства ощетен от техния пълководец, никой да не стане жертва на кражба и убийство, никоя жена да не пострада и никое дете да не гладува, защото армията на Сула е минала през земите им. Всичко да бъде, както Сула реши. Някой ден, когато стане господар на Рим и цяла Италия, той щял да им се отплати.

Новината, че Южна Италия била щастлива да посрещне Сула, не зарадва особено Помпей, който се надяваше, че до мига, в който му се притече на помощ начело на трите си легиона, Сула ще е загазил достатъчно, за да оцени услугата. Толкова по-зле; Помпей вдигна рамене и промени плановете си според това, което беше научил.

— Ще вървим по брега до Бука, оттам ще поемем навътре в сушата, към Беневент — обясни той на главните центуриони, командващи трите легиона. По принцип командването на легионите се полагаше на знатни младежи с ранг на военни трибуни. Ако се беше поразтърсил, Помпей щеше да си намери такива, но знатните младежи щяха да оспорят правото му да командва армията, затова предпочете да се довери на свои хора; пък дори да знаеше, че мнозина знатни римляни биха го осъдили за постъпката.

— Кога тръгваме? — попита Варон, понеже другите не смееха.

Осем дни преди края на април — рече Помпей.

Тогава обаче на сцената се появи Карбон и Помпей пак трябваше да си променя плановете.

На север от склоновете на Западните Алпи се спускаше Емилиевият път, който разсичаше Италийска Галия на две и стигаше до Адриатическо море при Аримин; от Аримин започваше друг прекрасен път, който следваше брега на морето до Фан Фортуна, откъдето по Фламиниевия път се стигаше чак Рим. Това правеше Аримин изключително важен от стратегическа гледна точка град. Само Ареций имаше подобно значение за контрола на Апенините.

Беше логично Гней Папирий Карбон — два пъти консул, сега управител на Италийска Галия — да се настани заедно с осемте си легиона и конницата в близост до Аримин. От тази си база той можеше спокойно да се придвижва в три посоки: по Емилиевия път, през Галия към Алпите; по адриатическото крайбрежие в посока Брундизий и по Фламиниевия път към Рим.

В продължение на година и половина Карбон бе очаквал завръщането на Сула. Беше сигурен, че ще дебаркира в Брундизий. В Рим обаче бяха останали твърде много хора, които сега можеха да твърдят, че са неутрални, ала случеше ли се везните да се наклонят към Сула, веднага биха заели страната му; всички те се ползваха с достатъчно политическо влияние, за да съборят сегашните управляващи, което значеше, че столицата не бива да се изпуска от очи. В същото време Метел Пий се беше окопал в Лигурия на западната граница на Италийска Галия заедно с двата легиона от Римска Африка, които го бяха последвали, след като Карбон го лиши от управлението на провинцията. В мига, в който научеше за пристигането на Сула, Прасчо-син щеше да поиска да го посрещне, а това правеше Италийска Галия още едно несигурно място.

Разбира се, можеше да се разчита на шестнайсетте легиона в Кампания, а оттам до Брундизий беше по-близо, отколкото от Аримин, където чакаше Карбон; но до каква степен можеше да разчита на действащите консули Норбан и Сципион Азиаген? Карбон не знаеше. Нямаше я вече желязната му ръка да контролира Рим. В края на предната година той се бе убедил в две неща: че Сула ще се появи напролет и че Рим би бил по-склонен да му се противопостави, ако самият Карбон не е в града. Затова си беше осигурил избора на двамина верни поддръжници в лицето на Норбан и Сципион Азиаген, след което сам си връчи управлението на Италийска Галия, за да има добра позиция за наблюдение и да бъде готов за действие, щом се наложи. Изборът на двамата консули — поне на теория — беше добър: нито Норбан, нито Сципион Азиаген можеха да се надяват на милост от страна на Сула. Норбан беше клиент на Гай Марий, а Сципион Азиаген се беше преоблякъл като роб, за да избяга от Езерния по време на Съюзническата война — проява на слабост, която беше отвратила Сула. И все пак щяха ли да се справят двамата? Щяха ли да използват шестнайсетте легиона като истински пълководци, или щяха да изтърват птичето от клетката? Карбон не можеше да бъде сигурен.

Имаше и нещо, което не беше предвидил: че синът на Помпей Страбон, макар и още момче, ще има дързостта да събере три легиона от войниците на баща си, за да се присъедини към Сула! Не че Карбон вземаше младежа много насериозно. Обаче трите легиона опитни войници го притесняваха. Стигнеха ли веднъж до Сула, той щеше да знае как да ги използва.

Новината за плановете на младия Помпей беше донесена на Карбон от неговия квестор Гай Верес.

— Момчето трябва да бъде спряно, преди да е сторило беля — намръщи се Карбон. — Каква досада! Да се надяваме само, че докато се разправяме с Помпей Младши, Метел Пий няма на свой ред да се появи от Лигурия. И да разчитаме, че двамата консули ще съумеят да неутрализират Сула.

— Бързо ще приключим с Помпей — увери го самонадеяният Гай Верес.

— Съгласен съм, но така или иначе момчето си е проблем. Би ли извикал легатите?

Но те се оказаха трудни за откриване; Верес трябваше доста време да обикаля лагера, а това нямаше да се хареса на Карбон. Докато търсеше, много мисли минаха през главата му, но нито една не се отнасяше до младия Помпей, сина на стария Помпей Кривогледия. Не, този, който не му даваше мира, беше Сула. Макар никога да не се беше срещал лично с него (пък и нямаше защо, бащата на Верес беше скромен сенатор без политическо влияние, а по време на Съюзническата война самият той беше служил при Гай Марий и след това — при Цина), добре си спомняше как бе изглеждал по време на церемонията по встъпването си в консулската длъжност. Още оттогава му беше направил силно впечатления. Понеже не беше войник по душа, на Верес не му беше хрумнало да се пише доброволец за похода на Сула на изток; пък и Рим по времето на Цина и Карбон не беше никак лошо местенце за такива като него. Верес обичаше да стои там, където се въртят големите пари, защото обичаше да хвърля тлъсти суми за изкуство и имаше големи амбиции. И все пак, докато търсеше легатите на Карбон, започваше да се чуди не е ли време да мине на другата страна.

Ако трябва да сме съвсем точни, Гай Верес дори не беше и квестор, а само проквестор: официално бе изгубил сана си с изтичането на предишния годишен мандат. Това, че продължаваше да изпълнява функциите си, се дължеше единствено на Карбон, към когото беше прикрепен предната година. Карбон беше изказал голямо задоволство от работата му и бе поискал да служи при него и в Италийска Галия. И понеже задълженията на квестора бяха да се грижи за средствата, които харчи техният началник, Гай Верес бе поискал веднъж — от името на Карбон — и бе получил от хазната сумата от два милиона двеста трийсет и пет хиляди четиристотин и седемнайсет сестерции; цялата тази субсидия трябваше да покрива разходите на Карбон: да стигне за заплатите на легионерите, да осигури достатъчен разкош за самия него, за легатите, нисшите офицери и квестора, както и да изплатят всички онези хиляди дреболийки, които не можеха да се вместят в гореспоменатите харчове.

Още не беше минал април, а повече от милион и половина сестерции бяха похарчени, което означаваше, че Карбон скоро ще трябва втори път да се обръща към хазната за нови пари. Легатите му си живееха охолно, самият той беше свикнал да разполага с държавния бюджет, както намери за добре. Да не говорим за Гай Верес; той отдавна беше бръкнал в кацата с меда, още преди да напълни кесиите на армията. Досега бе съумял да прикрива злоупотребите си, но, убеждаваше се той, при условие, че цялата ситуация коренно щеше да се промени, може би не беше повече нужно да се крие. Щом Карбон му обърнеше гръб, за да се занимава с трите легиона на Помпей, Гай Верес щеше да изчезне. Време беше да смени отбора.

И така, Гай Верес си замина. Още рано на другата сутрин Карбон поведе четири легиона — без конница — и отиде да се разправя със синчето на Помпей Страбон. Скоро след изгрев-слънце Гай Верес на свой ред пое по пътя, придружен от личните си прислужници. Вместо да последва Карбон на юг обаче, той тръгна за Аримин, където под опеката на местния банкер Карбон държеше парите си. Само две личности имаха право да теглят пари от сметката: управителят на провинцията — Карбон и неговият квестор — Верес. Верес нае дванайсет мулета и освободи банкера от грижата за четиридесет и осем торби сребро, всяка една на стойност от половин талант. Не му трябваше дори да дава обяснение: мълвата за пристигането на Сула бе обиколила Аримин по-бързо от вятъра, а банкерът вече знаеше, че Карбон е потеглил с половината си пехота на поход.

До обяд имаше много време, когато Гай Верес бе напуснал областта заедно с шестстотин хиляди сестерции от официалния бюджет на Карбон. По незнайни пътища той първо се озова сред собствените си имения по горното течение на Тибър — където разтовари половината торби, — а след това продължи на юг с надеждата някъде да се сблъска със Сула.

Без да подозира за постъпката на квестора, Карбон пое на юг по адриатическия бряг, за да нападне лагера на Помпей на река Езис. Толкова беше самоуверен и не бързаше, че дори не се опита да прикрие приближаването си.

Младите му войници имаха случай да потренират. Колкото й опитни да бяха трите легиона войници на покойния Помпей Страбон, Карбон знаеше от опит, че една армия е толкова добра, колкото й позволи пълководецът. Техният беше просто едно дете! Следователно и да се справи с тях, щеше да бъде детска игра.

Когато му донесоха, че Карбон настъпва, Помпей незабавно събра войниците си.

— Не ни се налага дори да напускаме родните си места, за да спечелим своята първа победа! — извика той на легионите. — Карбон лично идва от Аримин, за да се справи с нас, но е изгубил битката предварително! И защо? Защото знае, че аз командвам! Вас той уважава като войници! Мен не ме уважава като пълководец. Вие знаете, че щом съм син на Касапина, значи знам как се режат пържоли. Но Карбон е глупак! Мисли си, че синът на Касапина е твърде хубавичко и разглезено дете, за да си цапа ръцете със занаята на баща си. Е, тук му е грешката! Вие го знаете, аз го знам. Нека го покажем и на Карбон!

И добре го показаха. Четирите му легиона се показаха край бреговете на Езис, строени достатъчно добре, и също тъй дисциплинирано изчакаха съгледвачите да проверят речния брод, станал по-дълбок заради пролетното пълноводие. Карбон знаеше, че Помпей се е скрил в лагера си на другия бряг й до такава степен презираше своя противник, че дори за миг не му мина през ума да провери дали не е заел Помпей позиции и на отсамния.

Много преди Карбон да се появи, Помпей беше разделил силите си на две и беше пратил половината да чакат в засада от северния бряг на Езис. Щом двата първи легиона на Карбон преминаха през брода, войските на Помпей излязоха едновременно от скривалищата си от двете страни на гората и пометоха всичко по пътя си. Имаха защо да се раздават: трябваше да докажат нагледно, че синът на Касапина си разбира от работата по-добре дори от бащата. Като върховен пълководец Помпей трябваше да чака от южната страна на реката и беше безпомощен да стори това, което най-много му се искаше — сам да залови Карбон. Пълководецът, беше обяснявал многократно баща му, не трябва да се отдалечава от укрепения лагер, да не би битката да се развие непредвидено и да се наложи войската да отстъпва. Затова Помпей трябваше да изгледа отдалеч как Карбон и Луций Квикций, неговият легат, изтеглят двата легиона, останали на северния бряг на Езис, за да отстъпят обратно към Аримин. От онези, които бяха прехвърлили реката, жив не остана никой. Синът на Касапина добре беше научил семейния занаят. Беше време да се срещне със Сула!

Два дни по-късно, яхнал белия си кон, който сам беше кръстил Държавния кон на Помпеевци, сиреч коня, който римската държава им е връчила, за да се защитават редът и мирът, Помпей поведе своята войска на юг, през земите на народи, които само допреди няколко години бяха настроени изключително враждебно към Рим. Южните пиценци, вестините, маруцините, френтаните, всички се бяха борили за свободата на италийските съюзници, заробени отдавна от Рим. Тяхното поражение до голяма степен се дължеше на човека, когото Помпей искаше да срещне — Луций Корнелий Сула. И все пак никой не помисли да попречи на военните му планове, дори имаше желаещи да се запишат в армията му. Новината за поражението, което бе нанесъл на Карбон, беше разбунило духовете на тези войнолюбиви народи. Ако битката за Италия беше изгубена, все щеше да се намери друга кауза, за която да се воюва; общото мнение бе, че ще е добре да се вземе страната на Сула, вместо на Карбон.

Настроението на легионите беше приповдигнато, когато стигнаха град Бука и оттам продължиха навътре през сушата по хубавия път, който водеше до Ларин, в Апулия. Шестнайсет дни изминаха, преди Помпей с осемнайсет хиляди войници да стигне малкото, но преуспяващо градче, център на плодородните земи наоколо. Там бе посрещнат от тържествена делегация, от която не отсъстваше нито един по-виден гражданин на Ларин. Целта на делегацията бе една — по-бързо да го отпратят да си търси късмета далеч от домовете им.

Следващото сражение се разигра на пет километра от Ларин. Карбон бе побързал да съобщи в Рим за сина на Касапина и трите му легиона опитни войници. От Рим на свой ред се постараха да попречат на войските на Помпей и Сула да се съберат. Два от легионите в Кампания под командването на Гай Албий Каринат бяха пратени незабавно със задачата да спрат Помпей. Двете армии се срещнаха: сблъсъкът беше тежък, кървав и решителен. Каринат разбра, че няма да спечели, и побърза да отстъпи, преди да е изгубил твърде много хора — синът на Касапина започваше да се ползва с уважение.

Войниците на Помпей вече бяха достатъчно самоуверени и се движеха по-бързо. Бяха преминали петстотин километра. Достигнаха Сепин, град по-малък от Ларин, където се разбра, че Сула е близо. Бил отседнал на лагер в съседство с Беневент.

Но имаше още една битка за спечелване. Луций Юний Брут Дамазип, брат на някогашния приятел и легат на Помпей Страбон, се опита да приготви засада из пресечената местност между Сепин и Сирпий. Обаче съгледвачите на Помпей отдалеч откриха скривалището на Брут Дамазип и двата му легиона и той ги нападна изневиделица. Брут Дамазип изгуби неколкостотин войници, преди да успее да се измъкне и да се изтегли възможно най-бързо към Бовиан.

Помпей не пожела да преследва врага, но далеч не поради съображения, каквито Варон или подчинените му офицери предполагаха. Не го тревожеше това, че не познава местността, че не е сигурен дали врагът не се опитва нарочно да го подмами към капан. Не, Помпей имаше съвсем други мотиви. Цялото му съзнание бе обзето от една-единствена мисъл — приближаващата среща с Луций Корнелий Сула.

Пред невиждащите му, замечтани очи се разгръщаха величествени картини: как двама полубогове с искрящи коси и красиви лица слизат грациозно от седлата си и с походка на лъвове, с премерени, тържествени крачки вървят един срещу друг по каменните плочи на римски път; как от двете страни на пътя са се скупчили хиляди люде от околността, а зад всеки от двамата великани са се строили в покорство римски легиони и хиляди очи са се вперили във всеки техен жест. Зевс се среща с Юпитер, Арес се среща с Марс, Херкулес се среща с Милон, Ахил — с Хектор. Да, този миг щеше да бъде възпяван през вековете, както дори легендите за Еней и Турн не са били възпявани! Първата среща между двамата колоси на този свят, на двете слънца, които огряват земята. И макар залязващото слънце все още да напича, огненият му диск почти докосва хоризонта. Докато изгряващото! Вече на свой ред изгаря земята, но тепърва ще става още по-изпепеляващо, докато не стигне зенита си високо в небето. „Слънцето на Сула вече залязва — мислеше си победоносно Помпей. — Докато моето едва се показва над източния хоризонт.“

Прати най-напред Варон, за да предаде благопожеланията му на Сула и да му разкаже за цялата експедиция от Ауксим до Беневент, без да спестява нищо от тежките загуби на противника, нито имената на победените пълководци. Както и да поиска от Сула лично да посрещне Помпей на пътя, за да видят всички с очите си как Помпей е дошъл доброволно и с мир, за да предложи себе си и своите легиони на най-великия човек на епохата. Варон в никакъв случай не биваше да казва: „на всички епохи“ — това Помпей със сигурност не мислеше и никога не би изрекъл.

Помпей прехвърляше през ума си всяка подробност от предстоящата среща, постоянно се чудеше и как точно да се облече. Отначало беше в неизменни златни доспехи; впоследствие започна да го гризе съмнение и най-накрая призна пред себе си, че златните доспехи са знак на твърде голяма суета и показност, каквито не подхождат на човек в неговото положение. В следващите варианти започна да си представя себе си облечен в бяла римска тога, обшита с пурпурен кант, както подобава на хората от коническото съсловие, но без каквито и да е военни атрибути: накрая отново надделя колебанието, защото бялата тога щеше да се слее с белия му кон и той самият щеше да се изгуби. После Помпей носеше сребърната броня, която баща му му беше подарил след обсадата на Аскул Пицент; този път съвестта му остана спокойна и той заключи, че това е подходящото облекло.

И все пак, докато робът му помагаше да възседне големия си бял „държавен“ кон, Гней Помпей (Велики), носеше най-обикновена желязна броня, кожената му офицерска поличка не беше украсена нито с пискюли, нито с ресни, а шлемът не се различаваше по нищо от този на редовите легионери. Единственото, с което искаше да изтъкне знатния си произход, беше самият кон — свидетелство, че младежът принадлежи на една от осемнайсетте коннически центурии, които образуваха Първата, най-висша класа на римското общество. Нека се знае, че в рода на Помпеевци са яздили държавния кон в продължение на няколко поколения поне. Затова конят беше натруфен с всякакви сребърни копчета и медальони, с червен кожен хомот, инкрустиран със сребро, под изваяното метално седло беше наметнат с бродирано наметало, от което се спускаха множество сребърни украси. Докато яздеше начело на строената си в прави редици армия по пътя за Беневент, Помпей сам се поздравяваше колко добре изглежда — като истински войник, който си разбира от занаята. Нека конят извести славата му на света!

Беневент се намираше на отсрещния бряг на река Калор — там, където Апиевият път се съединяваше с Минуциевия, водещ на юг към Апулия и Калабрия. Слънцето бе високо в небето, когато Помпей и легионите му изкачиха малък хълм и видяха в краката си водите на реката. Отсам реката, насред пустия път, на гърба на изпосталяло муле чакаше самият Луций Корнелий Сула. Придружаваше го Варон. И никой друг. Къде беше възторженото местно население? Къде бяха офицерите, къде бяха войниците? Защо дори случайни пътници не минаваха по пътя?

Инстинктът проговори у Помпей и той веднага се обърна към стоящия най-отпред знаменосец. Нареди на всички да спрат, а сам заслиза по склона към чакащия Сула. Лицето на младежа се беше стегнало като в гипсова маска, която всеки момент можеше да се напука от напрежение. Щом Помпей се приближи на стотина крачки от мулето, Сула се изхлузи на една страна и щеше да се изтърси по гръб, ако не се беше хванал с две ръце за животното. Изправи се и тръгна по пустия път.

Помпей на свой ред скочи от белия си жребец, без да е сигурен дали краката ще го удържат.

Дори от разстояние виждаше, че мъжът, който идваше насреща му, няма нищо общо с онзи Сула, когото Помпей помнеше отпреди няколко години. Колкото повече се приближаваха, толкова по-добре различаваше пораженията на възрастта и тайнствената ужасна болест, която мъчеше Сула. Не толкова със съжаление и съчувствие, колкото с ужас и недоумение наблюдаваше Помпей великия пълководец пред себе си.

Сула го посрещаше пиян. Това Помпей би могъл да прости, ако имаше пред себе си онзи величествен римски консул, когото помнеше от деня на тържествената новогодишна церемония. Но от красивия и внушителен мъж не бе останало нищо, дори и кичур посивяла или побеляла коса, която да напомня за отминалото достойнство. Сегашният Сула носеше перука, с която да скрие голото си теме — потресаващо огненочервено кече от ситни къдрици, под които се спускаха сивите езичета на неговата коса. Зъбите му липсваха, в същото време брадичката му се беше издала напред, за да заприлича устата му на незараснала рана под характерния му топчест нос. Кожата на лицето му сякаш беше наполовина свалена, в голямата си част беше моравочервена, само тук-там светлееха бели парченца за спомен от младите му години. Макар да беше кльощав, изглежда доскоро Сула е страдал от затлъстяване, защото кожата по гушата и лицето висеше като празен мях.

„Как бих могъл аз да грея на фона на тези жалки човешки останки?“ — мислеше си Помпей, докато се бореше със сълзите на разочарование, които напираха в очите му.

Когато се приближи, Помпей протегна десницата си, изпъна длан и разпери пръсти.

— Императоре! — извика той.

Сула се изкикоти и с огромни усилия на свой ред вдигна ръка в армейски поздрав.

— Императоре! — извика той набързо, преди да залитне срещу Помпей. Мократа му, изцапана кожена броня вонеше на вино и повръщано.

Варон веднага дотича от другата страна на Сула; двамата с Помпей помогнаха на Луций Корнелий да се върне до мулето, след което го качиха на голия му гръб.

— Изрично настоя да те посрещне на пътя, както ти беше пожелал — прошепна Варон на Помпей. — Така и не можах да го разубедя.

Помпей на свой ред яхна „държавния“ си кон и кимна на войниците си да продължат след него. След това застана от едната страна на Сула и заедно с Варон поведоха мулето към Беневент.

— Не мога да повярвам! — не се сдържа Помпей пред Варон, след като двамата предадоха почти заспалия Сула на слугите му.

— Прекара доста тежка нощ — отговори приятелят му. Помпей никога не беше споделял с него своите фантазии, затова и той не можеше да знае колко огромно е разочарованието му.

— Тежка нощ? Какво искаш да кажеш?

— Всичко е заради кожата му. Бедният. Преди известно време прекарал тежка болест и го пратили в Едепс — самотно селце недалеч от Халкида Евбейска. Лекарите в тамошния храм се смятат за най-добри в цяла Гърция. И което си е истина, успели да спасят живота му! Наредили му да не яде зрели плодове, мед, хляб, сладкиши, вино. Но освен това му препоръчали да се кисне в някакви лечебни води до храма и тогава цялата кожа на лицето му започнала да се лющи. Откакто отишъл в Едепс, Сула има периодични пристъпи на ужасен сърбеж. Все така се въздържа от зрели плодове, мед, хляб и сладкиши, но затова пък виното облекчава сърбежа. — Варон въздъхна. — Оттогава постоянно прекалявал с виното.

— Защо точно лицето? Защо не краката или ръцете? — попита недоверчиво Помпей.

— Кожата му била жестоко изгоряла от слънцето. Не си ли спомняш как неизменно носеше шапка с периферия да му пази сянка, ако слънцето напича. Но в Едепс организирали някаква много важна местна церемония в негова чест и въпреки болестта си той се изкушил вместо шапка да си сложи боен шлем. Предполагам, че е получил жестоки изгаряния, които са се възпалили от водата. — Варон така и не разбираше защо приятелят му така се възмущава от трагедията на Сула. — Главата му е заприличала на някакъв натежал плод, който обаче пръска кръв и меса! Невероятна гледка!

— Невероятно е, че говориш като циничен гръцки лекар — ядоса се Помпей. — Къде ще ни настанят? Далеч ли е? И какво ще правя с войската си?

— Мисля, че Метел Пий вече отиде при войниците да ги отведе до лагера. Офицерите сме настанени в хубава къща недалеч оттук, на тази улица. Ако сега отидем да похапнем, ще имаш време да се заемеш с разквартируването на войниците.

Варон така и не разбираше какво тревожи приятеля му Помпей по природа не беше състрадателен, в това бе имал случай да се увери; тогава защо го бе налегнала мъката?

Същата вечер Сула покани двамата новодошли на обилна вечеря в своята собствена квартира, за да ги запознае с останалите офицери. Мълвата за пристигането на Помпей отдавна бе обиколила Беневент. Всички говореха колко е млад, колко е красив, до каква степен го обожават войниците му. И легатите на Сула всички до един стояха като на тръни, отбеляза с известна ирония Варон, докато ги наблюдаваше. Когато Сула покани Помпей на най-почетното място на своята кушетка, без да остави място за трети човек между тях, останалите бяха готови да убият с поглед младока. Но Помпей нехаеше! С нескрито задоволство се настани на кушетката и заговори със Сула, сякаш другите наоколо не съществуваха.

Сула беше изтрезнял и не му личеше да страда. Там, където сутринта бе текла кръв и лимфа, сега се бяха оформили корички, което го правеше спокоен и дружелюбен — очевидно леко замаян от запознанството си с Помпей „Щом и Сула вижда у Помпей това, което аз виждам, значи съм прав“ — повтаряше си Варон.

Той си каза, че ще е най-добре, ако първо насочи вниманието си към своя съсед по кушетка, преди да се заинтересува и от останалите. Затова приятелски се усмихна на сътрапезника си — Апий Клавдий Пулхер. Човек, когото харесваше и уважаваше.

— Дали Сула е в състояние да ни поведе към победа? — попита Варон.

— Умът му работи, както и преди — увери го Апий Клавдий. — Ако успеем да го държим повече време трезвен, Карбон просто няма шансове, с колкото и войска да разполага — Клавдий чак потръпна при мисълта и направи кисела гримаса. — Усещаш ли в стаята нечие злокобно присъствие?

— Определено — съгласи се Варон, макар да знаеше, че двамата говорят за различни неща.

— Посветих известно време на проблема — започна да обяснява Апий Клавдий. — Това беше по време на престоя ни в Делфи. Посещавах по-малките и неизвестни храмове, за да се уча на място. Навсякъде около нас действат невидимите пръсти на тайнствени сили. Повечето хора не си дават сметка за тях, но ние с теб, Вароне, сме свръхчувствителни към излъчването на тези сили, достигащо до нас от най-различни места.

— Какви най-различни места? — изненада се той.

— Под нас, над нас, навсякъде около нас — заговори му Апий Клавдий с гробовен глас. — Пръсти на тайнствени сили! Не знам как по-добре да се изразя. Как може човек да опише нещо невидимо, осезаемо само за свръхчувствителните? Не става дума за боговете, нашите или олимпийските, не става дума дори за старите римски божества — нумините…

Но останалите хора в трапезарията вече бяха привлекли вниманието на Варон и докато бедният Клавдий разгорещено му разгръщаше своите теории, сътрапезникът му насочи погледа си към другите легати на Сула.

Най-напред Филип и Цетег, двамата вечни изменници. Всеки път, щом Фортуна набележеше своите нови избраници, те обръщаха тогите си наопаки според това, как ще се хареса на новите господари, и им предлагаха услугите си. От двамата Филип бе по-амбициозният. След няколко изборни неуспеха се бе добрал до заветната консулска длъжност, след което при Цина и Карбон дори стана цензор, върха в политическата кариера, на който и да е римлянин. Цетег от своя страна — и той като Сула от патрицианската фамилия на Корнелиите — предпочиташе да стои в сянка, да използва положението си на скромен римски сенатор, за да манипулира своите колеги от задните редове на залата. Двамата лежаха един до друг, говореха на висок глас и не обръщаха внимание на останалите.

На съседната кушетка, отново вглъбени в собствения си разговор, бяха настанени трима млади люде. Каква прекрасна комбина! Верес, Катилина и Офела. Един от друг по-големи разбойници, в това Варон беше сигурен, нищо че Офела мислеше повече за политическа кариера, отколкото за пари. За сметка на това Верес и Катилина дори не криеха амбициите си: за тях винаги бе достатъчно да спечелят някоя жълтица в повече.

На четвърта кушетка се разполагаха други три знатни фигури, този път символи на римската почтеност и достойнство: Мамерк Емилий Лепид, Метел Пий и Варон Лукул (Варон се казваше осиновителят му, по рождение Варон Лукул беше брат на най-верния поддръжник на Сула — Луций Лукул). И тримата дори не се мъчеха да скрият презрението си към Помпей.

Мамерк беше зет на Сула — спокоен и уравновесен човек, съумял да спаси голяма част от богатствата на Сула, както и да отведе роднините му в безопасност в Гърция.

Метел Пий — или Прасчо-син — беше преплавал морето от Лигурия до Путеоли с войската си и в компанията на легата Варон Лукул. Стъпил в Южна Италия в средата на април, той прекоси безпрепятствено Кампания, за да се съедини с легионите на Сула часове преди Сенатът в Рим да мобилизира армията, за да го спре. Допреди идването на Помпей Метел Пий и Варон Лукул се бяха топлели необезпокоявани на слънцето на Сулановата благодарност, защото му бяха довели два боеспособни легиона. Но ако сега недоволстваха от младежа, то не бе толкова задето ги бе надминал, колкото заради самата му личност кои бяха тези Помпеевци от Северен Пицен? Парвенюшка фамилия, издигнала се от нищото. Та те дори не бяха римляни! Навремето бащата на младежа си бе спечелил прякора Касапина заради жестокостта си. Вярно, беше достигнал консулския пост и се ползваше с голямо политическо влияние, но това не беше достатъчно в очите на един Метел или един Лукул. Никой чистокръвен римлянин, пък ако ще и от сенаторска фамилия, не би помислил на двайсет и две годишна възраст да набира сам — в пълно противоречие със закона — армия, за да се яви с нея пред великия патриций Луций Корнелий Сула дори не като помощник, а като независим съюзник, партньор така да се каже. Войската, която Метел Пий и Варон Лукул бяха довели със себе си, автоматично премина под върховното командване на Сула; той единствен щеше да разполага с нея. Да им беше благодарил Сула, пък после да ги беше отпратил, и Метел Пий, и Варон Лукул щяха да се подчинят, дори да изгарят от гняв и възмущение. И двамата бяха свикнали да спазват закона, оценяваше ги Варон. Затова сега стояха настрана и беснееха срещу Помпей, който се бе възползвал от верността на войниците си, за да си присвои пост, какъвто никой римски младеж не би могъл да заема — поста на пълноправен римски пълководец. Всъщност той дори можеше да изнудва Сула, ако пожелаеше.

Сред всички присъстващи, разбира се, най-интересен бе Марк Лициний Крас. Миналата есен беше пристигнал в Гърция, за да предложи услугите си на Сула. Беше довел със себе си две хиляди и петстотин войници, които лично бе събрал в Испания. Сула го бе посрещнал със същото хладно безразличие, с което го бе отпратил преди това Метел Пий от Римска Африка, където бе управител.

Ако хората не обичаха особено Крас, то се дължеше на рухването на уж гениалната система за бързо забогатяване, която бяха замислили с конника Тит Помпоний-син. Системата им беше изсмукала средствата на твърде голям брой наивници по време на първата от двете години, когато Цина и Карбон държаха заедно консулството. Годината изтичаше, скритите вдън земя по време на бурните събития пари срамежливо се показваха наяве, когато изведнъж гръмна новината, че опасността откъм понтийския цар Митридат е била окончателно отстранена, след като Сула е спазарил договора от Дардан. Възползвайки се от оптимизма сред конническото съсловие в Рим, Крас и Тит Помпоний започнаха да продават дялове в някакво новоизмислено търговско дружество, което всъщност целеше да откупи събирането на данъци в Римска Азия. Катастрофата се дължеше на един непредвиден ход от страна на Сула, който изцяло реорганизира финансите на провинцията и премахна възможностите за големи злоупотреби.

Вместо да чакат в Рим тълпите от излъгани вложители да им откъснат главите, Крас и Тит Помпоний предвидливо заминаха далеч от града. Всъщност пред тях имаше само една възможност, само един човек би бил склонен да ги приеме при себе си — Сула. Тит Помпоний се беше хванал веднага за сламката, събра цялото семейно наследство, което не беше никак малко, и пристигна в Атина. Високообразован, с държането си на истински римлянин, който дори пише художествена литература, Тит Помпоний се бе възползвал от младежкия си чар и може би заради собствената си слабост към малките момченца скоро влезе под кожата на Сула. Но след като откри, че именно Атина е градът, който най-много отива на сексуалните и артистичните му вкусове, той предпочете да остане и дори си добави прякора Атик — Атинянина.

Крас не беше толкова уверен в чара си, затова му трябваше време, за да последва примера на Атик.

Обстоятелствата се бяха струпали по такъв начин, че Марк Лициний Крас по онова време беше единственият мъж в знатната си, но силно обедняла фамилия. Всички пари в семейството принадлежаха на Аксия, вдовица едновременно и на двамата му по-големи братя. Зестрата й не беше единствената причина съпрузите й да държат на нея: Аксия бе хубава, мила, жизнена и способна да отдава сърцето си. Също както майката на Крас Винулея, Аксия бе родом от Реате, столицата на сабините — двете със свекърва си бяха близки роднини. Богатствата й се дължаха на тучните пасбища, на които единствени в Италия можеха да се видят прочутите магарета за разплод. Заради армията от муленца, на които едно подобно магаре можеше да даде живот, цената му стигаше до шейсет хиляди сестерции.

Когато първият съпруг на Аксия — Публий, най-големият син на стария Крас Оратор — загина под стените на Агрумент по време на Съюзническата война, тя вече чакаше дете от него. В традиционно и сплотено семейство като тяхното имаше само една възможност — бременната вдовица да се омъжи за втория брат. Изчакаха да изминат десетте месеца траур и Луций Крас на свой ред се задоми с Аксия. От Луций тя нямаше деца. Когато хората на Фимбрия го заклаха на улицата пред дома му, Аксия остана за втори път вдовица. Както овдовя и Винулея — виждайки какво го чака него самия, Крас-баща сам сложи край на живота си.

По онова време Марк беше на двайсет и девет, но не се беше включвал в политическия живот на града. Баща му (бивш консул и цензор) бе предпочел да държи поне един от синовете си далеч от стихията на Форума, та да има кой да се погрижи за потомството, ако фамилията бъде застрашена. Собствеността на стария Крас беше конфискувана, включително и тази на жена му Винулея. Но роднините на Аксия се намираха в превъзходни отношения с Цина, затова нейната зестра остана непокътната. Когато изтече вторият й десетмесечен траур, Марк Лициний Крас я взе за себе си и осинови малкия си племенник Публий. Женена три пъти за трима братя, Аксия получи името Тертула — Тройчицата. Тя сама предложи на околните да я наричат така: Аксия звучеше твърде провинциално, Тертула й се струваше по римско.

Величествената финансова пирамида, която Крас и Атик бяха запланували да построят — и която може би щеше да надмине и техните очаквания, ако Сула не се бе заел с реформи в Азия — разби на пух и прах това, която Крас се надяваше да превърне в ново семейно състояние. С почти празна кесия беше принуден да бяга далеч от дома, лишен от всякаква надежда за бъдещето. Остави след себе си две самотни жени и невръстно дете. Два месеца след бягството му от Рим Тертула роди син и от него — Марк.

Но къде да се скрие? Крас заложи на Испания. Там чакаха жалките останки от големите богатства на баща му. Преди много години Крас Оратор беше плавал до Калаените острови, Каситеридите, където бе сключил договор единствен да търгува с калаената руда през Северна Испания за бреговете на Средиземно море. Съюзническата война бе съсипала търговията, но Крас-син не губеше нищо да опита вместо баща си. Затова замина за Близка Испания, където се свърза с един клиент на баща си — някой си Вибий Пакциан. Той го скри в една изба, където Крас изчака да види няма ли кредиторите му да го настигнат. Когато се увери, че е в безопасност, излезе от скривалището и започна да възстановява търговията на баща си. Дори успя да придобие дял в сребърните мини в Южна Испания.

Дотук добре, но подобна дейност можеше да донесе печалба само ако финансовите институции и търговските дружества в Рим станат достъпни партньори. За да се сдобри със съгражданите си, Крас се нуждаеше от нечия могъща опека. Такава можеше да открие единствено у Сула. За да спечели благоволението му (при условие, че Крас не беше чаровен и ерудиран като съдружника си Тит Помпоний Атик), трябваше да му занесе нещо в дар. Най-ценен дар биха били военни подкрепления. Започна да събира около себе си старите клиенти на баща си: състави пет кохорти, но добре въоръжени и с известен боен опит.

Щом напусна Испания, Марк Крас се отби най-напред в Утика, в Римска Африка, където беше чул, че Квинт Цецилий Метел Пий се опитва с всякакви средства да задържи управлението. Крас беше посетил Африка миналото лято, колкото да се увери в недоверието, с което старомодният, почтен Прасчо се отнася към търговските му дела. Крас остави Метел Пий сам да си троши главата и се прехвърли в Гърция, където Сула прие поверените му пет кохорти, но се отнесе доста хладно с новодошлия.

Сега Крас следеше с малките си сиви очички всеки жест на Сула, надявайки се великият човек да изрази своето одобрение, но само се убеждаваше, че цялото му внимание е заето с Помпей. Името „Крас“ — Тлъстия — не се дължеше лично на сегашния Марк Крас, а се беше предавало в рода в продължение на поколения. И все пак Варон отбеляза с известно любопитство, че и досега прякорът отговаряше на истината: по-висок, отколкото изглеждаше, Крас имаше набита фигура като същински вол и дори в чертите на лицето му се забелязваше известна вялост и примирение като у животното.

Варон огледа хората край себе си и въздъхна. Да, наистина, Крас беше единственият от присъстващите, който заслужаваше повече внимание. Всички бяха амбициозни, повечето бяха навярно способни да изпълнят амбициите си, да не говорим, че имаше и такива, готови на всичко за целта, но като се изключат, разбира се, Помпей и Сула, единствен Марк Крас имаше поглед към бъдещето.

Докато се връщаха обратно в квартирата заедно с трезвения като весталка Помпей, Варон изпита чувство на благодарност към приятеля си, задето го бе взел със себе си. Така се бе намерил в центъра на събитията.

— За какво разговаряхте със Сула? — попита той.

— За нищо кой знае колко важно — рече уклончиво Помпей.

— Затова ли през цялото време внимавахте другите да не ви чуят?

— Нали? Бяхме много невъзпитани — съгласи се с бледа усмивка Помпей. — Не е глупак Сула, дори да не е човекът, който беше навремето. Ако никой от съмнителните ни сътрапезници не е чул какво си говорим, как може да е спокоен, че не сме обсъждали точно него?

— Сула съгласи ли се да бъдете партньори?

— Ще запазя командването на собствените си легиони. Това и исках. Той знае, че не съм му ги дал просто ей така.

— Говорихте ли открито по въпроса?

— Казах ти вече, Сула не е глупак — отвърна му лаконично Помпей. — Нямаше изрична уговорка, следователно той остава с развързани ръце.

— И ти си доволен?

— Разбира се! Все пак той знае, че има нужда от мен.

Още преди изгрев-слънце на другия ден Сула беше станал и час по-късно цялата му армия пое по пътя за Капуа. Вече се бе научил да съобразява собствената си активност според това, дали сърбежите му дават мира или не. След като се бе надигнал от постелята с глава натежала от виното, той реши да се възползва от временното облекчение и да свърши работа. Само трябваше да внимава да не би сам да си влоши състоянието. Най-важното бе в никакъв случай да не докосва лицето си ръце — задача, която му костваше огромно усилие. Човек трябва да попадне в такова състояние, за да си даде сметка колко често просто несъзнателно докосва лицето си. Най-лесно бе през първия ден от цикъла, но с времето Сула забравяше какво е обещал на себе си и започваше да се почесва я по носа, я по бузата, докато цялото мъчение не започнеше отначало. А това рано или късно щеше да дойде, затова се бе научил да действа бързо, с цел да отхвърли колкото се може повече работа, преди да е надигнал чашата отново, изпадайки в пълна безпомощност.

Но му костваше големи усилия! Толкова неща трябваше да се свършат, толкова задачи стояха пред него, а Сула бе само жалка сянка на самия себе си. Винаги му се бе налагало да прескача огромни препятствия, но от мига, в който го нападна онази ужасна болест в Гърция, той започна да се замисля какъв е смисълът от цялата тази борба. Както Помпей бе отбелязал, Сула не беше глупак; той добре съзнаваше, че не му остава много живот.

В ден като този, разбира се, освободен от мъките на болезнените сърбежи, бе способен да си отговори защо продължава да се бори: защото беше най-великият човек на света и трябваше най-после да убеди и света в този факт. Онзи ясновидец, Набопаласар, му го беше предрекъл преди много години на бреговете на Ефрат, а дори и боговете не могат да променят това, което е видял в бъдещето един халдеец. Но за да бъдеш по-велик от останалите, в това Сула трябваше да се убеждава ден след ден, означаваше и да носиш по-големи страдания. Опитваше се да възпре усмивката си (всяка една усмивка можеше да разрани лицето му), докато си припомняше разговора предишната вечер с младежа — човек, който дори не бе започнал да проумява истинската стойност на човешкото величие!

Помпей Велики. Сула бе разбрал, че така го наричат войниците му. Младеж, който си мисли, че величието не е плод на упорит труд, че му се полага по рождение, че не е възможно някога да го напусне. „Иска ми се от сърце, Помпей Велики, да доживея да видя с очите си кое ще донесе твоя провал и падение!“ — помисли си той. И все пак младежът беше забележителна личност. Чудо на природата. Помпей не се беше родил, за да бъде предан помощник на Сула. Не, той вече беше негов съперник. И гледаше на себе си като на такъв. На двайсет и две години… Сула знаеше как да използва опитните пиценци, които Помпей му беше довел. Но как да използва самия Помпей? Дали да му даде повече свобода на действие? Реши да му възлага само задачи, които знае, че Помпей ще успее да изпълни. Щеше да го ласкае, да го хвали, по никакъв начин не биваше да накърнява безграничното му себелюбие. Щеше да го заблуждава, че се е оставил да го използва, за да не разбере, че сам е бил използван. „Отдавна ще съм умрял, когато съдбата го смаже, не за друго, а защото докато съм жив, никой с пръст не ще посмее да го докосне. Той е твърде полезен за мен. Твърде… ценен.“

Мулето, което яздеше, изрева и заклати глава в знак на съгласие. Заради страха си от сърбежа дори и в този случай Сула не се усмихна. Той чакаше. Чакаше вълшебния мехлем и рецептата. Десет години, откакто за пръв път бе усетил първите признаци — когато се завръщаше от земите отвъд Ефрат. Колко успешен беше онзи поход!

Тогава и синът му беше с него — момчето на Юлила, което в юношеските си години се бе превърнало в най-близкия приятел на баща си, в довереник, какъвто Сула никога не бе имал през живота си. Момчето бе партньор в едни отношения между равни! Как разговаряха двамата за всичко! Как момчето се бе оказало способно да прости на баща си неща, които самият Сула не можеше да си прости — о, не ставаше дума за убийствата и останалите необходими за издигането му мерзости. Те бяха деяния, които животът го бе принудил да извърши. По-скоро грешките, дължащи се на емоционалната му натура, слабостите, към които го подтикваше онази глупава, безсмислена и забранена любов. Колко сериозно малкият Сула беше изслушвал баща си, как бе успял на такава възраст да го разбере, да го утеши и да го оправдае. Пустият и самотен свят, в който Сула живееше, се бе огрял от лъчиста светлина, беше се разгърнал, за да побере цялата обич на сина му.

И тогава, след като двамата се върнаха живи и здрави от Ефрат, малкият Сула ненадейно умря. Ей така, от нищо. За два дни животът му угасна. Беше си отишъл приятелят, довереният съветник. Беше си отишъл възлюбеният син!

В очите на Сула напираха сълзи, но той нямаше да заплаче точно сега. За нищо на света не биваше да плаче! Само една сълза да се изтърколи по лицето му и мъките отново щяха да започнат. Мехлем. Трябваше да мисли само за целебния мехлем. Морсим го бил намерил в някакво забравено селце близо до река Пирам в Малка Киликия. С този мехлем той сам се бил изцерил…

Преди шест месеца Сула беше писал на Морсим, етнарх на град Тарс, с молба да му намери чудотворния мехлем дори ако трябва да претърси цяла Киликия. Веднъж да се намери мехлемът, и кожата на Сула щеше да се оправи. Междувременно трябваше да чака. Страдаше. От ден на ден все по-ужасно. Чуваш ли, Помпей Велики, от ден на ден все по-страшно…

Той се извъртя на седлото си и кимна на Метел Пий и Марк Крас, които яздеха след него (Помпей с неговите три легиона пазеше тила им).

— Има един проблем — каза им, когато се приближиха.

— Кой? — попита Прасчо, разбрал за какво става въпрос.

— О, бил си досетлив! Проблемът се крие в нашия дълбоко уважаван съратник Луций Марций Филип — рече Сула.

— Така си е. Дори без Апий Клавдий Луций Филип създава проблеми — съгласи се Крас, който бързо прехвърляше всякакви комбинации през ума си. — Но присъствието на Клавдий допълнително утежнява положението. Човек би рекъл, че щом Апий Клавдий е чичо на Филип, племенникът му не би го изгонил от Сената, но той постъпи точно така.

— Може би защото племенникът Филип е с няколко години по-стар от чичо си Клавдий — подхвърли с ирония Сула.

— И как точно искаш да се справим с проблема? — попита Метел Пий, който мразеше да се обсъждат сложните роднински връзки сред висшата римска аристокрация.

— Знам как бих постъпил аз, но зависи единствено от теб, Крас, дали то ще стане възможно.

Крас премигна в учудване.

— По какъв начин проблемът засяга мен?

Сула бутна назад сламената си шапка и изгледа легата си с малко повече топлина отпреди. Крас се напрегна. Сула най-после щеше да му повери задача!

— Това да обикаляме провинциите и да си купуваме храна и фураж от местните производители е много хубаво — започна да фъфли Сула с беззъбата си уста, — но в края на лятото ще се нуждаем от вносно жито, което да пристигне по море. Не ни трябва реколтата на Сицилия или Африка, но ще е нужно доста зърно, за да изхраним войниците и добитъка. А аз искрено вярвам, че армията ми ще нараства.

— Разбира се — съгласи се Метел Пий. — Но есента ще можем спокойно да разполагаме с цялото жито на Сицилия и Африка. Просто през есента Рим ще бъде в наши ръце.

— Съмнявам се.

— Защо? Враговете ни сами ще се изядат едни други!

Сула въздъхна.

— Скъпи Прасчо, ако искам да помогна за въздигането на Рим, трябва да оставя време на римските граждани да решат моята съдба по мирен начин. Виж, това няма да стане до есента. Ето защо не бива да изглеждам твърде опасен. Не ми е работа да тръгна право по пътя и да обсаждам Рим, както го бяха обсадили Цина и Марий, след като заминах на изток. Първия път, когато трябваше да завладявам Рим, имах предимството на изненадата. Никой не вярваше, че ще дръзна да вляза с войска. Никой не ми се противопостави, с изключение на шепата роби и наемници, които Гай Марий събра в последния момент. Този път обаче е различно. Всички очакват от мен да атакувам Рим, така че ако избързам, няма да успея. О, не че Рим ще издържи на моята армия! Но превземем ли града сега, нашите врагове ще пренесат съпротивата из цялата страна, ще се скрият в крепости и твърдини и ще ми трябват години да ги смажа окончателно. Не разполагам нито с време, нито със сили. Затова ще напредваме към Рим бавно.

Метел Пий се замисли над чутото и се увери, че Сула е прав. Затова не можа да скрие възхищението си от ледения поглед в зачервените очи на началника си. Мъдростта не беше качество, което Метел свързваше с римските благородници; те обикновено гледаха нещата единствено от политическата им страна и не им оставаше време да разсъждават като мъдреци. Всичко трябваше да се постига възможно най-бързо, по най-лесния начин. Дори Скавър Принцепс Сенатус, който имаше дългогодишен опит, и се радваше на голяма популярност сред управляващите, не разсъждаваше мъдро. Същото важеше и за бащата на Метел Пий, Метел Нумидик. Човек смел, безстрашен, непоколебим, принципен във всичко. Но не и мъдър. Затова на Прасчо му се струваше истинско щастие, че воюва на страната на човек, който освен всичко друго действа с ума си. Като истински Цецилий Метел Прасчо имаше основания да се бие и на едната, и на другата страна в конфликта. Беше предпочел Сула до голяма степен заради личната си симпатия към него. В тяхното общо начинание обаче имаше една подробност, която ужасно го гнетеше — Метел Пий съзнаваше, че дори да не иска, ще му се наложи със собствените си ръце да съдейства за гибелта на мнозина свои роднини. Ето защо оценяваше решението на водача си да напредва бавно. Може би братовчедите му Цецилий Метели ще осъзнаят грешката си, преди да е станало твърде късно.

Разбира се, Сула усещаше за какво мисли приятелят му Прасчо и го остави да си разсъждава на спокойствие. Той самият се замисли над стратегията си: „Вече съм в Италия, скоро ще навлезем в Кампания — онова прелестно местенце, където се събират всички красоти на земята. Може би ако сам обърна поглед далеч от Рим, ще си спестя страдания, по-големи дори от сърбежа. Рим ще бъде мой. Но колкото и престъпления да съм извършил, колкото и безскрупулен човек да съм, не искам да вляза в родния си град със зло. По-добре Рим да ми се предаде с добро.“

— Сигурно сте забелязали, че откакто дебаркирахме в Брундизий, водя постоянна кореспонденция с водачите на някогашните италийски съюзници. Постоянно им обещавам, че лично ще се погрижа всеки жител на полуострова да получи пълни граждански права според договореност след Съюзническата война. Ще се погрижа новите граждани да бъдат равномерно разпределени из всичките тридесет и пет триби. Повярвай ми, Прасчо, докато стигнем ще съм се огънал като нишка от паяжина.

— Какво общо имат италийците с Рим? — попита неспокойно Метел Пий, който открай време бе против раздаването на пълно римско гражданство сред италийските народи. Тайно беше одобрявал дейността на Филип като цензор, защото заедно с колегата си Перперна той бе направил всичко възможно италийците да не получат гражданство.

— И аз, и Помпей прекосихме доста земи, населени с народи, които допреди няколко години воюваха с Рим. Вместо омраза срещнахме топло гостоприемство. Може би хората се надяват, че веднъж да взема властта в Рим, ще обърна въпроса с гражданството в тяхна полза. Италийската подкрепа ще ми е нужна, за да убедя Рим да се предаде с добро.

— Съмнявам се — възрази му Прасчо. — Но ти по-добре знаеш какво искаш. Нека се върнем на въпроса с Филип и какъв е проблемът с него.

— Тъкмо това ти обяснявам! — изгледа го Сула и в очите му заиграха иронични пламъчета.

— И какво общо има Филип с мен? — попита на свой ред Крас, на когото му омръзна другите двама да си говорят помежду си.

— Трябва да се отърва от него, Марк Лициний. Но по възможно най-безболезнен начин, защото с времето той се е превърнал в свята римска институция.

— Сигурно защото въплъщава идеала на всеки римлянин да знае как да следва конюнктурата — усмихна се Прасчо.

— Доста точно се изрази — кимна Сула. — Та, мой едри и невъзмутими приятелю Крас, имам да ти задам един въпрос. Искам да ми отговориш честно. Като се има предвид тъжната ти слава, дали изобщо си способен да говориш откровено?

Крас с нищо не издаде да се е засегнал от въпроса.

— Ще се постарая, Луций Корнелий.

— Между теб и твоите испански войници съществува ли здрава емоционална връзка?

— Откакто аз трябва да се грижа за прехраната им, мисля, че всякаква подобна връзка се е разпаднала.

— Добре! Би ли се разделил с тях?

— Ако ти мислиш, че не са ти нужни, да.

— Чудесно! Тогава, скъпи Марк Лициний, с твоето флегматично съгласие ще ударя с една стрела два заека. Имам намерение да връча командването на твоите испанци на Филип, който да завземе с тях Сардиния. Когато дойде време за жътва, Филип ще бъде така добър да ни прати цялата реколта.

Сула се наведе и посегна към малки кожен мях, в който носеше киселото си розово винце. Вдигна го над главата си и насочи струйката в беззъбата си уста, без нито една капка да падне на лицето му.

— Филип ще откаже — предположи Метел Пий.

— Няма — увери го Сула. — Ще го изкуши с това, че ще бъде пълновластен господар на областта, ще отговаря за цялото снабдяване, а и сардинските разбойници ще го приемат като свой човек. В сравнение с него всеки от тях е като невинно агънце.

Мрачни съмнения обземаха Крас. Той тихичко изръмжа, но нищо не каза.

— Май се чудиш ти какво ще правиш, щом като я няма войската ти?

— Нещо подобно — съгласи се предпазливо Крас.

— Ти би могъл да ми бъдеш от голяма полза — подхвърли му Сула.

— Как?

Майка ти и жена ти произхождат от видни сабински фамилии. Защо не отидеш в Реате, за да набираш войници за мен? Ще започнеш със сабините, сетне ще се прехвърлиш и сред марсите. — Сула се протегна и го потупа по ръката. — Повярвай ми, Марк Лициний, другата пролет ще има много работа на бойното поле за теб. А ти ще командваш добри войници, може би не римляни, но все пак италийци.

— Това е добре — кимна Крас. — Съгласен съм.

— Ех, да можеше всичко да се урежда толкова лесно и толкова добре! — възкликна Сула и отново посегна към меха с виното.

Двамата му спътници се спогледаха над наведената глава с изкуствените къдрици; колкото и да се оправдаваше вас сърбежа си Сула, очевидно бе, че и без да го мъчи лицето малко време издържа без вино. По време на мъчителните си лутания из дебрите на физическите страдания, той бе прихванал нова болест — беше се пристрастил към своето единствено лекарство. Но дали го съзнаваше? Може би не?

Ако бяха намерили смелост да попитат, Сула с готовност щеше да им отговори. Да, знаеше, че е пристрастен към виното. Хляба, меда, плодовете и сладкишите, всички тези забранени неща Сула и без това не обичаше. Лекарите в Едепс бяха прави да отстранят излишните деликатеси от диетата му, в това той отдавна се беше убедил. Когато се бе обърнал за помощ към лекарите, знаеше, че умира. Най-напред се пристрасти към сладките неща и натрупа доста килограми, дори мулето отказваше да го носи на гърба си. После краката му започнаха да отмаляват, той престана да ги чувства, най-накрая се появиха болки, които не му позволяваха да спи през нощта. Сула започна да пие в огромни количества тежко, подсладено вино, което го упояваше и му помагаше да заспи. После започна да се поти, да се задъхва и да слабее. Едва не се изгуби в дрехите си. Изпиваше мехове вода, но жаждата постоянно го мъчеше. И което бе най-ужасно — започна да недовижда.

Повечето от симптомите изчезнаха скоро след посещението му в Едеис. Сула вече бе престанал да се грижи за лицето си — онова красиво лице, което караше мъжете да се забравят, докато беше юноша, а жените — през целия му останал живот. Но това, от което не можа никога да се освободи, бе слабостта му към виното. Лекарите-жреци от Едепс отдадоха тази му страст на неизбежната човешка участ, но успяха да го убедят да изостави подсладените сортове и да свикне със сухите. Сула послуша съвета им и след известно време се научи да пие виното толкова кисело, че лицето му се разкривяваше в гримаса. Когато сърбежът временно минаваше, Сула можеше да ограничи донякъде пиенето, така че да запази ясна мисълта си. Дори се убеждаваше, че виното изостря сетивата му.

— Ще задържа Офела и Катилина при себе си — заяви той на Крас и Метел Пий и отново надигна меха. — Но Верес наистина отговаря на името си — по-лакома свиня не съм виждал през живота си. Мисля да го върна в Беневент, поне на първо време. Оттам ще организира доставките и ще пази тила ни.

Прасчо доволно се изкикоти:

— Няма да му е зле на момчето!

— Дори Крас си позволи да се усмихне.

— Ами какво ще правиш с Цетег? — попита той.

— Сега-засега ще задържа и Цетег. Той може да наглежда нещата в Кампания.

Малко преди войската му да прекоси река Волтурн близо до град Касилин, Сула прати шестима души да преговаряй с Гай Норбан, по-способния от двамата консули, които беше сложил Карбон. Норбан бе взел осем легиона със себе си и беше отишъл да защитава Капуа, но щом пратениците на Сула се появиха в лагера, той ги арестува, без да зачита правата им на парламентьори. След това изведе армията си на откритото поле в подножието на планината Тифата. Разгневен от незачитането на хората му, Сула са закани да научи Норбан на обноски. Разположи войските си по склоновете на планината и те се спуснаха като лавина над нищо неподозиращите Норбанови легиони. Победен още преди битката да е започнала, Норбан се прибра зад стените на града, престрои изплашените си войници и прати два легиона в Неапол да пазят пристанището за Карбон. След което се приготви за дълга обсада.

Благодарение на мъдрия народен трибун Марк Юний Брут Капуа имаше причини да защитава интересите на управляващите в Рим. По-рано същата година Брут бе издействал градът да получи статут на римска колония и понеже в Капуа бяха свикнали римляните да ги наказват заради многобройните бунтове и размирици, сега населението беше изключително доволно. Норбан нямаше причина да се тревожи да не би местните жители да се уморят присъствието на армията му. Капуа отдавна посрещаше и изпращаше всякакви римски легиони.

— Държим Путеоли, затова Неапол не ни е нужен — каза Сула на Помпей и Метел Пий, докато вървяха към Теан Сидицин — ще ни трябва и Капуа, защото си имаме Беневент. Сигурно съм имал предчувствие, за да оставя там Гай Верес — Той се спря, замисли се и кимна, все едно си отговаряше. — Цетег може да получи нова задача. Ще го назнача отговорник по военновременните запаси. Така ще проверя що за дипломат е!

— Тази война — изсумтя недоволно Помпей — доста се проточи. Защо просто не нападнем Рим?

Сула го изгледа бащински.

— Търпение, Помпей! Може да си се научил да воюваш, но от политика не разбираш абсолютно нищо. Ако до края на годината не научиш някои неща, ще се превърнеш в нагледен пример докъде може да стигне политическата манипулация. Преди да решим да превземем града, трябва да убедим жителите му, че сегашните управници са неспособни да ни победят. Тогава, ако Рим се окаже достатъчно благоразумен, сам ще ни се предложи.

— Ами ако не ни се предложи? — попита Помпей, без да знае, че Сула вече е разисквал въпроса с Метел Пий и Крас.

— Времето ще покаже! — беше единственият отговор, който получи.

Бяха подминали Капуа, сякаш вътре нямаше консул с осем легиона войници, и продължиха необезпокоявани към позициите на другата консулска армия — тази на Сципион Азиаген и помощника му Квинт Серторий. Малките, но процъфтяващи градчета в Кампания посрещаха добре Сула, защото го познаваха: в продължение на почти цялата Съюзническа война именно той бе командвал римските войски в региона.

Сципион Азиаген се беше разположил между Теан Сидицин и Калес, където се вливаше малък, но придошъл с топенето на снеговете приток на река Волтурн. От хладните, буйни води климатът беше приятно хладен дори в разгара на лятото.

— Това — каза Сула — е идеално място за зимен лагер. — След което зае отсрещния бряг и издигна своя лагер. Конницата бе отпратена обратно в Беневент под командването на Цетег, докато Сула прати нови парламентьори с изрични обяснения как да издействат примирие от Азиаген.

— Той не е бил клиент на Гай Марий, за разлика от Норбан, затова ще е по-сговорчив — обясняваше на Помпей и Метел Пий. Сърбежът на лицето му беше поносим и тоя успяваше да ограничи дневната си дажба вино. Настроението му бе добро и той бе способен да крои велики планове.

— Може би — съгласи се с половин уста Метел. — Ако беше само Сципион, щях да ти повярвам. Но с него е Квинт Серторий, а ти го познаваш най-добре, Луций Корнелий!

— Той е голям проблем — кимна Сула.

— Дали да не измислим най-напред как да обезвредим Серторий?

— Не ми е работа аз да мисля по въпроса, Прасчо. Сципион ще свърши работата вместо мен. — Сула посочи с пръчката мястото, където заради завоя на реката двата лагера се оказваха в непосредствена близост един до друг. — Твоите войници, могат ли да копаят, Гней Помпей?

Помпей примигна.

— По-добре от всеки друг!

— Добре. Докато другите се готвят за зимата, нека твои те хора издълбаят голям плувен басейн до реката.

— Каква чудесна идея! — усмихна се невъзмутимо младият воин. — Ще се заловят още днес. — Взе на свой ред пръчката от Сула и посочи отсрещния бряг. — Ако нямаш нищо против, мога по-добре да изроня брега и да разширя цялото корито на реката. Ще е по-практично от отделен басейн. А мисля, че няма да е зле, ако покрия част от отсечката със заслон. Ще пази от студ.

— Точно така! Действай — подкани го Сула и Помпей побърза да се отдалечи.

— За какво изобщо става дума? — навъси се в недоумение Прасчо. Така и не можеше да се примири с топлик чувства на Сула към младока.

— Той ме разбра — подразни го Сула.

— Да, ама аз не разбрах! — тросна му се Метел. — Би ли ми обяснил?

— Побратимяване, мили Прасчо! Да не мислиш, че хората на Сципион ще устоят на изкушението да се къпят през зимата? А защо не и по време на горещините? В крайна сметка и нашите войници са римляни! Няма по-добро средство за побратимяване на двете войски от това да се радват на общи удоволствия. Щом Помпей постои басейна, той ще се ползва от всички войници. Двете войски ще започнат да общуват помежду си — ще си разправят смешки, ще се оплакват от командирите си. Изобщо ще станат едно цяло. Обзалагам се, че дори няма да се стигне до бой.

— И мислиш, че той е разбрал всичко това от една дума?

— Абсолютно.

— Тогава ме изненадва, че толкова бързо се съгласи! Помпей иска да воюва.

— Така е. Но той е длъжен да ми се подчинява, Прасчо, а вече разбра, че до другата пролет бойни действия няма да се водят. Помпей не би спечелил нищо, ако ми се противопостави, защото има нужда от мене.

— На мен ми се струва, че е способен да те изостави по-рано, отколкото трябва.

— Значи не си го опознал.

Три дни по-късно Сула и Сципион Азиаген лично разговаряха на пътя между Теан и Калес. И двамата бяха съгласни на примирие. По това време войниците на Помпей вече бяха изкопали басейна и след като направи специален график за ползването му, така че да има място и за чужди хора, пусна войниците си да го ползват. Само два дни по-късно движението между двата лагера стана толкова оживено, че…

— … Остава да се прегърнем — отбеляза мрачно Квинт Серторий пред началника си.

Сципион Азиаген спокойно отвърна:

— Не е лошо.

Здравото око на Серторий погледна небето, сякаш търсеше помощ. Той открай време си беше едър човек, но откакто навърши трийсетте, бе станал огромен — с дебел врат, здрави мускули и страшно изражение. В известен смисъл това беше недостатък, защото имаше твърде животински вид за човек с неговия интелект. Беше братовчед на Гай Марий и беше наследил много повече от таланта му на пълководец, отколкото например младият Марий. Едното му око беше извадено по време на бой малко преди обсадата на Рим; за щастие беше лявото, така че загубата не повлия особено на качествата му на боец. Заради грозния белег лицето му беше станало гротескно.

Сципион вечно го подценяваше, не го уважаваше, нито го разбираше. Затова и сега го гледаше, все едно го е изненадал.

Серторий се опита да го вразуми.

— Луций Корнелий, помисли! Как искаш войниците да се бият за нас, ако им позволяваме да се сприятеляват врага?

— Ще се бият, защото така им заповядваме.

— Не съм съгласен. Сула строи басейн, за да примами хората ни при себе си. Едва ли толкова го е грижа за войниците му! Това е клопка, а ти веднага попадаш в нея!

— Сключили сме примирие, а в противниковия лагер живеят същите римски граждани като и в нашия — инатеше се Сципион Азиаген.

— Противниковият лагер е под командването на човек, от когото трябва да те е страх, все едно армията му се е родила от зъбите на дракона! Не трябва да отстъпваш пред него, Луций Корнелий! Веднъж да се огънеш, и оттук до Рим цялата територия ще попадне в негови ръце.

— Преувеличаваш — разсърди се Сципион.

— Ти си глупак! — не се сдържа Серторий. Но Сципион дори и сега не се вслуша в думите му.

Прозя се, почеса се по брадичката и сведе поглед към красивите си поддържани нокти. Най-накрая вдигна глава към надвисналия като стълб над него Серторий и му се усмихна.

— Я се разкарай!

— Точно това и ще направя! И то веднага! — вбеси се той — Може би Гай Норбан ще ти вдъхне повече разум!

— Предай му много поздрави — подвикна му Сципион. И така, Квинт Серторий подкара в галоп за Капуа, където се срещна с доста по-разбран човек от Сципион Азиаген. Един от най-заклетите марианци, Норбан далеч не беше фанатичен поддръжник на Папирий Карбон. След смъртта на Цина продължи да защитава Карбоновата партия само защото мразеше Сула още повече.

— Искаш да кажеш, че онова дебело чудо на аристокрацията е сключило примирие със Сула? — кипна Норбан при самата мисъл за своя враг.

— Да. И позволява на войниците си да се побратимяват с тези на Сула — допълни Серторий.

— Защо трябваше да ми пратят глупак като Азиаген? — ядосваше се Норбан, но накрая вдигна рамене. — Какво да се прави, Квинт Серторий, Рим е неспособен да намери нищо по-добро. Ще пиша на Азиаген, но той едва ли ще обърне сериозно внимание. Теб обаче те съветвам изобщо да не се връщаш при него. Няма да те оставя в ръцете на Сула — той просто ще намери начин да те убие. Ти измисли нещо, с което да му подлееш на свой ред вода.

— Поне някой да мисли като нормален човек — въздъхна другият воин. — Ще се опитам да настроя градовете на Кампания срещу Сула. Говори се, че градското население било на негова страна, но има много мъже, които са на противното мнение. — Квинт Серторий беше направо погнусен. — Жените, Гай Норбан! Жените! Само да чуят името му и пощръкляват. Жените, не мъжете, решиха, че Кампания трябва да го подкрепя.

— Тогава най-добре е да видят на какво е заприличал — намръщи се Норбан. — Вече бил изгубил човешкия си вид.

— Изглежда по-зле и от мен?

— Много по-зле, доколкото знам.

Серторий свъси вежди.

— И аз чух нещо подобно, но Сципион не позволи да участвам в преговорите, затова не съм го виждал. Сципион нищо не спомена за външния му вид. — Той злобно се изсмя. — О, обзалагам се, че му е зле на старата курветина! Толкова беше суетен… Като жена.

Норбан се усмихна.

— Ти май не обичаш женския пол…

— Нямам нищо против сладостите му, но никога няма да се оженя. Майка ми е единствената жена, която ще имам близо до себе си през целия си живот. Виж, тя е жена за пример! Не се меси в мъжките работи, не се опитва да командва вкъщи, не използва задника си вместо оръжие. — Серторий взе шлема си и шумно го нахлузи на главата си. — Тръгвам, Гай Норбан. Дано успееш да убедиш Сципион, че не е прав.

На тръгване Серторий размисли и реши да потегли на запад към морския бряг, където малкото уютно пристанище Синуеса Аврунка може би щеше да възприеме благосклонно една декларация против Сула. Пътищата в Кампания бяха спокойни и безопасни. Като се изключи формалната обсада на Неапол, Сула не бе поставял постове и блокади. Навярно всеки момент щеше да прати войски да притиснат Норбан зад стените на Капуа, но докато Серторий беше в града, не забеляза раздвижване. Въпреки това той избра да мине по по-безлюдните пътища, които му връщаха усещането за някогашните скиталчества. Самотните пътешествия из пусти места го караха да се чувства истински войник, напомняйки му донякъде за годините, когато се беше преобразил на келтски воин от Испания, за да проникне сред германите. Това беше живот! Не му се налагаше да се занимава със затлъстели римски сенатори! Беше в постоянно движение, срещаше се с жени, които си знаеха мястото. Дори се бе оженил за германка, имаше син от нея, без дори за миг да се усети вързан за двамата. Сега те си живееха в Испания, в планинската крепост Оска, а момчето навярно бе възмъжало. Не че Квинт Серторий тъгуваше по тях или се интересуваше много от съдбата на сина си. Това, по което тъгуваше, беше младостта му. Свободата, единственото нещо, за което истинският войник трябваше да бъде благодарен на съдбата. Да, това бяха дните на неговия живот…

Както винаги Серторий пътуваше сам, дори без прислужник. Подобно на покойния си братовчед Гай Марий той вярваше, че войникът трябва при всички обстоятелства да се грижи сам за себе си. Разбира се, вещите и оръжията му чакаха в лагера на Сципион Азиаген и той щеше да отиде да си ги прибере… Или по-добре да не ходи? Замисли се дали има неща, за които си заслужава да рискува: меча, който най-често използваше, ризницата, която беше пленил по време на войните в Галия и предпочиташе заради лекотата и изящната изработка, каквито никой майстор в Италия не би постигнал, зимните ботуши, купени в Лигурия. Да, налагаше се да се върне. Сципион нямаше да бъде сразен толкова бързо.

Затова обърна коня си и потегли на североизток с намерение да заобиколи лагера на Сула откъм гърба. Така забеляза групичката, която допреди малко го бе следвала. Четирима мъже и три жени! Ех, тези жени! Серторий вече се канеше за втори път да обърне, но накрая предпочете да подкара коня си в галоп и да се размине възможно най-бързо с непознатите. В крайна сметка те се бяха запътили към морето, докато той бе избрал да се върне в планините.

Но щом ги наближи, той се намръщи. Мъжът начело на групата му се стори познат. Беше същински исполин със светли руси коси и огромни мускули — нямаше грешка, това беше германец. И то не кой да е германец, а Бургунд! Богове, нямаше грешка, това бяха Бургунд, Луций Декумий и двамата му синове!

Бургунд също го беше разпознал; и двамата пришпориха конете си, и се втурнаха един към друг. Дребничкият Луций Декумий също подкара крантата си да настигне германеца. Да не му е името Луций Декумий, ако изпусне някоя дума!

— Какво ви е прихванало да скитате насам? — попита Серторий, след като си стиснаха ръцете и се потупаха по гърба с двамата пътници.

— Загубихме се, ей това ни е прихванало — обясни Луций Декумий и се опита да изпепели Бургунд с поглед. — Той се закле, че знаел пътя!

След няколкото години, прекарани под постоянните ругатни на Декумий, Бургунд бе престанал да ги чува. И сега германецът слушаше невъзмутим и само поглеждаше към спътника си, като че ли имаше някоя крякаща жаба до себе си.

— Опитваме се да открием имението на Квинт Педий — обясни бавно на лошия си латински Бургунд. Усмихваше се на Серторий, защото той беше сред малкото хора, които харесваше. — Господарката Аврелия иска да вземе дъщеря си при себе си в Рим.

Ето я и самата нея, изправила се на здравото си муле. Дори и по прашните пътища на Италия поддържаше прическата си и си пазеше робата чиста. Придружаваха я огромната й галска робиня Кардикса и някаква друга слугиня, която Серторий не познаваше.

— Квинт Серторий — зарадва се Аврелия и отне думата от мъжете.

Виж, това се казваше жена! Серторий бе споделил пред Норбан, че от целия женски пол уважава единствено майка си, но беше пропуснал Аврелия. Така и не разбираше как съумява да бъде едновременно красива и умна; знаеше само, че е единствената, която го е постигнала. Освен това тя се държеше достойно като истински мъж, не лъжеше, не въздишаше, не се оплакваше, работеше здраво и не се бъркаше в делата на другите. Двамата със Серторий бяха връстници — на по четиридесет — и се знаеха от деня, в който Аврелия се омъжи за Гай Юлий Цезар.

— Имаш ли вести от майка ми? — попита той, щом тя подкара мулето си по-надалеч от останалите.

— За последен път я видях на миналите римски игри, значи не знам нищо повече от теб. Но обеща да ни гостува за тазгодишните игри, изглежда, смята да го превърне в навик.

— Голяма напаст, какво да се прави… Не я сдържа на едно място.

— Чувства се самотна, Квинт Серторий, а твоята къща е доста пуста. У нас е същинска бъркотия, а на нея това й се нрави. Не казвам, че би желала да живее в подобна обстановка, но колкото за игрите, винаги ни гостува.

Доволен, че е чул добра дума за майка си, Серторий смени темата:

— Наистина ли сте се изгубили?

Аврелия кимна и въздъхна.

— Страхувам се, че е така. Като си представя как ще реагира синът ми, щом научи! Няма да ми го прости до края на живота ми. Но той самият не може да напусне Рим, нали го направиха жрец на Юпитер, затова трябваше да се доверя на Бургунд. — Изглежда, искрено съжаляваше за грешката си. — Кардикса право говореше, че Бургунд се губел между нас и Форума, но бях решила, че преувеличава. Сега разбирам, че е била напълно права.

— А Луций Декумий и момчетата му не могат ли да помогнат?

— Та те не са излизали извън градските стени. И все пак — допълни веднага Аврелия — не бих могла да разчитам на по-предани защитници от тях. Пък и след като срещнахме теб, вече съм сигурна, че ще намерим дома на Квинт Педий.

— Ще ви упътя. — Серторий я изгледа замислено с единственото си око. — Дошла си да си вземеш обратно щерката. Защо?

Тя се изчерви от смущение.

— Не е точно така. Лично Квинт Педий ме помоли. Изглежда и Сула, и Сципион са разположили войските си близо до земите му и той си е рекъл, че Лия ще е в по-голяма безопасност далеч от дома му. Но тя отказвала да си тръгне!

— Не се и съмнявам, все пак и тя е дъщеря на Цезар — усмихна се Серторий. — Инат човек.

— Колко си прав! Трябваше брат й да дойде; него веднага щеше да послуша. Но Квинт Педий се надява да се справя сама. Работата ми е не толкова да взема щерка си със себе си, колкото да я убедя да дойде с мен.

— Ще се справиш. Цезарите може и да са твърдоглави, но пък младият Цезар не се е научил от баща си да командва. Научил се е от теб, Аврелия. — Изражението му изведнъж се промени. — Надявам се, няма да се обидиш, че бързам. Ще вървим известно време заедно, но за съжаление не мога да те придружа до дома на Квинт Педий. За целта ще трябва да се допиташ до Сула. Лагерът му стои точно на пътя за имението на Квинт Педий.

— Ти бързаш да се прибереш при Сципион — кимна тя с разбиране.

— Не бих казал, че се прибирам — призна си той. — Изобщо не бих стъпил там, ако не бях оставил толкова много ценни неща.

Големите виолетови очи на Аврелия го изгледаха внимателно.

— Разбирам! И Сципион не се е оказал началникът, който те заслужава.

— Би ли могъл да се окаже?

— Никога.

Настъпи кратко мълчание. Двамата поеха обратно на посоката, от която бяха дошли. Придружителите на Аврелия ги следваха мълчаливо.

— Какво възнамеряваш да правиш, Квинт Серторий?

— Да създам възможно най-много главоболия на Сула. Смятам да започна от Синуеса. Но не и преди да съм си прибрал нещата от лагера на Сципион. — Той се покашля. — Мога да ви отведа при Сула. Той не би се опитал да ме задържи, ако знае, че идвам по лична работа.

— Не, ще ни оставиш на място, откъдето можем сами да намерим лагера, без да се изгубим. — Аврелия тихо въздъхна. — Колко мило да се срещна отново с Луций Корнелий! Четири години, откакто е напуснал Рим. Посещаваше ме при всяко свое завръщане в града. Дори и в дните, преди да замине за Гърция. Това беше нещо като традиция. Сега аз трябва да я нарушавам, и то заради твърдоглавата си дъщеря. Но няма значение. Важното е, че имаме случай да се видим с Луций Корнелий. Посещенията му ми липсваха.

Серторий понечи да я предупреди за промяната у Сула, но предпочете да замълчи. В крайна сметка не го беше виждал с очите си, знаеше за болестта му само от слухове. Беше сигурен, че тя ще предпочете сама да се увери кое е истина и кое — не.

Когато ръбът на дървените палисади се открои на фона на близките хълмове, Квинт Серторий тържествено се сбогува с Аврелия, която му се падаше далечна роднина, и пришпори коня си.

Полето беше прорязано от нов път, прокаран от краката на легионерите и десетките коли с провизии, които бяха снабдявали лагера. Нямаше да се изгубят отново.

— Сигурно сме минали покрай него — ядоса се Луций Декумий. — Не сме го видели заради тебе, Бургунде!

— Стига, стига — прекъсна го Аврелия. — Дотегна ми да се карате!

Това сложи точка на разговорите. Час по-късно пътниците спряха пред портата на лагера и Луций Декумий поиска да види главнокомандващия. Пуснаха ги и Аврелия изведнъж попадна в съвсем непознат свят. За пръв път й се случваше да влезе във военен лагер. Докато минаваше по централната алея, която водеше право към малкия изход от обратната страна на лагера, мнозина легионери я проследиха с жадните си погледи. Аврелия се смая от площта, на която бе разположен лагерът: може би пет километра от единия до другия край.

По средата се издигаше малка изкуствена могила, а върху нея — голямата каменна сграда, в която живееше военачалникът. Голямото червено знаме на покрива беше знак, че пълководецът е в квартирата си. Офицерът, който беше дежурен на масата пред входа, подскочи от изненада, щом видя, че на посещение при началника му идва не мъж, а жена. Луций Декумий, двамата му синове, Бургунд, Кардикса и другата робиня останаха при конете, господарката Аврелия се запъти към офицера и стражите на вратата.

Гостенката беше навлечена с дебели вълнени дрехи, затова младият Марк Валерий Месала Руф успя да различи единствено лицето й. Но и това беше напълно достатъчно, каза си мислено той. Жената беше на възрастта на майка му, но беше красива! Пък и Троянската Елена също не е била млада. Годините не бяха отнели от очарованието на Аврелия; щом излезеше от дома си, мъжете по улицата се обръщаха след нея.

— Ако обичате, бих желала да говоря с Луций Корнелий Сула.

Месала Руф не само не я попита за името, но дори не се сети да предупреди началника си; просто кимна на посетителката и й махна с ръка да влиза. Аврелия му се усмихна и го подмина.

Капаците на прозорците бяха широко отворени, но въпреки това вътрешността на къщата тънеше в сянка. Особено мрачен беше далечният ъгъл на помещението, където някакъв мъж пишеше на светлината на маслена лампа.

— Луций Корнелий? — попита Аврелия. Нямаше как да не я познае по гласа.

И тогава нещо се случи. Приведените рамене на мъжа насреща се свиха, все едно очакваха да се стовари тежък удар върху тях; ръцете му изпуснаха писалката и свитъка. Но мъжът така и не помръдна, останал с гръб към нея.

Аврелия направи няколко крачки напред.

— Луций Корнелий?

Отново никаква реакция. Очите й обаче свикнаха с тъмнината и забелязаха червената коса, която нямаше как да принадлежи на Луций Корнелий Сула. Малки и жалки рижави къдрички.

Най-накрая човекът се извъртя към нея и тя можа да го познае само защото очите насреща й принадлежаха на същия онзи Луций Корнелий Сула, когото беше познавала навремето. Да, това бяха неговите очи…

Богове, как бе могла да му скрои подобен номер? Но не знаеше! Ако знаеше, с обсадна машина да я бяха докарали, пак нямаше да влезе! Какво ли изразяваше в този миг лицето й? Какво четеше той в очите й?

— Луций Корнелий, колко се радвам да те видя — намери тя подходящия тон, направи още няколко крачки, застана пред него и го целуна по сбръчканите, обезобразени от раните бузи. След което седна на сгъваемия стол до масата, прибра ръце в скута си и му се усмихна някак отнесено, все едно не беше сигурна къде се намира.

— Имах намерение никога повече да не те виждам, Аврелия — посрещна я Сула, без да сваля поглед от лицето й. — Не можа ли поне да изчакаш да вляза в Рим? Ето, че това отклонение от нашите навици ме сварва неподготвен.

— Рим, изглежда, не е готов да те посрещне с разтворени обятия. Иначе защо ти е цялата тази армия? А може би съм имала предчувствие, че този път изобщо няма да ме навестиш. Но не, скъпи Луций Корнелий, не се безпокой, попаднах при теб по съвсем други причини. Загубих се.

— Загубила си се?

— Да, опитвам се да намеря дома на Квинт Педий. Глупавата ми дъщеря отказва да се прибере в Рим и Квинт Педий — нейният втори съпруг, няма откъде да знаеш — не иска около жена му да се навъртат две армии едновременно.

Като че ли думите й звучаха непринудена, казваше си Аврелия. Трябваше да го успокои.

Но тъй като на Сула нищо не можеше да убегне, той каза направо.

— Май здравата те изплаших.

Този път Аврелия беше откровена:

— В известен смисъл. Най-вече с тая перука. Предполагам, че косата ти е опадала.

— Заедно със зъбите — оголи той венци като маймуна.

— Ще се случи на всички ни, ако поживеем достатъчно.

— И все пак не ти се иска да ме целунеш както преди няколко години?

Тя наклони глава и се усмихна.

— Не ми се е искало да те целувам и тогава, макар да ми хареса. Твърде много, за да спя спокойно след това. Колко омраза се четеше в очите ти тогава!

— А ти какво очакваше? Ти се подигра с мен. Не обичам жените да се подиграват с мен.

— И това си спомням!

— Аз пък си спомням гроздето.

— И аз.

Сула си пое дълбоко дъх и притвори очи.

— Искам да заплача.

— Радвам се, че не можеш, приятелю — увери го нежно Аврелия.

— Ти тогава плака.

— Да, но не бих се разплакала сега. Все едно да ми е мъчно за някакво си отражение, което е отплавало заедно с водите на реката. Имам те пред себе си, това ми е достатъчно да бъда щастлива.

Най-накрая той се надигна от стола си. Беше като грохнал старец.

— Да ти предложа чаша вино?

— С удоволствие.

Аврелия забеляза, че той налива от две различни кани.

— Няма да ти хареса пикнята, която ми се налага да пия напоследък. По-горчива е дори от тона ми.

— И аз съм горчива, да не мислиш. Но няма да настоявам: доверявам се на твоя вкус. — Тя пое металната чаша, която Сула й подаде, и на лицето й се изписа блаженство. — Благодаря. Много е хубаво. Доста време прекарахме по пътищата в търсене на Квинт Педий.

— А за какво служи съпругът ти, щом ти трябва да се занимаваш с това? Пак ли е някъде надалеч? — разположи се по-удобно той.

Блясъкът в очите й помръкна.

— Вече две години, откакто съм вдовица, Луций Корнелий.

Това явно го изненада.

— Гай Юлий е починал? Та той беше здрав като младо момче! Да не е загинал в битка?

— Не. Просто умря… Ей така, изведнъж.

— А ето ме мен, хиляда години по-стар от Гай Юлий. И все така вкопчен в живота — горчиво изрече.

— Да, но ти си бил винаги печелившият кон, докато съпругът ми беше твърде обикновен. Добър човек, беше ми приятно да съм негова жена. Но никога не е бил за мен мъжът, когото ще искам винаги до себе си.

— Предполагам, че и той така е мислил за теб. Ако беше жив и превземех Рим, навярно би заел страната на Карбон.

— Навремето беше с Цина заради Гай Марий. Но Карбон? Не знам. — Тя побърза да смени темата. Вече беше свикнала с новия вид на Сула, някогашния Аполон. — А твоята жена добре ли е, Луций Корнелий?

— Поне доскоро беше. Оставих я в Атина. Миналата година ми роди близнаци: момче и момиче. — Сула се засмя. — Страхува се, че като пораснат, ще приличат на чичо й Прасето.

— Горките! Но децата са хубаво нещо. Сещаш ли се понякога за другите близнаци, онези, които ти роди германката? Вече са станали мъже.

— Двама млади херуски! Готови да секат скалпове и да пържат римляни на бавен огън.

Всичко идваше на мястото си. Той изглеждаше успокоен, по-уверен в себе си. Аврелия често се бе замисляла какви ли нещастия крие съдбата за нейния Луций Корнелий, но че ще изгуби физическата си хубост, никога не й беше минавало през ума. И все пак си беше останал Сула. Жена му, мислеше си Аврелия, навярно го обичаше все така горещо, както и когато изглеждаше като Аполон.

Поговориха си известно време. Сула, забеляза Аврелия, най-често се спираше на своето протеже Лукул, а тя както той на свой ред установи, обожаваше да хвали единствения си син, когото наричаше просто Цезар.

— Доколкото си спомням, малкият Цезар беше ученолюбиво дете. Ролята му на Фламен Диалис би трябвало да му допадне — подхвърли Сула.

Аврелия се поколеба, но накрая предпочете да послъже:

— Полага големи усилия да бъде добър жрец, Луций Корнелий.

Сула се намръщи и отмести поглед към близкия прозорец.

— Слънцето скоро ще залезе, тук вече не се виждаме. Време е да тръгвате. Ще наредя на неколцина от кадетите да ви придружат — земите на Квинт Педий не са далеч от лагера. Можеш да кажеш на дъщеря си, че ще е глупачка да остане. Хората ми не са лешояди, жадни за мърша, но ако е красива както останалите Юлий, ще бъде прекалено голямо изкушение за войниците ми. Все пак не мога да им забраня да пият вино, докато чакат. Ще я отведеш веднага в Рим. Вдругиден ще ти осигуря въоръжена охрана до Ферентин. Така ще бъдете в безопасност и от моята армия, и от противниковата.

Аврелия стана от мястото си.

— Придружават ме Бургунд и Луций Декумий с двамата си синове. Но ако наистина можеш да ми отделиш войници, ще ти бъда благодарна. Нима не се очаква в скоро време битка със Сципион Азиаген?

Колко тъжно, че вече никога нямаше да види някогашната му чаровна усмивка!

— С тоя идиот? Не, не мисля, че ще се стигне до битка изобщо. — Сула беше застанал до вратата и дори леко я избута пред себе си. — Сега върви, Аврелия. И не ме очаквай повече на гости в Рим.

Тя тръгна към своите спътници, докато Сула даваше нареждания на Месала Руф. Само след секунди, струваше й се, всички вече бяха тръгнали отново по широката алея към отсрещния изход на огромния лагер.

По погледа в очите й всички бяха разбрали, че не бива да задават въпроси. Аврелия искаше да прекара последните часове от пътуването си сама с мислите си.

„Винаги съм го харесвала, нищо че се превърна в наш враг. Дори и да не е добър човек. Съпругът ми беше добър човек, винаги съм го обичала и съм му била вярна както с тялото, така и със сърцето си. И все пак, едва сега разбрах, била съм отдала частица от себе си на Луций Корнелий Сула. Онази същата частица, която мъжът ми никога не пожела за себе си, с която не би знаел какво стори, ако бе я притежавал. Двамата с Луций Корнелий сме се целунали един-единствен път. Но спомените ми за този миг са колкото мрачни и нерадостни, толкова красиви и прекрасни. Бях като затънала в тинестите води на своята страст. Но успях да се изтръгна навреме. И все пак, богове, какво ми костваше това! Чувствах се като победител от сражение, но може би изгубих войната…“

„Всеки път, щом Сула нахлуеше в моя малък, уютен свят, сякаш внасяше със себе си стихията на живота. Може да е бил Аполон, но беше и Еол, защото знаеше как да командва теченията на духа ми, знаеше как да изтръгва от душата ми мелодии, каквито съпругът ми никога не беше и чувал… О, мъката ми е по-дълбока, отколкото от смърт или последно сбогуване! Видях с очите си разбити мечтите не само на Сула, но и моите. И той, бедният Луций Корнелий, го знае не по-зле от мен. Каква смелост! Много други на негово място отдавна да са посегнали на живота си. Представям си какво страдание изпитва! И защо ли мисля за него? Та не съм ли аз обикновена, практична, стъпила здраво на земята жена? Успях да уредя живота си, да изпитвам наслада от дните си. Едва сега разбирам, че част от мен винаги му е принадлежала. Същата онази част, която при други обстоятелства би искала да отлетя да се издигна над земята, да погледна на света като на нещо жалко и незначително. Не, не съжалявам, че останах на земята, никога не съм съжалявала, няма и да съжалявам занапред. Харесвам се такава, каквато съм. Двамата с него не бихме имали и минута покой. Но ще плача за него! Ще лея кървави сълзи!“

И понеже Аврелия яздеше мулето си начело на малката колона, заедно с римските офицери, никой от спътниците й не видя сълзите й; както и никой не беше видял обезобразеното лице на Луций Корнелий Сула.

Писмото, с което Гай Норбан изразяваше несъгласие с решенията на колегата си Сципион Азиаген, не помогна Сципион да избегне катастрофата; но никой не бе по-изненадан от него самия, когато един ден заповяда на войните си да нападнат, а те отказаха да му се подчиняват. Осемте легиона масово минаха на страната на Сула.

Всъщност Сципион Азиаген беше невъзмутим човек. Когато Сула му отне знаците на консулската власт и го отпрати под стража, той все още не усещаше в какво положение беше поставил Рим. Спокойно, дори с известно самодоволство, се запъти за Етрурия и започна да набира нова армия сред огромния брой местни клиенти на покойния Гай Марий. Гай Марий може и да е умрял, но споменът за него скоро нямаше да угасне. Докато хора като Сципион Азиаген идваха и заминаваха.

— Той дори не си даде сметка, че нарушава нашето тържествено примирие — смая се от поведението му Сула. — Знаех, че в рода на Сципионите нещата вървят на зле, но този тук… Той изобщо няма право да носи името Корнелий. Ако превзема Рим, ще заповядам да го екзекутират.

— Трябваше да го екзекутираш, докато ти беше в ръцете — напомни му Прасчо. — Така си остави едно главоболие в повече.

— Напротив, той е човекът, който ще усмири Етрурия вместо мен — възрази му Сула. — По-добре змията насреща ти да е с една глава, Прасчо, отколкото с няколко.

Още една мъдра фраза, усмихна се Метел Пий.

— Каква чудесна метафора!

Месецът беше квинктил(юли), до края на лятото имаше много време, но Сула не пожела да се заеме, с каквото и да е. След заминаването на Сципион той заповяда двата лагера да бъдат обединени в един, след което центурионите му започнаха да обучават младите и неопитни, на които доскоро бе разчитал Гней Папирий Карбон. Страхът от Ветераните на Сула бе въздействал много по-силно върху душите им, отколкото тъй нареченото „побратимяване“. Само за няколко дни контакт в плувния басейн младоците бяха открили, че хората срещу тях не им приличат с нищо: Сула командваше опитни воини, свикнали на всякакви несгоди зрели мъже. Във всеки случай хора, с които едни новобранци не биха желали да си имат неприятности. Дезертьорството им се беше сторило по-доброто решение.

Отцепването на Синуеса Аврунка, където се бе настанил Квинт Серторий, изглеждаше дребна работа. Сула обсади града, но само за да потренира новите си войници. Не му трябваше нито да изтощава града от глад, нито да превземе с щурм; изобщо не искаше да се пролива кръв, не и до края на годината. Единствената истинска полза обсадата на Синуеса бе, че Серторий се оказа изолиран, съответно безполезен за своя началник Карбон, който би му намерил по-сериозни задачи.

От Сардиния дойде вестта, че Филии и испанските кохорти с лекота са се наложили на власт. Островът ще да прати цялата своя годишна реколта на Сула. В уговорения срок корабите с житото пристигнаха в пристанището на Путеоли. Никъде по пътя не се бяха сблъскали с вражи кораби или с пирати.

Зимата дойде по-рано и се оказа доста люта. За да разпръсне удвоените си сили, Сула прати няколко кохорти да обсадят Капуа, Синуеса и Неапол, така че жителите Теан да се погрижат за тяхната прехрана. Верес и Цетег се оказаха оправни хора и продължаваха с редовните доставки, дори измислиха как да съхраняват уловената в Адриатическо море риба. Нареждаха я в съдове, запълнени със сняг. Войниците на Сула, които се бяха научили по време на престоя си в Гърция да ядат риба, бяха благодарни на изобретението.

Сула не беше издържал и беше разчесал една от раните по лицето си, при което целият цикъл от страдания започна отначало. Всички край него го убеждаваха да изчака коричките съсирена кръв сами да паднат, но той не можеше да чака.

Резултатът беше плачевен (може би студът усложняваше нещата, чудеше се Варон, който заради научните си интереси се бе превърнал в нещо като личен лекар на Сула) и в продължение на три месеца виеше като вълк и чешеше до кръв, крещеше от болка и се наливаше с вино.

В един момент Варон дори му върза ръцете, за да не си пипа лицето — също както моряците били вързали Одисей за мачтата на кораба, за да чуе песента на сирените. Сула се съгласяваше по принцип с предложението, но след това веднага молеше да го освободят. Естествено накрая го пускаха и той започваше отново да се чеше. Към края на годината Варон се отчая и отиде да сподели с Метел Пий и Помпей съмненията си, дали Сула изобщо ще успее да се оправи до пролетта.

— Дойде писмо за него от Тарс — осведоми го Метел Пий, който за свое неудоволствие беше принуден да прави компания на наперения Помпей. Крас се губеше сред марсите, докато Апий Клавдий и Мамерк командваха обсадните действия.

Варон наостри слух.

— От Тарс?

— Точно така. От тамошния етнарх Морсим.

— А с писмото дали е дошло някакво гърне?

— Не, само писмо. Ще може ли сам да го прочете?

— Не.

— Тогава най-добре му го прочети ти — подкани го Помпей.

Метел Пий го изгледа възмутен.

— Прекаляваш, Гней Помпей!

— О, Прасчо, не бъди толкова принципен! — въздъхна с известна досада младият мъж. — Знаем, че Сула от много време чака някакво магическо биле, което Морсим е обещал да му намери. Ето, че идва новина от Тарс, а той не може сам да я прочете. Именно заради доброто на Сула трябва Варон да го стори вместо него. Не си ли съгласен?

И така на Варон беше позволено да прочете писмото на Морсим.

„Ето я рецептата, Луций Корнелий, повече нищо не мога да сторя за теб, приятелю и покровителю мой. Доколкото разбирам, мехлемът трябва да се ползва само в прясно състояние — дори да ти пратя от него по куриер, като имам предвид голямото разстояние между Киликия и Рим, ще е без ефект. Затова трябва сам да си потърсиш съставките и да си го приготвиш. За щастие всяка една от би могла да се намери в Италия, нищо че приготовленията са много сложни.

За лекарството ти е нужна една или няколко овци. Най-напред се сдобиваш с току-що остригана и необработен, вълна. След това някой трябва да изстърже влакната едно по едно с инструмент, който да е достатъчно твърд, за да ги смачка, но не чак толкова остър, че да ги пререже. На ръба на острието ще започне да се отделя особено доста мазно вещество, с твърдината на младо сирене. Както ми каза билкарката, нужни са доста вълма. След туй накисваш събраното вещество в топла, а не в гореща вода. Не трябва да бъде и хладка. Най-добре ще е да я провериш с пръст: да е топла, но не дотолкова, че да се опариш. Веществото ще се разтопи и ще изплува на повърхността. Тъкмо то ти трябва. Събираш от него една цяла винена чаша.

След това взимаш ново вълмо вълна, само че с кожата и задължително малко тлъстина по кожата. За целта животното трябва да бъде прясно заклано. Сваряваш валмото, от което се отделя мазнина. Тази мазнина преваряваш още на два пъти и я пресилваш в друга винена чаша.

Овчата мазнина, както твърди моят източник, трябвало да бъде примесена с някаква особена тлъстина, която се изваждала от самите вътрешности на животното. Иначе мазнината ставала много твърда. Според източника ми — най-смрадливата и грозна вещица, която съм виждал през живота си, да не говорим колко пари ми взе — въпросната тлъстина трябва да бъде остъргана от повърхността на бъбреците, след което здравата да се намачка. След това се стопява в топла вода, също както веществото от вълната. По повърхността на водата отново се образува плътен слой, от който отбираш две трети от винена чаша. Към тия две части добавяш трета с течността от овчата жлъчка, изстискана веднага след заколването на животното.

Накрая продължително разбъркваш всички съставки. Мехлемът е доста твърд, но не толкова, колкото овчата тлъстина в сурово състояние. Трябва да се мажеш поне четири пъти на ден. Да те предупредя, скъпи Луций Корнелий, че лекарството ужасно смърди, но според източника ми в никакъв случай не бива да се смесва с ароматизатори, подправки или гроздови зърна.

Пиши ми да ми съобщиш дали мехлемът върши работа! Дъртата вещица се кълне, че тя била приготвила онова гърне, което ти помогна навремето, но нещо ме кара да се съмнявам.

Поздрави от Морсим.“

Щом прочете писмото, Варон събра няколко роби и се зае с изнамирането на подходящо стадо овце. След което се настани в малка къщичка в съседство с главната квартира на Сула и се наобиколи с всевъзможни казани и инструменти за мъчение. Държеше лично да проверява всяко заколено животно, лично да оглежда вътрешностите му, лично да проверява достатъчно ли е топла водата, лично да измерва количествата, докато накрая и на най-смирените роби им омръзна от постоянните му забележки. Преди да се захванат със същинската работа, Варон например бе прекарал цял час да се чуди колко големи трябва да са винените чаши, докато най-накрая не се разсмя гръмогласно на собствената си глупост: при условие, че са еднакви, какво значение имаше конкретният размер?

Най-накрая Варон се сдоби с голямо гърне мехлем. Колкото до смазаните от умора роби, на тях поне се паднаха сто одрани, но почти недокоснати овчи трупа — твърде достойно възнаграждение за положения труд.

Беше късно вечерта и Сула, както съобщи дежурният офицер, бил заспал на кушетката в трапезарията.

— Пиян ли е? — попита Варон.

— Съвсем вярно, Марк Теренций.

— Май така е по-добре.

След което влезе на пръсти в помещението и се надвеси над бедното, измъчено създание, което представляваше великият Сула. Перуката се беше смъкнала от главата му и беше обърната с мрежата нагоре. Хиляди човешки косми бяха използвани за изплитането на ситните червени къдрици, навързани на ръка за мрежата. „Дори и мехлемът ми отне по-малко време!“ — възхити се Варон на незнайния перукер. Въздъхна и поклати глава. Бръкна с пръсти в гърнето и започна леко да маже с балсама раненото лице на Сула.

Спящият веднага отвори очи. В замъгления от виното поглед се четеше и болка, и страх. Устата се отвори и измежду голите венци се показа езикът. Но той не намери сили дори да извика.

— Мехлемът, Луций Корнелий — прошепна в ухото му Варон. — Направих го точно по рецептата. Ще издържиш ли да те намажа?

В очите на Сула се появиха сълзи, но понеже беше легнал по гръб, така и не потекоха по страните му. Варон веднага извади мека кърпа и ги избърса. Но Сула продължи да плаче от болка.

— Не трябва да плачеш, Луций Корнелий. Мехлемът трябва да се нанася на суха кожа. Стой неподвижен и затвори очи!

Сула затвори клепачи. В началото при всяко докосване подскачаше от болка, но накрая свикна и се успокои. Постепенно напрежението го напусна.

Варон свърши, вдигна свещника и огледа лицето на болния. Навсякъде, където кожата бе разранена, се бяха образували малки топчета лепкава течност.

— В никакъв случай да не се чешеш. Много ли сърби? — попита Варон.

Сула остана със затворени очи.

— Да, сърби. Но преди и по-силно ме е сърбяло. Вържи ми ръцете за тялото.

Той го послуша.

— Ще дойда пак рано сутринта, за да те намажа отново. Кой знае, Луций Корнелий? Може би до изгрев-слънце сърбежът ще престане?

След което излезе.

Рано сутринта сърбежът не бе намалял, но след внимателен преглед Варон установи, че кожата на Сула изглежда по-спокойна. Намаза го повторно, а болният сам пожела ръцете му да останат вързани. Но вечерта, след още три намазвания, заяви, че ще може и сам да се въздържи от чесане, затова Варон го освободи от ремъците. След още четири дни Сула се похвали, че сърбежът е престанал.

— Лекарството действа! — отиде зарадван Варон при Помпей и Прасчо. Чувстваше се щастлив, сякаш беше лекар, спасил със собствените си ръце живота на тежко болен.

— Ще се оправи ли до пролетта? — интересуваше се Помпей.

— Ако мехлемът продължи да действа така, ще се оправи много по-скоро — увери го Варон и се отдалечи със скъпоценното гърне, за да го зарови в снега. На студено балсамът щеше да издържи по-дълго, но по вонята на ръцете си Варон имаше усещането, че скоро ще започне да се разваля. „Има защо да се нарича Феликс!“ — каза си той наум. Сула се беше родил човек с късмет.

Когато още в началото на онази мразовита зима Рим беше засипан със сняг, мнозина видяха в това лошо предзнаменование. Норбан и Сципион Азиаген не се бяха върнали след претърпените поражения, нито бяха пратили ободряващи вести от провинцията. Норбан защитаваше Капуа от нерешителните пристъпи на врага, докато Сципион продължаваше да търси новобранци в Етрурия.

Към края на годината Сенатът реши да проведе специално заседание, на което да обсъди бъдещето на града. Заеха се само част от шестстотинте места, които Сула бе узаконил навремето. Мнозина се бяха оттеглили още преди година-две, когато Сула чакаше в Гърция, други бяха избягали от града наскоро, за да го посрещнат на италийска земя. Макар все още да се намираха сенатори, които да твърдят, че са неутрални, всички в Рим, богати и бедни, знатни и неизвестни, знаеха, че обществото окончателно се е разделило на две. Италия беше твърде малка, за да побере едновременно Сула и Карбон. Двамата защитаваха твърде различни ценности, имаха твърде различни виждания за държавната уредба, споделяха твърде различни идеи за бъдещето на Рим. Сула се застъпваше за традицията, за вековните обичаи и закони, според които единствено земевладелската аристокрация имаше право да направлява съдбините на града, докато Карбон бранеше интересите на заможните търговци и предприемачи — конническото съсловие и по-заможните представители на останалите обществени класи. Тъй като нито една от две обществени групи не желаеше да управлява заедно с другата, поредната гражданска война щеше да определи кой ще надделее.

Това, че Сенатът изобщо се реши да заседава, се дължеше единствено на завръщането на Гней Папирий Карбон от Галия. Карбон спешно беше извикан от базата си в Аримин от народния трибун Марк Юний Брут — същия, който бе връчил гражданство на жителите на Капуа. Двамата се срещнаха в дома на Брут, на Палатинския хълм, понеже там бяха в по-голяма безопасност. Според мълвата в дома на Карбон дори момчето, което изхвърляше нощните гърнета, взимало подкупи от любопитните да узнаят какво ново е решил бившият консул.

Това, че в дома на Брут издайници нямаше, се дължеше най-вече на неговата съпруга Сервилия, която държеше прислугата далеч по-строго, отколкото Сципион Азиаген — своите легиони. Сервилия не прощаваше и най-малките провинения; нищо не можеше да убегне от погледа й — все едно беше стоокият Аргос, или от слуха й, остър като на прилеп. Не се беше родил още робът, способен да надхитри или измами господарката си, онези пък, които имаха дързостта да я предизвикват, намираха смъртта си.

И така, Брут и Карбон можеха да се заемат със своите тайни кроежи, без да се страхуват, че стените ще ги чуят. Ако не се смята естествено самата Сервилия. Не можеше в нейната къща да бъде изречена дума, без тя да я научи — поверителният разговор между двамата управници нямаше да остане скрит за нея. Брут и гостът се бяха затворили в кабинета, но самата Сервилия подслушваше под отворения прозорец. Там беше студено и неудобно, но тя беше готова на всякакви жертви, само и само да разбере за какво става дума.

Двамата мъже започнаха с шеги.

— Как е баща ми? — попита Брут.

— Добре е, праща ти много поздрави.

— Учудвам се как го търпиш — избухна Брут и замълча, учуден от нетактичността си. — Съжалявам, не исках да прозвучи грубо. Всъщност мен това не ме засяга.

— И все пак ти е странно, че се разбираме с него?

— Да.

— Той е баща — отбеляза Карбон, — при това е възрастен. Разбирам защо ти досажда. Но аз не го възприемам по същия начин. Така или иначе, откакто Верес обра остатъка от бюджета на провинцията, ми беше нужен нов квестор. Както добре знаеш, двамата с баща ти сме приятели още от времето, когато той и Гай Марий се върнаха от изгнание. — Гостът млъкна, навярно за да потупа Брут по рамото, каза си подслушващата Сервилия; твърде добре знаеше как Карбон води мъжа й за носа. — Когато ти се ожени, баща ти ти купи къщата, за да не си пречите един на друг. Това, за което не се беше замислил тогава, бе самотата, на която сам се обричаше с подобна жертва. В крайна сметка двамата с него бяхте прекарали твърде дълго време заедно като, да речем, ергени. Представям си го да съжителства със снаха си — навярно скоро би се превърнал в голямо бреме за нея. Затова когато му писах, че го искам за свой проквестор, той с радост прие. Не мисля, че ти трябва да се чувстваш гузен. Баща ти е доволен от живота, който води в момента.

— Благодаря — въздъхна Брут.

— А сега, какво толкова важно се е случило, та трябваше лично да идвам?

— Изборите. Откакто Филип избяга от града, всички са отчаяни. Никой не иска да ръководи държавата, никой няма смелост да я ръководи. Затова си рекох, че ще е добре ти да се върнеш, поне за изборите. Не мога да намеря един-единствен човек, който да отговаря на изискванията и едновременно с това да иска да бъде консул! Никой човек с положение не желае да заема каквато и да е висока длъжност — ядосваше се Брут.

— Ами Серторий?

— Той е педант, знаеш го добре. Писах му в Синуеса, помолих го да се кандидатира за консул, но той отказа. По две причини. Едната я знаех — тази, че е действащ претор. Няма право да се кандидатира веднага за консул. За целта трябвало да минат поне две години. Надявах се да се освободи от скрупулите си, но той си намери и второ оправдание.

— И какво е това второ оправдание?

— Това, че Рим вече бил свършен, че той отказвал да управлява народ от страхливци и предатели.

— Добре се е изразил!

— Искал да стане управител на Близка Испания. Щял замине незабавно.

— Мамицата му и предателска!

Брут не обичаше подобни изрази и не знаеше как да отвърне. И понеже очевидно нямаше какво повече да каже настъпи известно мълчание.

Сервилия не издържа и надникна през пролуката в дървения капак на прозореца. Карбон и съпругът й стояха от двете страни на писалището. Биха могли да минат за братя, разсъждаваше тя: и двамата бяха тъмнокоси и не особено стройни.

Защо, често се беше питала Сервилия, Съдбата не я бе обвързала с мъж с по-забележителна външност, такъв, в чиято политическа кариера тя да бъде сигурна? Брут отдавна се бе отказал от военната кариера. Беше му останала само политиката. Но най-доброто, на което се бе оказал способен, бе онзи закон за капуанците. Идеята не беше лоша, най-малкото внесе разнообразие в скучния политически живот миналата зима, но това не беше достатъчно Марк Юний Брут да запише името си сред великите народни трибуни — като вуйчо й Марк Ливий Друз например.

Брут беше избран за съпруг на Сервилия от вуйчо Мамерк, въпреки че самият вуйчо Мамерк като предан последовател на Сула се намираше с него в Гърция, когато стана време за женене на най-голямото от шестте деца, на които бе станал по неволя настойник. Тогава Сервилия живееше в Рим под формалното попечителство на своята далечна и обедняла братовчедка Гнея, а всъщност под непрестанния тормоз от страна на ужасната й майка — Порция Лициниана! Случи ли му се на човек да бъде опекун на чужди деца, където и на света да се намира, може да е сигурен, че семейната чест няма да бъде докосната с пръст, ако отрочетата са под контрола на Порция Лициниана! Дори родната й дъщеря Гнея, вместо да разцъфти, от ден на ден все повече и повече се свиваше в моминската си черупка.

Та всъщност леля Порция бе посрещала кандидатите за ръката на Сервилия още преди девойката да е навършила осемнайсет. Тя единствена предаваше нужната информация на вуйчо Мамерк, заедно с всички свои проницателни наблюдения относно добродетелността, високия морал, предпазливостта, трезвостта и всички останали качества, които й се искаше да открие у годеника. И макар Порция Лициниана да не бе тъй нетактична, че открито да посочи кого от кандидатите намира за най-подходящ, именно според нейните проницателни наблюдения вуйчо Мамерк изгради своето мнение по въпроса. В крайна сметка Сервилия разполагаше с огромна зестра и се радваше на изключително благородно патрицианско потекло. Освен това, споделяше Порция пред вуйчо Мамерк, самата Сервилия имала с какво да привлече погледите върху себе си.

Та вуйчо Мамерк избра най-лесното: съгласи се с предложението на мъжа, когото Порция най-упорито му бе препоръчвала с намеци и недомлъвки: Марк Юний Брут. Вече беше прехвърлил трийсетте, заседаваше в Сената, следователно бе надживял лудориите на младостта и склонността към изневери; когато баща му си отидеше от този свят (а Порция Лициниана предричаше това да стане всеки момент), Марк Юний щеше да застане начело на почтена и знатна фамилия (пък макар и плебейска), разполагаща с достатъчно богатства.

Самата Сервилия не го беше виждала, не й беше позволено да се срещне с годеника си дори и след като Порция я осведоми кой е той. С Брут се запознаха в деня на сватбата. Прилагането на тази архаична традиция не се дължеше единствено на строгата пазителка; Сервилия трябваше да изтърпи докрай жестокото наказание, което й бяха наложили още в ранното детство. Понеже навремето беше служила доброволно като шпионин в полза на отреклия се от децата си Квинт Сервилий Цепион — нейния баща, — вуйчо Друз, който я бе приел в дома си, я бе наказал с нещо като домашен арест: нито за миг през цялото си съществуване Сервилия нямаше право да стои сама. Не й даваше отделна стая, нямаше свое собствено пространство, не й се позволяваше да напуска къщата без придружител. А тогава тя беше още дете, далеч от всякаква мисъл за женитба. Много скоро след това всички нейни роднини — майка, баща, леля, вуйчо, баба, доведен баща — един след друг бяха измрели, но наказанието продължаваше да се прилага.

Ето защо Сервилия с нетърпение очакваше своята сватба. Толкова й се искаше да напусне дома на вуйчо си Друз, че дори не я интересуваше за кого ще се омъжи. За нея той беше преди всичко друго освободител от жестокото детство. Когато научи името му обаче, тя затвори очи и блажено въздъхна. Годеникът беше човек с нейното обществено положение, а не — както навремето й се беше заканил вуйчо Друз — първият селяк, който се появи. За щастие вуйчо Мамерк не виждаше причина да омъжи племенницата си за недостоен съпруг; още по-малко — Порция Лициниана.

Сервилия се премести в дома на Марк Юний Брут, изпълнена с признателност. Донесе му зестра от двеста таланта, пет милиона сестерции. Нещо повече — зестрата си оставаше при всички случаи нейна. Вуйчо Мамерк я беше вложил в сигурни ръце, за да може племенницата му да разчита на постоянни доходи. След смъртта на Сервилия наследството й щеше да бъде поделено между дъщерите й. Колкото до съпруга й Брут, той имаше достатъчно пари, така че нямаше от какво да се оплаква. Имаше жена от видна патрицианска фамилия, която при това сама щеше да плаща за капризите си — дали желае роби, дрехи, бижута или вили в провинцията, Сервилия щеше сама да си ги плаща. Неговите пари си бяха за него!

Като се изключи свободата да върши каквото иска и да се среща, с когото пожелае, бракът на Сервилия се оказа лишен от радости. Съпругът й беше прекарал твърде дълго време като ерген, при това без майка, която да се грижи за дома му. Беше уредил живота си така, че място за жени просто не оставаше. Никога нищо не споделяше със Сервилия, дори и физическите удоволствия. Ако канеше приятели на вечеря, молеше я да не се показва в трапезарията. В кабинета му й беше забранено да пристъпва. Никога не я викаше да обсъждат заедно семейните дела. Никога не се хвалеше пред нея каква нова вещ си е купил, отиваше ли на почивка в провинцията, никога не я вземаме със себе си. Колкото до плътските контакти, е, случваше се да я посети в леглото. Приучена да живее в постоянното присъствие на чужди хора, Сервилия изведнъж установи, че подобна самостоятелност я потиска и я кара да се чувства още по-самотна. Тъй като мъжът й беше свикнал да спи сам, тя дори нямаше с кого да споделя страха си от гробното мълчание в спалнята.

Та в крайна сметка съпружеският живот се оказа поредната вариация на онази тъжна тема, която я бе преследвала от съвсем малка: чувството за непотребност и незначителност. И понеже от малка Сервилия се бе научила да привлича внимание с лошите си постъпки, тя се постара да бъде зла с всички, с които можеше да си го позволи. Никой роб или робиня в къщата не беше в безопасност. Единствено със съпруга си Сервилия беше мила и добра, защото знаеше, че не я обича, а имотните им отношения правеха развода лесен. Но колкото любезно се държеше тя с Брут, толкова брутална бе с всички останали.

Все пак мъжът й си беше свършил работата. Две години след сватбата Сервилия забременя. Също както майка си се оказа достатъчно здрава, за да ражда без проблеми. Самото раждане й се стори далеч от онези предсмъртни мъки, с които цял живот я бяха плашили. Бяха й нужни седем часа една ледена мартенска нощ, за да се освободи от сина си, но вместо да заспи, изчака да го изкъпят.

Нищо чудно как малкият Брут зае цялото празно пространство на никому непотребното й сърце. Нищо чудно, че не даваше на друга жена да го кърми, да се грижи за него. Люлката му бе пренесена в нейната спалня, пелените му се сменяха единствено от нея.

Защо тогава Сервилия толкова държеше да чуе какво се говори в кабинета, та мръзнеше под колонадата през този късен ноемврийски ден? Едва ли защото толкова я вълнуваше политическата кариера на съпруга й. По-скоро защото той беше бащата на обичния й син, а тя се бе зарекла пред боговете да бди над наследството, репутацията и бъдещото му щастие. Това означаваше, че трябва да се осведомява за всичко. Нищо не биваше да убегне от погледа й! Най-малко политическите ходове на мъжа й.

Сервилия нехаеше за Карбон, но си даваше сметка, че той е човек с тежест. Бе имала случай да се увери, че е склонен да защитава личния си интерес пред този на държавата; за жалост не беше сигурна дали Брут е способен да го прецени с нейния поглед. Идването на Сула в Италия дълбоко бе разтревожило Сервилия, защото тя притежаваше вроден усет към политиката и виждаше бъдещето далеч по-ясно, отколкото мнозина мъже, прекарали половината си живот в Сената. Бе сигурна в едно: Карбон не разполагаше с достатъчно власт и енергия, за да задържи Рим единен пред надвисналата опасност.

Сервилия се отдръпна от прозореца. Коленичи на леденостудените плочки и отново се заслуша. Заваля сняг, което беше добре: гъстата пелена на снежинките щеше да я откъсне от шетащата напред-назад в отсрещния край на градината прислуга — там, където беше кухнята. Не че се страхуваше да не я разкрият: където и да я завареха, никой от робите не би посмял да й държи сметка. По-скоро й беше неприятна мисълта как властна жена като нея се принуждава да клечи на студа под прозореца на мъжа си, за да подслушва. Робите не биваше да си променят представите за господарката.

Изведнъж Сервилия застина и наостри слух. Карбон и Брут сменяха темата!

— Сред онези, които са навършили годините за претори има неколцина свестни — обясняваше Брут. — Каринат и Дамазип са способни и популярни в обществото.

— Ами! — не се съгласи с него Карбон. — И те като мен позволиха на онова безбрадо момче да ги бие. Но за разлика от мен бяха предупредени, че младият Помпей е не по-малко безскрупулен от баща си, при това десет пъти по-талантлив. Ако Помпей се кандидатира за претор, ще спечели повече гласове от Каринат и Дамазип взети заедно.

— Не Помпей, а ветераните му спечелиха сраженията — възрази Брут.

— Дори така да е, Помпей е достатъчно мъдър, за да ги остави сами да се оправят. — Личеше си, че Карбон твърде сериозно възприема този въпрос, затова побърза да смени темата. — Не ме вълнуват преторите, Бруте. Тревожи ме кой ще стане консул. И то заради твоите мрачни предсказания. Ако стане нужно, ще се кандидатирам аз. Но кого да взема за колега? Кой в този проклет град ще ми помогне да изплувам, вместо да ми виси като камък на шията? Напролет ще се води жестока война, в това поне можем да сме сигурни. Сула бил тежко болен, но хората, които ме осведомяват, твърдят, че докато се стопят снеговете, здравето му ще бъде по-добро.

— Не само болестта е причина да не бърза — каза Брут. — Из Рим се разнесоха слухове, че той нарочно се бавел, за да даде време на римските граждани да капитулират доброволно.

— Тогава напразно се е бавил! — избухна Карбон. — Стига с тия празни разсъждения! Кого да избера за втори консул?

— Никого ли нямаш предвид?

— Никого. Трябва ми човек, способен да вдъхва доверие у народа. Човек, който да убеди младежта да влезе в армията, а старите хора — да съжаляват, че не могат да сторят същото. Човек като Серторий. Но ти си категоричен, че той няма да се съгласи.

— Ами Марк Марий Гратидиан?

— Той е Марий само по име, а това не е достатъчно. Предпочитам Серторий, защото е една кръв с покойника.

Отново настъпи мълчание. Брут си пое дълбоко дъх и Сервилия остана неподвижна. Не биваше да изпусне нито дума.

— Ако ти трябва роднина на Марий — изрече бавно Брут, защо да не е младият Марий?

Отново настъпи мълчание, този път като след гръм. Най-накрая Карбон отвърна:

— Не е възможно! Ама, Бруте, той едва ли има и двайсет години!

— Двайсет и шест, ако трябва да сме точни.

— Не му достигат още четири, за да влезе дори в Сената!

— В законите никъде не е записано, че човек трябва да има определена възраст, за да заеме даден пост. Всичко въпрос на традиция. Затова предлагам Перперна веднага да го включи в сенаторските списъци.

— Но той не може да се мери с баща си! — възкликна Карбон.

— Има ли значение? А, Гней Папирий? Има ли? Признавам, че идеалният представител на фамилията е Серторий — никой в Рим не може по-добре от него да командва армията; никой не се ползва с повече уважение сред войниците. Но той не желае да се кандидатира. И кой друг остава, освен младият Марий?

— С него всички ще желаят да воюват — разсъждаваше Карбон.

— И ще се бият като спартанците на Леонид.

— Мислиш ли, че ще успее?

— Мисля, че поне ще иска да опита.

— Искаш да кажеш, че той вече се е предложил за консул?

Брут се засмя, което не му се случваше често.

— Не, Гней Папирий, разбира се, че не! Той може и да е надут човек, но не е много амбициозен. Искам да кажа, че ако ти просто отидеш и поговориш с него по въпроса, младият Марий би се съгласил веднага. Животът досега не му е представял случай да съперничи на баща си. Подобна възможност ще му позволи поне в едно отношение да го надмине — Гай Марий се добра до консулската длъжност на стари години. Синът му ще бъде по-млад дори от Сципион Африкански навремето. Независимо дали ще се справи или не, това само по себе си е достатъчна слава.

— Да постигне и половината от това, което постигна навремето Сципион, Рим пак ще се чувства в безопасност.

— Не се надявай да откриеш у младия Марий Сципион Африкански — предупреди го Брут. — Сципион никога не би убил началника си в гръб, както това стори Марий.

Карбон се засмя:

— Ако не друго, то поне Цина извади тогава късмет Старият Марий го затрупа с пари, само и само да не повдига обвинение в убийство.

— Да — продължи Брут с най-сериозен тон. — Но нека случаят ти служи за обица на ухото. Като твой колега младият Марий може да ти създаде и проблеми.

— Да не му показвам гърба си, това ли ме съветваш?

— Да не му даваш да командва твоите легиони. Нека първо докаже, че го бива за пълководец.

След което столовете на двамата изскърцаха. Сервилия се изправи и хукна към затоплената си стая, където младото момиче, което переше пелените на малкия Брут, бе използвало възможността да го вземе в скута си.

Сервилия изпадна в ярост. Вдигна ръка и я стовари с такава сила върху лицето на момичето, че опрялата се на люлката робиня залитна и изпусна детето. Малкият Брут щеше да тупне на пода, ако майка му не го беше грабнала. След което го притисна към гърдите си и подгони слугинята.

— Още утре ще те продам! — крещеше Сервилия из колонадата, която обикаляше вътрешния двор с градината. Но внезапно извика: — Дите! Дите!

Слугата, чието пълно име беше Епафродит, но господарите за по-кратко го наричаха Дит, притича незабавно.

— Да, господарке?

— Това момиче — галката, която прати да пере дрешките на Бебе… Искам да я нашибаш с камшик и да я продадеш като лоша робиня.

Той я зяпна.

— Но, господарке, тя е прекрасна робиня! Не само, че пере добре, но е напълно отдадена на Бебе.

Сервилия го удари, след което започна да го ругае:

— Слушай какво ти говоря, тлъста, угоена гръцка свиньо! Когато ти заповядам нещо, ще се подчиняваш, без да възразяваш! Само да посмееш да хленчиш пред Марк Юний ще съжаляваш, задето си се родил. Сега отведи момичето в стаята си и ме изчакай. Знам, че я харесваш, затова ако не те наблюдавам, няма да я набиеш, както трябва.

На лицето му се бяха отпечатали пръстите й, но не толкова шамарът, колкото последните й думи накараха Епафродит да занемее. Щом господарката му млъкна, гъркът веднага хукна да изпълнява заповедта.

Сервилия не повика друга робиня; вместо това уви бебето в дебел вълнен шал и го взе със себе си в стаята на слугата. Момичето бе вързано и със сълзи на очи Епафродит започна да го налага под каменния поглед на господарката. От ударите на камшика кожата на робинята почервеня и пръски кръв започнаха да хвърчат. Побелелият от падащия сняг двор ехтеше от писъците на момичето, като дори снежинките не можеха да скрият грозната сцена. Никой обаче не посмя да се обади, дори господарят, който, както предполагаше Сервилия, беше излязъл заедно с Карбон, за да посетят младия Марий.

Най-накрая тя кимна и ръката на иконома безпомощно се отпусна. Господарката стана от мястото си да огледа отблизо как си е свършил работата.

— Добре! — заключи тя доволно. — Няма смисъл да я продаваме, никой не би дал и сестерция за нея. Разпъни я на кръст. Ей тук, в градината. Нека ви служи за назидание. Няма да й строшиш краката! Нека умира бавно.

След което Сервилия се отправи към покоите си. Там разсъблече малкия Брут и му смени ленените пелени. Взе го в скута си и започна да му се любува. От време на време го целуваше и му нареждаше важни, наставнически слова.

Двамата бяха красива гледка — малкото мургавичко детенце в скута на дребната си мургава майка. Сервилия беше красива жена със стегнато, добре оформено тяло и дребно, издължено лице с тънки устни и тежки клепачи, които сякаш криеха милион тайни. За разлика от майка си детето не беше хубаво. С грозновато лице и безизразен поглед, то минаваше за „добро бебе“, защото не плачеше и не пречеше на околните.

Така ги и завари Брут, след като се върна от гостуването си у младия Марий. Без да каже дума, изслуша разказа за небрежната робиня и смъртното й наказание. Той никога не се беше месил в отношенията на жена си с прислугата (едно беше сигурно, откакто беше женен за Сервилия домът му беше много по-добре поддържан), затова не посмя да отмени присъдата на момичето. Когато малко по-късно извика слугата при себе си, дори не спомена за побелялата човешка фигура в двора.

— Цезаре! Къде си, Цезаре?

Младежът излезе бос от някогашния кабинет на баща си. Беше облечен само по туника и изглеждаше изнервен, защото майка му беше прекъснала заниманията му.

Навлякла няколко ката дебели вълнени дрехи, тя се грижеше много повече за телесното му състояние, отколкото за духа му.

— Гол ще ми ходиш! Поне чехли да си беше сложил! Цезаре, хороскопът ти предсказа, че ще бъдеш повален от изключително тежка болест. Защо трябва сам да изкушаваш господарката Фортуна да изпълни своите зли намерения? Хороскопите се изготвят при раждането на човек, за да знае как той да се пребори с потенциалните опасности. Бъди така добър да се облечеш.

Аврелия наистина се притесняваше от тези неща, затова Цезар й се усмихна с чаровната си усмивка — единствения начин да й се извини, без да засяга собствената си гордост.

— Какво е станало? — попита той. От пръв поглед разбра, че работата му в кабинета ще трябва да почака; майка му се канеше да излиза.

— Леля Юлия ни вика у дома си.

— В този час? И в това време?

— Радвам се, че поне си обърнал внимание на времето! Което очевидно не е причина да се облечеш по-добре.

— В стаята гори мангал. Не един, ами два.

— Тогава бягай на топло и се обличай. Тук става течение. — Преди Цезар да се е обърнал, Аврелия допълни: — Най-добре намери и Луций Декумий. Всички трябва да отидем.

Това „всички“ включваше и двете сестри на Цезар, което го изненада. Значи предстоеше истинско семейно събиране! Канеше се да каже, че Луций Декумий не е необходим, но предпочете да си замълчи. Така или иначе не можеше да убеди майка си в нищо, защо да си хаби думите? Аврелия винаги знаеше по-добре…

След няколко минути Цезар се показа отново на вратата, облечен в жреческите си одежди на фламин Диалис. В мразовит ден като този му се налагаше да сложи три туники отдолу, дебели вълнени гащи и чорапи, но иначе трябваше да спазва обичая: груби зимни галоши без връзки и тежко наметало, което заменяше традиционната тога. Наметалото, наречено „лена“, представляваше голямо, кръгло парче плат с дупка за главата по средата, обшито с широки алени и тъмночервени ивици. Лената стигаше, до коленете и скриваше ръцете му, което поне му спестяваше (опитваше се Цезар да открие някакво предимство в омразната си дреха) вълнените ръкавици през зимата. На главата си жрецът на Юпитер носеше тъй наречения „апекс“ — шлем от слонова кост със заострен като копие край, на който стоеше забучено кръгло парче дебел вълнен плат.

От деня на официалното си възмъжаване Цезар трябваше да се примири с множество свещени забрани, свързани със свещеническите му функции: нямаше право да тренира на Марсово поле, нямаше право да се докосва до железни предмети, нямаше право да носи връзки и ремъци по себе си, нямаше право да вика на кучетата по улицата, обувките му трябваше да са от кожата на животни, убити по случайност, а не нарочно, а на трапезата му се поднасяха ограничен брой ястия. Трябваше да се мъчи с бръснач от бронз, а за да не се спъва постоянно по улицата, сам си беше измислил ботуши, които хем да не се връзват, хем да не се измъкват от краката му.

Дори майка му имаше само бегла представа до каква степен младият Цезар ненавиждаше жреческата си длъжност, която го бе обрекла на доживотно затворничество. Когато на петнайсет години и половина напусна юношеската възраст, той бе приел върху себе си безсмислените тегоби на фламина, без да покаже ужаса и погнусата си. Тогава дори Аврелия се бе подлъгала и си бе позволила да си отдъхне с облекчение. Синът й бе успял да превъзмогне младежкото си разочарование. Това, което не знаеше, бе, че Цезар е приел присъдата си единствено заради гражданското си и родово самосъзнание на римски патриций. Това означаваше две неща: че ще изпълнява абсолютно всичко, което му повелява традицията, и че ще се съобразява със старите суеверия. Цезар беше длъжен да се подчини! Ако се възпротивеше на своята съдба, тя завинаги щеше да му обърне гръб. Фортуна никога не би се усмихнала на неговите начинания, следователно той никога нямаше да успее. Макар и осъден доживотно, Цезар продължаваше да се уповава на своята съдба, която щеше да му посочи пътя… Ако той съвестно си изпълняваше задълженията пред върховния римски покровител — Юпитер Оптимус Максимус.

И все пак послушанието не означаваше примирение, както се заблуждаваше Аврелия. Послушанието означаваше единствено, че от ден на ден Цезар се изпълваше с все по-голяма ненавист към длъжността си. И то не за друго, а защото законът всячески му забраняваше да се раздели с нея. Старият Гай Марий бе намерил начин да му надене хомота, само Фортуна можеше да го отърве.

Цезар беше на седемнайсет, седем месеца му оставаха да навърши осемнайсет, но изглеждаше доста по-възрастен. Вече беше възприел маниерите на високомерен сенатор, който не само е бил консул, но смята да се кандидатира за цензор. За това помагаха, разбира се, високата му снага и широките рамене. Баща му беше починал преди две години и половина, което означаваше, че той вече е глава на семейството. Ролята му прилягаше. Момчешката му красота се бе запазила, макар Цезар да се бе превърнал в истински мъж — носът му се бе издължил, за да стане типично римски, прикривайки нежните му черти, които биха представлявали тежест за човек с неговите амбиции — да бъде добър войник, голям държавник, голям почитател на жените.

Семейството му вече се бе събрало в приемната и се готвеше да тръгне из студените улици на Субура. Отсъстваше единствено единайсетгодишната му съпруга Цинила, която все още бе смятана за твърде малка, за да участва в родовите съвещания. Но и тя бе дошла да ги изпрати — единствената дребна и тъмнокоса представителка на дома. Когато Цезар се появи на вратата, погледът на черните й като въглен очи веднага се стрелна към него. Той обожаваше съпругата си, затова отиде първо при нея, вдигна я и я целуна по бузата. Вдиша дълбоко, за да се наслади на детския й дъх, все едно не му беше жена, а малкото му дете.

— Все така обречена да си стоиш вкъщи! — целуна я Цезар втори път.

— Някой ден ще порасна — усмихна му се Цинила и на бузите й се появиха трапчинки.

— Разбира се, че ще пораснеш! И тогава ще бъдещ по-важна дори от майка ми, защото ти ще си стопанката на дома — остави той детето на земята, погали го по гъстите черни коси и намигна на Аврелия.

— Няма да бъда стопанка на този дом — напомни му тържествено Цинила. — Ще бъда фламиника Диалис и ще се грижа за Държавния дом.

— Вярно — съгласи се Цезар. — Как можах да забравя?!

След което излезе навън под сипещия се сняг и пое покрай малките дюкянчета, подслонили се в голямата, многоетажна сграда, собственост на Аврелия. Трябваше да отиде до ъгъла, където имаше малка триъгълна постройка. На пръв поглед приличаше на кръчма, но не беше: вътре се помещаваше Колегията на братята от кръстопътя. Въпросните братя се грижеха за всичко, материално и духовно, във връзка с кръстовището, най-вече за високия като кула олтар в чест на Ларите и големия фонтан, чиито водни струи бяха замръзнали на огромни синкави блокчета.

Луций Декумий седеше на обичайното си място зад масата в далечния ляв ъгъл на просторното и чисто заведение. Напоследък косите му бяха посивели, но по лицето му все още нямаше нито една бръчка. Наскоро Декумий бе въвел двамата си синове в Братството и сега ги запознаваше със задълженията им. Двамата седяха от двете му страни подобно на лъвовете пред статуята на Великата богиня — тържествени, с прибрани нокти, светлокоси, дългокоси, със светли очи. Не че Луций Декумий можеше да мине за въплъщение на богинята! Той си беше все така дребен и незабележим; синовете му приличаха много повече на майка си — едра жена от келтски произход, родом от италийския североизток. Ако човек не го познаваше, никога не би предположил какъв е в действителност: смел, аморален тип, способен да се измъква от всякакви ситуации, високоинтелигентен и предан на приятелите си.

Тримата Декумий посрещнаха с усмивка младия Цезар, но само старият Луций Декумий стана от мястото си да го посрещне. Провирайки се между масите и столовете, той застана пред Цезар, надигна се на пръсти и го целуна с нежност, каквато не таеше дори за родните си синове. Отнасяше се бащински към младежа.

— Момчето ми! — зарадва се той и пое ръката на Цезар.

— Здрасти, татенце — усмихна му се младежът, вдигна ръката на Декумий и допря хладното си лице до пръстите му.

— Да не би пак да си мел къщата на някой покойник? — попита Луций Декумий, имайки предвид жреческите му одежди. — Намерили хората в какво гадно време да умират! Ще пийнеш ли винце да се сгрееш?

Цезар се намръщи в лека погнуса. Така и не беше свикнал с виното.

— Нямам време, татенце. Дошъл съм да вземе със себе си неколцина от братята. Трябва да отведа майка си и сестрите си в дома на Гай Марий, а майка ми все още не вярва, че мога сам да се справя.

— И е напълно права — просветнаха игриви искрици в очите на Луций Декумий. Кимна към двамата си синове, които веднага станаха от масата. — Обличайте се, младежи! Ще водим дамите в дома на Гай Марий.

Луций Декумий Младши и Марк Декумий не се сърдеха на баща си, че има слабост към Гай Юлий Цезар. Двамата кимнаха и дружески потупаха Цезар, докато се разминаваха.

— Ти няма нужда да се разкарваш, татенце — опита се да го спре Цезар. — Стой си на топло край огнището.

Но той не го послуша.

— Къде е загубеният Бургунд? — попита Декумий, докато излизаха.

Цезар се засмя.

— Отсъства. Пратихме ги двамата с Кардикса в Бовила. Жената късно роди, но оттогава не е престанала да се плоди. Откакто се харесаха с Бургунд, всяка година има бебенце. Вече чакаме четвъртото.

— Така поне ще си имаш лична охрана, когато станеш консул.

Цезар потръпна, но не от студ, а от яд.

— Аз консул няма да стана — напомни той на Декумий, но след това се изправи и реши да се пошегува: — Майка ми постоянно натяква как сме отглеждали семейство титани. Като ги знам колко ядат, не се и съмнявам.

— Но са добри.

— Да, добри са.

Вече бяха стигнали дома на Аврелия и изведоха жените на улицата. Много богати римлянки биха предпочели в подобно време да се придвижват с носилка, но в рода на Юлиите на това се гледаше с лошо око. Трите дами се запътиха пеша по улицата, донякъде улеснени от двамата синове на Декумий, които отъпкваха снега пред тях.

Форумът беше пуст и изглеждаше доста странно с шарените си колони, фасади и покриви, затрупани от снега.

Групичката пое нагоре към Хълма на банкерите, минаха през широката порта Фонтиналис и се озоваха пред дома на Гай Марий. Дворът на голямата къща беше от задната страна, затова влязоха направо в приемната, където се освободиха от натежалите си от снега дрехи (с изключение на Цезар, задължен да стои постоянно с лената си). Луций Декумий и синовете му бяха отведени от слугата Строфант, за да се почерпят, докато Цезар и жените бяха поканени в атрия.

Ако времето не беше толкова студено, може би щяха да останат там, защото часът за вечеря беше минал, но през отворения квадрат в покрива нахлуваше зимният мраз и басейнчето в средата на помещението се беше превърнало в ледено огледало.

Младият Марий се показа на една от вратите, за да ги посрещне и покани в трапезарията, където било по-топло. Цезар бегло отбеляза вълнението по лицето на братовчед си и си каза, че това е на добро. Марий беше на неговия ръст, но беше набит като баща си, със сиви очи и красиво лице. Беше доста по-привлекателен от баща си, но му липсваше онзи тайнствен чар, който бе направил от стария Гай Марий един от най-великите римляни. Векове трябваше да минат, разсъждаваше Цезар, преди учениците да престанат да изучават славните подвизи на Гай Марий. Нямаше да е такава съдбата на сина му.

Цезар ненавиждаше дома на братовчед си заради дългите месеци, които беше прекарал в него. Докато другите момчета на неговите години безгрижно се бяха забавлявали на Марсово поле, той трябваше всеки ден да се явява в дома на покойния си чичо, за да прави компания на престарелия и изпълнен със злоба Марий. И макар лично Цезар да бе измел дома със свещената си метла, зловещото присъствие на покойника все още се усещаше между стените. Или поне той така си внушаваше. Навремето бе обичал Марий и искрено му се беше възхищавал. Но сетне Марий нарочно посочи него за жрец на Юпитер и така с един-единствен удар завинаги го лиши от възможността да му съперничи по слава и величие. Да не се докосва до желязо, сиреч до оръжие, да няма право да гледа мъртъвци, сиреч да воюва, такава беше съдбата на Юпитеровия жрец! На петнайсет години Цезар беше сенатор, но без правото да се кандидатира, за която и да е от римските магистратури — такава беше съдбата на Юпитеровия жрец! Негова беше честта да бъде уважаван, без сам да е заслужил с нищо това уважение, фламин Диалис не беше свободен гражданин, а роб на държавата, заложник на старите традиции, закони и обичаи.

Разбира се, колкото и да ненавиждаше дома, в който живееше, Цезар продължаваше да обожава своята леля Юлия, сестра на баща му и вдовица на Гай Марий. След майка си нея най-много обичаше на света. Ако любовта беше само чувство, то Цезар обичаше Юлия повече, отколкото Аврелия. Майка му заемаше постоянно място в мислите му, защото беше съперник и съюзник, критик и съветник, във всеки случай човек равен на него самия. Докато леля Юлия го прегръщаше и го целуваше, радваше му се и го топлеше с погледа на красивите си сиви очи, в които не се четеше укор или неодобрение. Цезар дори не можеше да си представи живота без майка си или без леля си.

Юлия и Аврелия предпочетоха да седнат една до друга на обща кушетка. Чувстваха се неудобно, защото бяха жени, а в римското общество на жените не се позволяваше да се хранят легнали. Двете седнаха като на тръни на самия ръб.

— Нямате ли столове? — попита Цезар братовчед си, който носеше възглавници, та да могат майка му и леля му да се облегнат.

— Благодаря, племеннико, но възглавниците са достатъчни — както винаги Юлия се опита да изглади недоразумението. — Не мисля, че в цялата къща ще се намерят столове за всички ни! Това си е направо женско събрание.

Неоспорима истина, призна си с известна ирония Цезар. В целия род мъжете бяха само двама — той и Марий Младши. И двамата единствени синове на покойните си бащи.

Жените бяха доста повече. Една до друга бяха седнали две от най-представителните римски дами — Юлия и Аврелия. И двете бяха слаби и високи, но докато Юлия носеше със себе си вродената грация на Цезарите, Аврелия бе придобила своя делова походка и стил. Юлия имаше светлокестеняви, почти руси коси и големи сиви очи, а красивите й черти можеха да служат за модел на статуята на Клелия на Форум Романум. Аврелия имаше лъскави тъмни коси и изключително красиво лице, което навремето бе карало мъжете да я сравняват с Елена от Троя заради стойката й на гръцка богиня. Дългите й черни мигли пък криеха очи, за които многото кандидати за ръката й настояваха, че са пурпурни на цвят.

Юлия беше на четиридесет и пет, Аврелия — на четиридесет. И двете бяха овдовели при доста трагични, затова пък и доста различни обстоятелства.

Гай Марий бе покосен от третия мозъчен удар, но не и преди да подеме кървава оргия, каквато Рим никога нямаше да забрави. Всички врагове, до които се беше добрал, бяха платили с живота си. Дори беше посегнал и на свои приятели. Дървената трибуна на рострата беше окичена с главите на жертвите.

Съпругът на Аврелия беше един от най-преданите поддръжници на Цина след смъртта на Марий. Пък и нямаше как другояче, след като Цина беше дал по-малката си дъщеря на сина му. Гай Юлий Цезар Старши беше заминал за Етрурия, за да набира войска, когато една сутрин в Пиза се навел да си завърже обувката и умрял. Официалното заключение на тамошните лекари било мозъчен кръвоизлив. Бяха изгорили трупа му на кладата, без дори да известят роднините му, и едва след това прахът му беше пратен в Рим. Аврелия дори не знаеше за смъртта на мъжа си, когато пратеникът на Цина почука на вратата й, за да й предаде погребалната урна. Как възприе тя това, какво чувстваше, никой така и не разбра. Дори родният й син, който тогава не бе навършил и петнайсет години, не можеше да каже. Аврелия никога не бе плакала пред други хора, изражението на лицето й никога не се беше променило. Защото тя таеше всичко дълбоко в себе си. Синът й беше единственото човешко същество, към което Аврелия изразяваше някакви чувства.

Младият Марий нямаше сестра, докато Цезар имаше две по-големи от него. И двете приличаха на леля си Юлия.

Юлия Старша, или Лия, беше на двайсет и една години, но по очите й можеше да се познае, че добре познава живота. И имаше защо. Първият й съпруг беше обеднял патриций на име Луций Пинарий, който беше запленил сърцето й още в девически години. С известни възражения родителите й се бяха съгласили тя да се омъжи за него, скоро след което Лия му роди син. Малко след това щастливо събитие (което не се оказа достатъчно бащата да се откаже от своите младежки слабости) Луций Пинарий умря при загадъчни обстоятелства. Хората вярваха, че е бил убит от някой свой приближен, но доказателства така и не се намериха. На деветнайсет години Лия остана вдовица, при това толкова бедна, че се принуди да се върне в дома на майка си. Но между сватбата и смъртта на Пинарий бе умрял и баща й, така че думата в семейството вече имаше друг човек. Оказа се, че невръстният й брат е доста по-упорит и последователен човек, отколкото бе навремето баща им. Малкият Цезар каза, че сестра му ще се омъжи втори път, само че за човек, който той й избере.

— Очевидно — беше казал той, — че ако те оставя сама да избираш, ще си хванеш още някой идиот.

Как точно бе намерил Квинт Педий Цезар, никой не разбра (макар някои да подозираха, че запознанството им се дължи на Луций Декумий, който дори и да беше представител на четвъртата класа, имаше доста приятели сред висшите кръгове). Така или иначе Педий се появи един ден в Дома на Цезарите и се ожени за овдовялата голяма сестра на фламина. Младоженецът беше богат и уважаван конник от Кампания, който нямаше аристократично по-текло, но семейството му се ползваше с добро име. Педий не беше красавец. Не беше и интересна личност, при това не беше млад. Обаче разполагаше с огромно имущество и нямаше как да не се благодари на съдбата, че го срещнала с красива млада жена като Юлия, при това наследница на една от най-старите патрициански фамилии в Рим. Лия тежко преглътна, погледна петнайсетгодишния си брат и даде съгласието си. Дори на тези години Цезар знаеше как да внушава на хората край себе си, че не бива да му възразяват.

За щастие бракът се оказа сполучлив. Лия установи, че дори да не е красив, интересен и млад, Квинт Педий има с какво да я ощастливи. Едва сега тя откри какви предимства крие съвместният живот с по-зрял мъж, така че с времето започна да се привързва към скромната особа на съпруга си. Роди му син и до такава степен привикна на безгрижното си съществуване в семейното имение край Теан Сидицин, че когато Сципион Азиаген и Сула разположиха армиите си в съседство, отказа на майка си да се върне в Рим. Защото Аврелия, знаеше си Лия, имаше навика да налага диети, да тормози хората с физически упражнения, да принуждава всички край себе си — били те деца или внуци — да се съобразяват с вижданията й за ред и дисциплина. Разбира се, майка й пристигна лично в дома на зет си (изглежда, не и преди да се срещне случайно със Сула — случка, за която отказваше да говори) и Лия беше отведена в Рим. Но, уви, без синовете си; Квинт Педий бе предпочел да задържи двете деца при себе си в Теан.

Юлия Младша, или Ю-Ю, се бе омъжила тази година, съвсем скоро след осемнайсетия си рожден ден. И този път Цезар направи избора вместо нея. Макар сестра му отначало да се противеше, в крайна сметка той успя да я убеди. За втори път доведе в дома на майка си богаташ, този път представител на стара сенаторска фамилия. Годеникът принадлежеше към сенаторското съсловие, но не се увличаше от голямата политика. Родом беше от Ариция — градче, намиращо се по Апиевия път, малко след Бовила, където Цезарови притежаваха земи. Беше от латински произход, тоест нещо повече от обикновен кампаниен като Педий. Щом видя Марк Аций Балб, Ю-Ю престана да се съпротивлява. В сравнение с Квинт Педий той й се стори идеален — само на трийсет и седем, при това доста привлекателен.

В качеството си на сенатор Марк Аций Балб притежаваше, освен огромните си имения в Ариция и собствена къща в Рим — Ю-Ю се радваше на още едно предимство пред сестра си, а именно, че прекарваше по-голямата част от годината в големия град. Този зимен следобед, когато цялата фамилия беше повикана по спешност у леля й Юлия, Ю-Ю вече знаеше, че чака дете. Това не беше причина майка й да й спести ходенето пеша.

— Не е добре бременните жени да мързелуват — твърдеше Аврелия. — Това е основната причина за многото смъртни случаи при раждането.

— Аз пък си мислех, че причината се крие в яденето на фасул — подхвърли с известна ирония Ю-Ю, докато гледаше с тъга носилката, с която я бяха докарали от къщата на мъжа й в Карина до дома на майка й в Субура.

— Вярно е и едното, и другото. Лекарите-питагорейци са същинска напаст.

На семейното събиране присъстваше още една жена, която нямаше кръвна връзка с останалите, поне не и близка връзка. Казваше се Муция Терция и беше съпруга на младия Марий. Беше единствена дъщеря на Сцевола Принцепс Сенатус, но я наричаха Муция Трета, за да я различават от двете й известни лели, дъщерите на стария Сцевола Авгур.

Муция Терция не беше красавица, но бе лишавала не един и двама мъже от спокойния им сън. Кафеникавозелените й очи бяха твърде раздалечени, миглите още повече подчертаваха тази аномалия. Всъщност Муция нарочно подрязваше миглите си с египетската си ножичка. Тя беше умна жена и съзнаваше, че чарът й се дължи именно на физическите й странности. Дори дългият й прав нос не я правеше по-малко привлекателна. Широката уста на Муция също не отговаряше на римските разбирания; когато се усмихваше, хората оставаха с впечатлението, че изящните й зъби са повече от обичайното. Затова пък устните й бяха плътни и чувствени, а матовата й кожа се съчетаваше чудесно с тъмночервените й коси.

Цезар намираше Муция за хубава, а на седемнайсет години и половина той вече имаше богат опит. Нямаше жена в цяла Субура, която да не иска да сподели част от миговете си с толкова красив и представителен младеж като него, дори да държеше твърде много на чистоплътието. В скоро време целият град знаеше за тайните оръжия на младия фламин, които не само били доста внушителни, но и изключително добре използвани.

Това, което най-много привличаше Цезар у Муция Терция, беше тайнствеността, която я обграждаше. Колкото и да се опитваше да проникне до дъното на душата й, не успяваше. Тя често се усмихваше, но усмивката никога не достигаше до необикновените й зелени очи, а тя никога не издаваше с жестове или гримаси мислите си.

Беше се омъжила за Марий преди четири години, но показваше безразличие към съпруга си. Младият Марий като че ли имаше подобно отношение към нея. Двамата обичаха да си бъбрят за това-онова, но в разговорите им липсваха онези погледи, чрез които обикновено общуват истински близките хора. Те никога не посягаха един към друг, затова вероятно нямаха и деца. Ако съвместният им живот наистина бе лишен от всякакво чувство и желание, то Марий едва ли страдаше особено: похожденията му отдавна бяха публично достояние. Но как ли възприемаше Муция този факт? През тези четири години нито веднъж не бе плъзнала каквато и да е клюка за нея. Дали беше щастлива? Дали обичаше младия Марий? А може би го мразеше? Никой не можеше да каже, но Цезар оставаше с усещането, че жената е изключително нещастна.

Всички роднини се бяха разположили и погледите им се бяха насочили към Марий, който нарочно бе предпочел да седне на стол. Цезар също си взе стол, но седна доста далеч от братовчед си. Кушетките в стаята бяха подредени така, че Марий стоеше точно в средата, докато Цезар се настани близо до майка си. От мястото си не можеше да вижда лицата на семейството си, затова пък наблюдаваше Марий, Муция и слугата Строфант, който също присъстваше. Марий го беше поканил да седне, но робът бе отказал и стоеше до вратата.

Младият Марий облиза устни — знак, че е напрегнат и заговори:

— Днес следобед бях посетен от Гней Папирий Карбон и Марк Юний Брут.

— Доста странна двойка — прекъсна го нарочно Цезар; винаги бе държал братовчед му да се чувства неловко в негово присъствие.

Младият Марий го стрелна с гневен поглед, но това не бе достатъчно да изгуби нишката на мисълта си.

Само след секунда Цезар се оказа поставеният на място. Това, което Марий съобщи на роднините си, беше наистина зашеметяващо:

— Двамата ме помолиха да се кандидатирам за консул заедно с Гней Карбон. Обещах им да го сторя.

Всички присъстващи бяха изненадани. Цезар прочете смайването по лицето на сестрите си, неволния гърч на леля си и странния, неразгадаем поглед в красивите очи на Муция Терция.

— Сине мой, та ти още не си влязъл в Сената — възрази му Юлия.

— Ще вляза утре, когато Перперна ме включи в списъците.

— Но ти не си бил дори квестор.

— Сенатът е склонен да заобиколи това.

— Да, но ти нямаш нито нужния опит, нито нужните познания! — настояваше отчаяната Юлия.

— Баща ми е бил седем пъти консул. Израснал съм в средата на римски управници. Освен това Карбон притежава опит за двама.

В този миг се намеси Аврелия:

— А ние защо сме тук?

Марий отмести сериозния си, почти умоляващ поглед от майка си към леля си.

— За да обсъдя въпроса с роднините си! — отвърна й той, все едно не разбираше въпроса.

— Глупости! — ядоса се Аврелия. — Ти не само си решил, но вече си обещал пред Карбон. По-скоро ми се струва, че искаш да чуеш какво е донесла градската мълва за теб.

— Нищо подобно, лельо Аврелия!

— Разбира се, че е така! — подчерта тя.

Младият Марий се изчерви и се обърна отново към майка си. Протегна ръка към нея, все едно искаше тя да го защити.

— Мамо, това не е вярно! Обещах на Карбон да се кандидатирам, но… но аз винаги съм търсил мнението на роднините си! Винаги бих могъл да променя решението си!

— Ха! Няма да го промениш — прекъсна го Аврелия. Юлия я хвана за ръката.

— Тихо, Аврелия. Не искам гняв в дома си.

— Права си, лельо Юлия. Гневът е последното, от което имаме нужда — подкрепи я Цезар и за всеки случай се намести между майка си и Юлия. От това място можеше по-добре да следи реакциите на братовчед си. — И ти защо обеща на Карбон?

Въпросът му не притесни Марий.

— О, Цезаре, не ме вземай за глупак! — отвърна му с известно пренебрежение. — Съгласих се със същите мотиви, с които би се съгласил и ти, ако не носеше лена и апекс!

— Разбирам защо ти си мислиш, че бих се съгласил, но в действителност не бих го сторил. Всяко нещо с времето си, така смятам аз, че е най-добре.

— Не е законно — обади се неочаквано Муция.

— Законно е — Цезар изпревари Марий с отговора си. — Може да е против установените традиции и дори против лекс Вилия аналис, но това не значи, че е незаконно. Би могло да се смята незаконно, ако братовчед ми се добере до властта против волята на Сената или народа, и тогава би трябвало да го съдят. Но ако Сенатът и народът решат да отменят лекс Вилия, никой не може да ги спре. А точно това ще се случи. Римският сенат и римският народ ще приемат всички необходими закони; единственият, който ще приеме подобен избор за незаконен, е Сула.

Настъпи мълчание.

— Това е най-страшното — изрече с треперещ глас Юлия. — Ще се наложи да воюваш срещу Сула.

— Така и така ще воювам със Сула, мамо — възрази Марий.

— Но не и като избран представител на сената и народа. Да бъдеш консул означава да поемеш върху себе си най-тежката отговорност — ти ще си този, който ще командва римската армия. — Една сълза плъзна по бузата на Юлия. — Сула ще съсредоточи цялото си внимание върху теб! Не го познавам толкова добре, колкото го познава леля ти Аврелия, но имам представа що за човек е. Навремето дори го харесвах, тогава, когато се грижеше за баща ти, спомняш си, че и такова време имаше. Сула беше способен да изглади всички малки проблеми, които баща ти беше склонен да създава. Беше доста по-търпелив и предвидлив от него беше и човек с голямо достойнство. Но между баща ти и Сула има нещо твърде общо — когато мирните средства се окажат недостатъчни, когато решат, че не могат да разчитат на закона и народната подкрепа, и двамата са — или по-точно бяха — еднакво решени да постигнат целите си с цената на всичко. Затова и двамата нападнаха Рим. Ето защо и Луций Корнелий ще атакува Рим повторно, ако ние изберем подобна политика… ако изберем за консул теб. Самият факт, че си бил избран именно ти, ще означава единствено, че Рим е решен да се бие докрай, че мирът е невъзможен. — Юлия въздъхна и избърса сълзата. — Само заради Сула ми се иска да промениш решението си, Гай. Ако беше на неговите години, ако имаше неговата подготовка, може би щеше да спечелиш. Но ти си млад и не можеш да го победиш. А аз ще изгубя единственото си дете.

Това бяха думи на мъдрия и препатил родител. Марий обаче не беше мъдър, нито препатил, нито имаше деца. Вместо да омекне, изражението му още повече се напрегна. Понечи да отговори, но Цезар отново го изпревари:

— Е, майко, както леля Юлия казва, ти познаваш най-добре от всички ни Сула. Какво мислиш по въпроса?

Аврелия леко се смути, понеже не искаше да споделя с никого подробностите от последната си среща със Сула: онова ужасно, незабравимо свиждане в лагера.

— Вярно е, добре познавам Сула. Дори го видях преди няколко месеца, както всички знаете. Но навремето аз бях просто последният човек, когото той виждаше, преди да замине, и първият — когато се връщаше. Между тези заминавания и тези завръщания почти не съм имала случай да общувам с него. Това си беше негова приумица. По душа той е актьор. Не може да живее без някаква драма край себе си. Винаги знаеше как да превърне един непринуден разговор в извор на недоразумения и многозначителни жестове. Затова избираше да ме вижда все в някакви важни за него моменти. Така придаваше повече смисъл на моето присъствие в живота си. Вместо да дойде на гости у една роднина, с която да обсъжда относително несериозни теми, той винаги превръщаше нашите срещи в сърцераздирателни раздели и събирания. Мисля, няма да излъжа, ако кажа, че търсеше в мен предзнаменования.

Цезар й се усмихна.

— Ти не отговори на въпроса ми, майко.

— Не, не отговорих — отвърна му Аврелия, без да се притеснява. — Но сега ще ти стане ясно. — Тя погледна към племенника си. — Това, което трябва да знаеш, е, че веднъж приел консулската длъжност в името на Римския сенат и народ, ти ще се превърнеш в ново знамение за Сула. Защото у теб живее частица от баща ти, а това ще подтикне Сула да разиграе поредната велика драма. За него борбата за надмощие в римската политика ще придобие характера на лична трагедия. А всичко това едва ли ще бъде утеха за майка ти, племеннико. Заради нея се откажи, докато е време! Ти пак ще можеш да се опълчиш на Сула, но като обикновен римски офицер.

— А ти какво мислиш? — обърна се Марий към Цезар.

— Какво мисля ли… Давай смело, братовчеде. Нека бъдеш най-младият римски консул.

— Лия?

Тя се спогледа смутено с леля си Юлия, преди да отговори.

— Моля те, братовчеде, недей!

— Ю-Ю?

— Съгласна съм със сестра си.

— А ти, жено?

— Трябва да следваш своята съдба.

— Строфанте?

Старият слуга въздъхна.

— Господарю, недей!

Марий кимна в знак, че е приел думите на всеки, седна отново на стола си и прокара ръка по високата му облегалка. Присви устни в нервна гримаса и шумно изсумтя.

— Е, не мисля, че ме изненадахте. Жените и слугата ми предлагат да се откажа. Не искат да се захващам с работа, която не е за мен и която може да застраши живота ми. Може би леля ми се опитва да ми внуши, че по този начин заплашвам и честта си. Жена ми ме съветва да оставя всичко на съдбата — но дали аз съм сред нейните любимци? А братовчед ми е на мнение да рискувам.

Марий се изправи на крака.

— Ще устоя на обещанието си пред Гней Папирий Карбон и Марк Юний Брут. Ако Марк Перперна е съгласен да ме запише в Сената, а Сенатът гарантира да прокара нужните закони, ще се обявя за кандидат за консулския пост.

— Но така и не пожела да обясниш защо — напомни му Аврелия.

— Мислех, че е очевидно. Рим е в отчаяно положение. Карбон не може да си намери достоен колега. Къде да го потърси? В сина на Гай Марий. Рим ме обича! Рим се нуждае от мен! Ето защо — обясни младежът.

Само най-старият, най-преданият роб би посмял да изрече на глас пред господаря си думите, с които Строфант отвърна на Марий. При това говореше не толкова заради разтревожената майка, колкото заради покойния му баща:

— Рим обича баща ти, господарю. Рим се обръща към теб, защото си син на баща си. Но Рим не те познава, не знае друго за теб, освен че си син на човека, който спаси града от германите, който спечели първите победи срещу италийците и бе избран седем пъти за консул. Ако станеш сега консул, то ще е само заради спомена за баща ти, не заради теб самия.

Младият Марий обичаше Строфант, както робът добре знаеше; затова и възприе думите му благосклонно, дори добронамерено. Когато Строфант замълча, Марий му отвърна кратко и ясно:

— Знам. От мен зависи да докажа на Рим, че синът на Гай Марий е не по-малко достоен от него.

Цезар сведе поглед и не каза нищо. „Защо — питаше се той — онзи луд старец не връчи някому другиму лената и апекса на Юпитеровия жрец? Аз бих могъл да се справя. Но младият Марий няма да успее.“

И така, към края на месец декември, избирателите се събраха по центурии на Марсово поле, в местността, наречена Кошарите, и гласуваха. Гай Марий Младши бе избран за първи консул, а Гней Папирий Карбон — за втори. Самият факт, че младият Марий спечели много по-голяма поддръжка от Карбон, беше достатъчно доказателство за страховете, съмненията и най-накрая дълбокото отчаяние, обзело римските граждани. И все пак, докато гласуваха, мнозина от тях искрено вярваха, че нещо от гения на Гай Марий трябва да е било наследено от сина му; че има голяма вероятност малкият Марий да победи Сула.

В едно отношение поне резултатите от изборите се оказаха изключително полезни: набирането на нови войници особено в Етрурия и Умбрия, се ускори. Синовете и внуците на Гай — Мариевите клиенти се редяха на огромни опашки, само и само да влязат в списъците на доброволците. Сякаш камък беше паднал от сърцето им, всички се изпълваха с ново самочувствие. И когато младият консул посети бащините си владения, навсякъде го посрещаха като спасител.

На първи януари, деня на встъпването в длъжност на консулите, Рим се изпълни с празнично настроение и хората излязоха да видят новите избраници. Имаше защо. Младият Марий заразяваше народа с приповдигнатия си дух, сияещото му от щастие и гордост лице докара сълзи на радост по лицата на мнозина. Новия консул не само излъчваше величие, но непрестанно се усмихваше и махаше на многобройните си познати сред тълпата. Всички отрано знаеха къде ще застане майка му да наблюдава церемонията (под навъсения бюст на покойния си съпруг близо до рострата), затова и всички видяха как новият консул се отделя от мястото си в тържественото шествие, приближава се до Юлия, целува я по ръцете и устата и отдава чест на статуята на баща си.

„Навярно — разсъждаваше Карбон — на римския народ му се искаше в такъв критичен миг да се уповава на младостта. Минаха години, откакто за последен път новоизбраният римски консул беше посрещан с такъв ентусиазъм от съгражданите си. Моля се на боговете римляните да не съжаляват за прибързаното решение! Досега младият Марий не се бе показал твърде достоен за поста; мислеше, че всичко ще се нареди от само себе си, че няма да му се наложи с пот на челото да постига своите успехи, че всички битки са спечелени предварително.“

Предзнаменованията не бяха добри, макар двамината новоизбрани консули да не бяха станали свидетели на нещо необичайно по време на нощното си бдение на Капитолия. Това, което тревожеше Карбон, бе едно потискащо отсъствие: там, на върха, където в продължение на пет столетия се бе издигал величественият храм на Юпитер, сега имаше само някакви овъглени руини. Предната година, на шестия ден от месец квинктил, във вътрешността на големия храм бе избухнал пожар, който бе горял цели седем дни. Накрая не бе останало нищо. Абсолютно нищо. Храмът беше толкова стар, че само подът му беше от камък. Тежките капители на дорийските колони бяха дървени, също и стените, гредите, вътрешната облицовка… Размерите и здравината на конструкцията, необичайните и скъпи бои, с които бе изписан, величествените фрески и многото злато бяха лъгали окото в продължение на векове, убеждавайки римляните, че са построили достоен дом на своя покровител, който не биваше да живее другаде, освен на Капитолийския хълм. За разлика от гръцкия Зевс, който бе избрал за свой дом непристъпния Олимп, римският Юпитер нямаше право да стои далеч от смъртните.

Когато пожарът стихна, жреците обиколиха мястото и се заеха да разкриват една след друга страшните гледки. От огромната теракотена статуя на божеството, изработена от етруския скулптор Вулка още по време на царуването на Тарквиний Горди, не бе останала и следа. Статуите от слонова кост, изобразяващи съпругата на Юпитер Юнона и дъщеря му Минерва, също бяха изчезнали. Бяха се стопили в небитието и старите своенравни обитатели на светилището — Термин и Ювента, които упорито бяха отказвали да си вървят по времето, когато цар Тарквиний се захващаше да строи храма на Юпитер Оптимус Максимус. Бяха изчезнали старите колкото света таблици със законите, също както сибилинските книги и много други пророчески документи, на които Рим винаги се беше уповавал във време на опасност и криза. Неизброими златни и сребърни съкровища се бяха разтопили от горещината, сред които и статуята на Виктория, изработена от масивно злато и подарена на града от Хиерон Сиракузки след битката при Тразимена. Беше се повредила и другата статуя на Виктория — от позлатен бронз, на която богинята на победата бе яхнала бойна колесница, теглена от два коня. Събраните метални парчета бяха предадени на ковачите за обработка, но кюлчетата, които майсторите бяха отсекли (и които бяха пратени на съхранение в хазната под храма на Сатурн в очакване на деня, когато нови майстори ще се заемат с ваенето на скулптури), не можеха да заменят творенията на безсмъртни майстори като Праксител и Мирон, Стронгилий и Поликлет, Скопас и Лизип. Изкуството и историята бяха изгорели ведно с дома на Юпитер.

Съседните храмове също бяха пострадали, особено този на Опс, който беше тайнственият пазител на римското обществено благополучие и нямаше собствен образ; но и неговият храм беше толкова порутен, че трябваше да бъде построен и осветен повторно. До него и храмът на Всеобщата вярност се нуждаеше от ремонт. От горещината на близките пламъци всички договори и споразумения, окачени по стените на сградата, се бяха свили и пожълтели, също както и ленената превръзка около ръката на статуята, за която се вярваше — без да е сигурно, че изобразява самата Вярност. Последната засегната сграда беше нова, стените й бяха от мрамор, затова беше достатъчно да се пребоядиса. Това беше храмът на Честта и Храбростта, който лично Гай Марий издигна, за да съхранява в него многобройните си бойни трофеи, отличията, които Рим му беше връчил за заслугите, и подаръците, които той самият беше поднесъл на Рим. Това, което най-много смущаваше римляните, бе ролята на божествата, чиито домове бяха пострадали: Юпитер Оптимус Максимус беше духовният водач на римския народ; Опс се грижеше за общественото благополучие на града, Всеобщата вярност изразяваше съгласието между римляните и техните богове, а Честта и Храбростта бяха основните черти на римската бойна слава. Така всеки римлянин се питаше дали пожарът не е знамение, че възходът на Рим е стигнал своя край. Дали самият Рим не беше обречен?

На първи януари двамата нови консули бяха първите, встъпили в длъжност далеч от благосклонната сянка Юпитер. Върху овъгления подиум на изгорелия храм бе издигнат балдахин, който подслоняваше временен олтар; там двамата консули трябваше да поднесат своите дарове към бога и да положат клетвата за вярна служба на народа.

Като фламин Диалис Цезар също присъстваше на церемонията. Русите му коси се криеха под шлема от слонова кост, елегантната му фигура се губеше под полите на вълнената лена, пък и на него не беше отделена важна роля в ритуала, затова не се набиваше в очи. Новогодишната церемония бе задължение на главния жрец на републиката — върховния понтифекс, Квинт Муций Сцевола, тъста на консула Гай Марий.

Цезар стоеше настрана от главните действащи лица и се измъчваше от това, че след пожара в храма той като жрец се бе оказал без собствен дом и че заради жреческите си одежди никога не би могъл да си надене обшитата с пурпур тога на римски консул. Но дългът му налагаше да потисне болката и да премине през всички религиозни церемонии с гордо вдигната глава и невъзмутимо лице.

Тържественото събрание на Сената и празничното пиршество по принуда бяха преместени от храма в Курия Хостилия, сградата, подслоняваща Сената, но в същото време религиозно светилище. Юношеската възраст на Цезар му забраняваше да престъпва прага на Курията, но откакто бе надянал фламинските одежди, той автоматично бе станал член на Сената, затова никой не понечи да го спира на вратата. Цезар седна на мястото си и изслуша краткото, официално слово, което младият Марий трябваше да произнесе в качеството си на първи консул. Отсега бе ясно кой ще управлява римските провинции следващата година — за целта се тегли жребий между двамата консули и действащите претори, след което се насрочи датата за празника на Юпитер Латиарис на Албанската планина и другите тържествени дни, чиито религиозен календар се местеше всяка година.

Заседанието бе последвано от пищен банкет, но тъй като на жреца на Юпитер бяха забранени повечето от предложените храни, Цезар си намери скрито местенце и се заслуша в разговорите на сенаторите около себе си. По принцип по-важните сенатори — бившите и настоящите магистрати, жреците и авгурите — заемаха според ранга си по-почетните места, но голямата маса от гостите имаха право да полегнат, където искат, за да си хапнат от неизброимите лакомства, които бездънната кесия на младия Марий бе осигурила за празника.

На събранието присъстваха едва стотина души, след като също толкова сенатори вече бяха избягали при Сула. Това не означаваше, че всички присъствали на церемонията поддържаха каузата на новите консули. Квинт Лутаций Катул например трудно можеше да мине за съмишленик на Карбон; баща му Катул Цезар (заклан по време на кървавата баня, устроена от Марий) цял живот се беше борил срещу Гай Марий, а синчето имаше същите предразсъдъци, само че без аристократичното възпитание и политическия нюх на баща си. Това, разсъждаваше Цезар, се дължеше на размитата му кръв — баща му можеше да е по рождение Юлий, но майка му беше Домиция, от фамилията на Ахенобарбите, които бяха сред знатните плебейски родове, но не се славеха с висок интелект. Цезар не харесваше втория си братовчед, може би заради външния му вид — Катул беше нисък и слаб, с лунички и червени коси като майка си. Беше женен за сестрата на човека, който сега лежеше до него — Квинт Хортензий (още един от онези, които твърдят, че са неутрални). Хортензий пък беше женен за неговата сестра Лутация. Скоро беше навършил трийсет, но още по времето на Цина се бе сдобил със славата на най-добрия римски адвокат; някой дори говореха, че Хортензий е най-големият римски юрист за всички времена. Беше доста красив мъж, издадената му долна устна разкриваше вкус към дребните житейски удоволствия, докато погледите, които хвърляше на Цезар, недвусмислено говореха за слабостта му към момченцата. Цезар отдавна знаеше как да разпознава подобни погледи, затова присви устни, сякаш сучеше мляко, и прибра очите си, все едно е кривоглед. Хортензий се изчерви и веднага отмести поглед към събеседника си Катул.

В този миг един от робите се приближи до Цезар и го покани да отиде при братовчед си в далечния край на залата. Младежът се надигна от долното стъпало, където се бе настанил, и тръгна към кушетката на Марий и Карбон. Целуна братовчед си по бузата и седна на ръба на трибуната, в краката на консулите.

— Нищо ли няма да хапнеш? — попита Марий.

— Малко от нещата са ми позволени.

— О, вярно, забравих — промърмори Марий, който току-що бе налапал парче риба. Преглътна и посочи големия поднос на масата пред кушетката. — Но никой не те спира да опиташ от това.

Цезар с безразличие погледна наполовина изядената риба: явно беше тибърски костур.

— Благодаря — рече той, — но никога не съм разбирал защо трябва да ядем лайна.

Младият Марий се изхили на забележката му, но това не му попречи да продължи с костура. Цезар беше прав, тъй като тибърският костур се въдеше само в отсечката между Дървения и Емилиевия мост край Рим и се хранеше предимно от римската канализация. За радост на фламина обаче Карбон се оказа по-гнуслив и вместо към рибата, ръката му се насочи към печеното пиленце.

Разбира се, на масата на консулите Цезар трудно можеше да се скрие, но затова пък и сам можеше да ги наблюдава. Докато разговаряше с братовчед си Марий, очите му постоянно се местеха от човек на човек. Рим можеше и да е доволен от избора на двайсет и шест годишния Марий, установяваше Цезар, но мнозина присъстващи на тържествения обяд бяха разочаровани. Най-вече приближените на Карбон: Луций Юний Брут Дамазип, Гай Албий Каринат, Марк Фаний, Гай Марций Цензорин, Публий Буриен, Публий Албинован Луканеца и други като тях… Разбира се, имаше и радостни лица — Марк Марий Гратидиан и върховният понтифекс Сцевола, но те и двамата бяха роднини на Марий, затова имаха личен интерес от негово издигане.

Зад кушетката на Карбон се появи младият Марк Брут, който беше поздравен, забеляза Цезар, с неочаквана топлота от иначе въздържания Карбон. При вида на новодошлия Марий се обърна на другата страна и си потърси по-приятна компания. Преди да се излегне до консулите, Брут само кимна на Цезар. Това му беше най-хубавото на жречеството: никой не му обръщаше внимание заради политическата му незначителност. Карбон и Брут нямаха причина да крият разговора си от младия фламин.

— Мисля, че можем да се поздравим с нашия избор — взе си от рибата Брут.

— Ъ — отвърна му Карбон и посегна към хляба.

— Трябва да се радваш.

— На какво да се радвам? На него ли? Брут, главата му е куха като изсмукано яйце! Цял месец общувам с него имах време да се убедя. Може той да държи фасциите през януари, но аз ще трябва да върша всичко сам.

— Надявам се, не си очаквал нещо друго?

Карбон вдигна рамене и остави и хляба; откакто Цезар бе споменал за рибата, беше загубил апетит.

— Не знам… Може би се надявах с годините да поумнее. В крайна сметка, той е син на Гай Марий, по майчина линия е наследник на Юлиите. Мислех си, че това е достатъчна гаранция.

— Но не е, доколко усещам.

— Не струва даже колкото старата носна кърпа на баба ти. Единственото, което мога да кажа за него, е, че е добро украшение — с него изглеждаме по-красиви в очите на народа и повече доброволци се записват в легионите.

— Може да се окаже добър водач — предположи Брут, докато бършеше ръце в кърпата, която робът му поднесе.

— Може. Но ако ме питаш, няма. По този въпрос определено смятам да се вслушам в съвета ти.

— Кой съвет?

— Да не позволя той да командва по-добрите легиони.

— О — захвърли кърпата Брут. — Квинт Серторий не дойде. Надявах се поне по случая да се прибере в Рим. В крайна сметка с Марий са роднини.

Карбон тъжно се засмя.

— Серторий, скъпи Бруте, загърби каузата ни. Остави Синуеса сама да се оправя, замина за Теламон, където събра легион от клиентите на Гай Марий и отплава посред зима за Таракон. С други думи, побърза да поеме управлението на Испания. Сигурно си прави сметката, докато стигне, в Италия вече всичко да е решено.

— Страхливец! — възмути се Брут. Карбон обаче се ядоса на думите му.

— Не и страхливец! Просто е различен. Забелязал ли си, че Серторий няма приятели? Нито е женен. Но му липсват амбициите на Гай Марий, за което можем да благодарим на звездите. Ако той бе пожелал, Бруте, отдавна да е станал консул.

— Е, мисля само, че е жалко, дето ни остави сами да се оправяме. Самото му присъствие на бойното поле можеше да обърне везните в наша полза. Ако не друго, той добре познава тактиката на Сула.

Карбон се оригна и се хвана за корема.

— Мисля, че ще се оттегля да глътна нещо за храносмилане. Толкова много храна ми се отрази зле.

Брут помогна на консула да се надигне от кушетката и го отведе до скрития зад параван край на залата, където зад подиума неколцина роби бяха наредили гърнета за сенатори.

Цезар изгледа с известно презрение гърба на Карбон и си каза, че няма какво по-интересно да научи на сенаторското пиршество. Изхлузи си галошите и безшумно се измъкна навън.

Луций Декумий чакаше в един от ъглите на преддверието и веднага се приближи до Цезар, щом младежът излезе от залата. Беше се натоварил като магаре: носеше чифт ботуши, наметало с качулка, дебели чорапи и вълнени гащи. За броени секунди Цезар се отърва от фламинските одежди. Докато той се преобличаше, зад Декумий се изправи нечий огромен силует, който на свой ред пое лената, анекса и галошите и ги натъпка в голяма кожена торба.

— А, Бургунд, да не си се върнал от Бовила? — учуди се зъзнещият от студ Цезар, докато се бореше с проклетите си ботуши без връзки.

— Да, Цезаре.

— Как вървят нещата? Всичко наред ли е с Кардикса?

— Имам си още един син.

Луций Декумий доволно се изкикоти.

— Казвам ли ти, паунчето ми, докато станеш консул, вече ще имаш лична гвардия!

— Няма да стана консул — преглътна тежко Цезар и погледна далечния край на Базилика Емилия, където се помещаваха службите на римските управници.

— Глупости! Разбира се, че ще станеш — успокои го Луций Декумий. — Стига си унивал! Решиш ли, че трябва да постигнеш нещо, целият свят да е срещу теб, пак няма да те спре! — Декумий извика на Бургунд: — Хайде, германска буцо! Разчисти път за господаря!

Ужасната зима продължи твърде дълго. Откакто Сцевола бе станал върховен понтифекс, сезоните вървяха според римския календар; и той като Метел Далматик навремето държеше месеците и годишните времена да бъдат в хармония, но прекият му предшественик, Гней Домиций Ахенобарб, беше позволил на календара да се премести месеци напред. Римската година беше с десет дни по-къса от слънчевата година на гърците и Ахенобарб умишлено не променяше нищо, уж защото не обичал финикийските навици на гърците.

Най-накрая през март времето омекна и Италия започна да се надява слънцето да огрее дворове и градини. Легионите подновиха редовните си упражнения. Гай Норбан реши да не чака снеговете да се стопят и още в началото на март изведе шест от осемте си легиона, за да се присъедини към Карбон, който чакаше в Аримин. Войските му минаха покрай лагера на Сула, който предпочете да не ги забележи. Въпреки снега Норбан можа бързо да се изтегли по Латинския и Фламиниевия път и скоро се озова в Аримин. Пристигането му увеличи войските на Карбон до трийсет легиона и няколко хиляди души конница — огромна тежест както за римската държава, така и за Галската земя, както се наричаше областта.

Но преди сам да замине за Аримин, Карбон се бе погрижил да разреши един много важен въпрос: да намери парите, с които да поддържа бойния дух на армията си. Може би идеята му дойде при гледката на разтопените кюлчета злато от унищожените статуи в храмовете на Калилия, защото първата му стъпка бе да си ги присвои. Великият Юпитер трябваше да се задоволи с писмена разписка, че Рим му дължи злато и сребро. Много от останалите римски храмове също имаха съкровища и при условие, че в римското общество религията беше държавна грижа, следователно средствата за поддръжката на различните култове идваха от държавата, Карбон и младият Марий решиха на своя глава да „заемат“ средствата, които жреците пазеха. На теория това не бе нарушение, но на практика си беше богохулство — средство, до което никой римски управник не беше прибягвал. Така или иначе от тайниците на храмовете започнаха да изникват един след друг сандъци със злато и сребро. Така например от храма на Юнона Луцина бяха извадени всички сестерции, които се даваха при раждане на дете; от храма на Ювента — денариите, които се жертваха, щом детето възмъжееше или станеше мома за женене; от този на Меркурий — тлъстите сумички, които суеверните търговци даваха на своя покровител, след като са потопили лавровото си клонче в свещения извор; от светилището на Венера Либитина — сестерциите, които й се плащаха да се грижи за душите на умрелите; от дома на Венера Еруцина — парите, с които й се издължаваха забогателите проститутки; и всичко това — за военната машина на Карбон. Квесторите събираха и злато на кюлчета, дори златни и сребърни вещи, освен ако не притежаваха твърде голяма художествена стойност.

Преторът-пелтек Квинт Антоний Балб — който не беше роднина на покойния цензор Марк Антоний — имаше нелеката задача да сече новите пари и да подрежда и изчиства старите. Колкото и голямо светотатство да бяха извършили консулите, резултатите бяха зашеметяващи. Карбон спокойно можеше да остави Рим на младия си колега и да се оттегли в далечния Аримин.

Въпреки че в двата лагера не си даваха сметка за това, и Сула, и Карбон постъпваха по сходен начин — новата гражданска война не биваше да разори Италия, всяка хапка от войнишката дажба трябваше да бъде заплатена на производителя. Докато военните действия продължаваха, издръжката на войските трябваше да се заплаща с пари. Съюзническата война бе довела цялата страна почти до разорението; полуостровът нямаше да оцелее, ако само няколко години по-късно същите грабежи се повтореха. Това съзнаваха и Сула, и Карбон.

Двамата също така си даваха сметка, че конфликтът помежду им не се основава на някакви благородни начинания — в очите на обикновените люде сегашната гражданска война нямаше за основа онова непримиримо, но оправдано противоречие между Рим и неговите съюзници, което бе довело до предишните кръвопролития. Тогава ставаше дума за война между италийските народи, които искаха да основат независима държава, и Рим, който искаше съседите му да бъдат държани в подчинение. Защо обаче се налагаше римляните отново да воюват? Защото гражданите се бяха разделили на два лагера и един от тях искаше да вземе цялата власт за себе си. Ставаше дума за личен конфликт между две амбициозни натури — Сула и Карбон — и колкото и да се стараеха двамата да облекат действията си в политическа пропаганда, не можеха да скрият този елементарен факт. Обикновените хора в Рим и Италия не бяха глупаци. Затова нямаше да допуснат доброволно земите им да бъдат опустошавани и благосъстоянието на държавата да бъда застрашено само защото двамата римски аристократи не се харесват.

Сула беше взел пари на заем от своите си войници, Карбон не се беше посвенил да поиска от боговете. И двамата пълководци с ужас си мислеха за това как при евентуална победа ще им се наложи да изплащат дълговете си.

Но младият Марий нехаеше. Като син на баснословно богат човек той никога не бе познал истинската стойност на парите, независимо дали ги харчеше за собствено удоволствие или заради легионите, които командваше. Ако старият Гай Марий бе разисквал навремето финансовата страна на военното дело, то това беше пред малкия Цезар, който се бе грижил за него, докато Марий се възстановяваше от втория си удар. Със сина си той рядко бе разговарял за сериозни неща. Защото по времето, когато му беше нужен помощник и довереник, малкият Марий вече бе твърде голям и повече го интересуваше градският живот, отколкото съжителството с остарелия баща. Цезар — девет години по-малък от братовчед си — много по-лесно свикна с мисълта да прекарва времето си с болния Марий. Освен това Цезар знаеше да слуша и бе научил твърде много неща, които се оказаха безполезни, щом му надянаха фламинските одежди.

Когато в началото на март времето започна да се стопля, Марий и военният му щаб напуснаха Рим и се настана лагер близо до градчето Ад Пикта, намиращо се на Лабикановия път — малко разклонение, което заобикаляше Албанската планина и се вливаше повторно в Латинския път при град Сакрипорт. Там, на алувиалната равнина, която се бе образувала край реката, осемте легиона доброволци от Етрурия и Умбрия бяха прекарали цялата зима на лагер, следвайки възможно най-тежкия и изморителен режим, който позволяваха студовете. Центуриони бяха все стари ветерани от Мариевата армия, които знаеха да тренират новобранци, но при пристигането на младия консул в лагера войските все още нямаха опит. Марий Младши изобщо не се безпокоеше от това. Той живееше с мисълта, че всеки римски войник, пък бил той новобранец, ще се сражава за него, както опитният ветеран би се сражавал за баща му. Това му даваше сила смело да посрещне настъпващия Сула.

В лагера му се намираха хора, които много по-добре от Марий разбираха тежестта на задачата, но никой така и не се постара да предупреди своя млад началник. Ако ги запиташе човек защо, офицерите навярно биха отговорили, че младият Марий просто е неспособен да възприеме истината. Той не беше дошъл, за да командва, а да им служи вместо талисман — малка и скъпоценна вещ, която трябваше да бъде пазена далеч от всякаква опасност.

Когато разузнавачите донесоха, че Сула се кани да ги нападне, младият Марий дори се зарадва. Разбра се, че Сула е отделил единайсет от общо осемнайсетте си легиона и заедно с част от конницата ги е пратил под командвало на Метел Пий по посока на Адриатика, за да воюват с Карбон. Това означаваше, че самият Сула оставаше със седем легиона — по-малко от силите, с които Марий разполагаше.

— Ще го победя! — закани се той пред един от легатите си, Гней Домиций Ахенобарб.

Ахенобарб беше женен за голямата дъщеря на покойния Луций Цина, затова се бе оказал обвързан с каузата на Карбон, макар да предпочиташе Сула. Твърде силно обичаше червенокосата си съпруга, затова изпълняваше всяко нейно желание. Дори фактът, че повечето му роднини или бяха със Сула, или спазваха пълен неутралитет не можа да го разколебае.

Сега слушаше въодушевения Гай Марий Младши и усещаше как косата му настръхва. Може би отсега трябваше да се замисли кога и къде да избяга, ако консулът се окажеше неспособен да удържи обещанието си.

На първия ден от април младият Марий си облече парадната униформа и с фанфари и знамена поведе армията си. Мина между древните пилони, които отбелязваха границите на Сакрипорт, и излезе на Латинския път. Оттам се насочи на юг към Кампания и лагера на Сула. Марий не искаше да губи време, защото по пътя го чакаха два моста, а той искаше да ги е прехвърлил, преди да се срещне с войските на Сула. Никой не го попита наистина ли е по-добре да се срещне със Сула по пътя, вместо да го изчака под стените на града, а самият Марий, макар да бе пътувал десетки пъти из областта, нямаше набитото око на пълководец да запомни добре подробностите от терена.

На първия мост — над река Верег — Гай Марий остана последен да изчака легионите да минат и тогава му хрумна, че теренът около Сакриорт е по-удобен за водене на бой. Но така и не спря. На втория мост — над доста по-бързите води на потока Толер — той вече си даваше сметка, че води войските си към местност, където ще им е много по-трудно да се разгърнат. Съгледвачите му съобщиха, че Сула е на петнайсетина километра надолу по пътя и вече подминава град Ферентин. Марий изведнъж изпадна в паника.

— Мисля, че ще е най-добре да се върнем при Сакрипорт — сподели той пред Ахенобарб. — В този насечен терен не мога да разгърна силите си така, както бих желал, а Сула ми е запречил пътя към равнините на Кампания. Ще го изчакаме пред Сакрипорт. Не мислиш ли, че така е по-добре?

— Щом казваш — отвърна му Ахенобарб, който добре си даваше сметка какво въздействие ще окаже върху новобранците подобна заповед за отстъпление, но предпочете да си замълчи. — Ще дам заповед: обратно към Сакрипорт!

— Бързо! — извика Марий, който усещаше как самоувереността го напуска с всеки следващ миг.

Ахенобарб го изгледа с известно недоумение, но пак не каза нищо. Ако Марий иска хората му да се изтощят от няколко километра, кой беше той да му възразява? Така или иначе щяха да загубят.

И така, осемте легиона бяха върнати обратно към Сакрипорт. Хилядите млади войници бяха смаяни, когато центурионите им ги караха не само да се връщат, но и да тичат! Младият Марий сам се зарази от всеобщото настроение и на свой ред хукна да обикаля редиците и да подвиква на легионерите да бързат, без да им обясни, че не става дума за отстъпление, а за маневра, с цел да заемат по-добри позиции. Резултатът бе, че когато най-после армията се върна на терена, който би им свършил работа, нито физическото, нито психическото им състояние позволяваха те да се възползват от него.

Подобно на всички знатни римляни и Марий беше учен на тактика и стратегия, но някак лекомислено се бе надявал геният на баща му да му се е предал по наследство. Пред вратите на Сакрипорт обаче, наобиколен от легати и военни трибуни, които чакаха заповеди, той не можа да измисли нищо, умът му престана да работи и той установи, че няма никакви военни познания.

— Ами — рече най-накрая той, — легионите да се разположат в карета от по осем редици и два легиона да застанат отзад за подкрепления.

Заповедите не бяха адекватни, но никой не се опита да му възрази. Уморените войници бяха оставени все така неосведомени какво точно се случва край тях. Вместо да повдигне бойния им дух с реч, младият Марий се отдалечи в края на полето.

Сула застана на една височина между Толер и Сакри порт, огледа предпазливо подредените войски на противника и въздъхна. Вдигна рамене и заповяда на пет от легионите си с ветерани да се втурнат в атака под командването на Гней Корнелий Долабела и Публий Сервилий Вация. Двата най-добри легиона от армията на Сципион Азиаген остави в резерв под командването на Луций Манлий Торкват, докато той самият се върна на билото на хълма, придружен от конна дружина, която щеше да разнася заповедите му, ако се наложеше промяна в тактиката. До него стоеше не друг, а самият лидер на сената Луций Валерий Флак. Той най-сетне се беше решил и по време на най-жестоките февруарски студове бе напуснал Рим за лагера на Сула.

Щом видя приближаващите суданци, младият Марий донякъде се успокои, макар от предишния му оптимизъм да не бе останала и следа. Пое лично командването на лявото крило и се върна при войската, но без да знае какво точно да прави. Двете армии се срещнаха един-два часа след пладне и преди да е изтекъл и час селянчетата от Етрурия и Умбрия, които се бяха записали с такъв ентусиазъм в армията на Гай Марий Младши, вече бягаха по широкото поле край Сакрипорт. Ветераните на Сула лесно се справиха с тях. Накрая един от двата легиона, които Марий бе оставил в резерв, предпочете масово да дезертира на страната на Сервилий Вация, за да изгледа спокойно клането на доскорошните си другари.

Именно гледката на изменническия легион довърши младия Марий. В последния момент той си спомни, че недалеч на изток от Сакрипорт се намира непревземаемата крепост Пренесте, и заповяда бързо отстъпление към нея. Вече бе възвърнал самообладанието си и успя да изтегли лявото крило на армията си в сравнително добър ред. Офела, който командваше дясното крило на Сулановата армия, забеляза оттеглянето на врага и се нахвърли отгоре му със злост, на която дори началникът му се възхити. Войниците на Офела не даваха мира на противника и като хиени се нахвърляха над всеки изостанал от редицата. Гай Марий хвърли цялата си енергия да поддържа духа и да спаси колкото се може повече от младите си легионери. Но когато най-сетне стигна стените на Пренесте и прибра войските си в града, от армията му бяха оцелели само седем хиляди души.

Войниците от центъра на Мариевата армия бяха изклани почти до крак, но дясното крило, командвано от Ахенобарб, успя да постигне примирие и бързо се оттегли в Норба. Тази стара крепост на волските, фанатично предана на Карбон, се намираше върху планинско възвишение на трийсетина километра югозападно от полесражението. Местното население с радост отвори вратите си за десетте хиляди войници на Ахенобарб. Но не и за самия Ахенобарб! Легатът пожела здраве и успех на войниците, които бе успял да спаси, и продължи пътя си към Тарацина, на морския бряг, откъдето хвана първия кораб за Африка — най-далечното място, до което можеше да стигне веднага.

Без да знае, че главният му легат е дезертирал, младият Марий се чувстваше добре в Пренесте. Сула трудно би го измъкнал от място като това; ако изобщо му беше по силите. Градът се намираше на около трийсет и пет километра от Рим и заемаше труднодостъпните височини на дял от Апенините. Стръмните склонове вече бяха защитили града не веднъж и дваж от чужди нападения, и то векове, преди Марий Младши да се озове зад стените му. Задната част на града беше абсолютно недостъпна, понеже оттам склонът бе изключително стръмен и противникът не би могъл да разгърне силите си. В същото време именно от тази си страна Пренесте можеше да поддържа връзка със света и да се снабдява с провизии. Вътре в крепостта имаше няколко естествени извора, а в големите изби под величествения храм на Фортуна Примигения, гордостта на Пренесте, бяха складирани огромни количества жито, зехтин и вино, както и други бавно развалящи се стоки като местното твърдо сирене или стафиди. От есента бяха останали дори ябълки и круши.

Въпреки че гражданите на Пренесте можеха да се похвалят с древен латински произход, а имаха основание да се гордеят, че говорят най-автентичния латински в Италия, градът никога не се беше съюзявал с Рим. През цялата Съюзническа война се беше сражавал на страната на италийските народи и продължаваше да смята, че гражданството на Пренесте струва повече от това на Рим… В очите на местните жители Рим беше сборище на парвенюта. Ето защо те подкрепиха младия Марий: в очите на пренестяни той беше единственият защитник на Италия от кървавата мъст на римлянина Сула, при това беше син на баща си, следователно заслужаваше добър прием. Като благодарност към своите домакини Марий организира войниците си и започна да снабдява града с фураж и храна по козите пътеки, които водеха през стръмния склон към близките села. Пренесте имаше да храни много гърла.

— До лятото Сула ще се принуди да свали обсадата и тогава ще можете да се оттеглите — беше казал главният управител на града на римския консул.

Но предположението му се оказа прибързано; само няколко дни след поражението при Сакрипорт Марий и жителите на Пренесте видяха с очите си как врагът опасва града в железен обръч — Гай Марий щеше да бъде принуден да се предаде. Планинските потоци, които се спускаха по склона към Рим, се вливаха в река Анио, докато другите следваха обратната страна на билото и се стичаха до река Толер. Пренесте бе на самия вододел. С бързина, която обсадените намираха за невероятна, Сула издигна стена и ров, който тръгна чак долу от Анио, прехвърли билото и продължи към бреговете на Толер. Когато строителните работи привършиха, единственият път за и от Пренесте оставаха козите пътеки по скалистия склон. Разбира се, при условие, че врагът не пазеше и тях.

Новината за разгрома при Сакрипорт достигна Рим още преди слънцето да е залязло след трагичните събития; затова пък се разпространи тайно и до малко хора. Гражданството щеше да почака за новината. Веднага щом се затвори на сигурно зад стените на Пренесте, Гай Марий набързо продиктува текста на писмо, което трябваше да прочете единствено градският претор Луций Юний Брут Дамазип. В него се казваше следното:

На юг от Рим всичко е изгубено. Нека се надяваме, че в Аримин Карбон ще успее да организира военните действия по начин, който да затрудни Сула, най-малкото заради численото превъзходство на Карбон. Войниците му са доста по-добре подготвени от моите. Липсата на опит и физическа подготовка бяха причина легионите ми да не издържат дори и час срещу старите кучета на Сула.

Предлагам ти да подготвиш Рим за отбрана, макар толкова голям град, населен с толкова различно мислещи хора, да е труден за опазване. Ако мислиш, че гражданите ще откажат да се защитават, трябва да очакваш Сула след няколко дни. Между Пренесте и Рим вече няма никакви войски, които да му се изпречат. Дали той самият иска да превземе Рим, нямам представа. Надявам се да избере да подмине града, за да нападне Карбон. От това, което съм чувал баща ми да говори за Сула, той би желал да притисне Карбон като в клещи, използвайки Метел Пий като второ крило. Иска ми се да знам каква ще е следващата му стъпка, но няма как да разбера. Може би Сула ще сметне за прибързано да нахлуе в Рим още сега, но не виждам реално обяснение защо ще допуска такава грешка.

Аз може би ще остана дълго време в Пренесте, където бях посрещнат доста топло — тукашните изпитват голямо уважение към Гай Марий, затова няма да откажат помощ на сина му. Щом Сула потегли срещу Карбон, аз ще пробия обсадата и ще се притека на помощ на Рим. Може би ако лично се намирам в Рим, жителите биха били по-склонни да се защитават.

Струва ми се, че сега му е времето да се отървем веднъж завинаги от всички отровни змии — съмишлениците на Сула, които са се настанили в любимия ни град. Избий ги всички, Дамазип! Не позволявай на чувствата да разколебаят решимостта ти! Не трябва да оставим живи хората, които биха подкрепили Сула и биха направили защитата на града невъзможна. Ако отсечем главите на по-знатните сред враговете си, анонимните им поддръжници ще сведат своите в подчинение. Всеки, който чувства, че може да помогне на Карбон на бойното поле, да напуска Рим незабавно. Това включва теб самия, Дамазип.

Следват имената на няколко усойници, които биха служили добре на Сула. Изпуснал съм десетки, но ти ще помислиш вместо мен: върховният понтифекс, старият Луций Домиций Ахенобарб, Карбон Арвина, Публий Антистий Вет…

Брут Дамазип се зае да изпълнява заповедта. По време на онази кратка, но добре подготвена кървава баня, която беше устроил старият Гай Марий навремето, върховният понтифекс Квинт Муций Сцевола беше нападнат и наръган с нож по причини, които никой не можа да назове. Атентаторът (същият онзи Гай Флавий Фимбрия, който бе заминал заедно с Луций Валерий Флак, за да отнеме командването от Сула във войната срещу цар Митридат, и който бе убил Флак) не намери по-добро оправдание от това да се изхили и да заяви пред всички, че много добре знаели, че и Сцевола трябва да умре. Но Сцевола не умря, макар че раната му беше дълбока. Здрав като бик, върховният понтифекс се беше възстановил и само два месеца след инцидента се бе върнал към своите обществени задължения. Този път обаче Сцевола не можа да се спаси. Макар да беше тъст на младия Марий, той беше заклан, докато бързаше да потърси закрила в храма на Веста. Никой нямаше причина да го подозира в предателство спрямо зет му.

Старият Луций Домиций Ахенобарб, бивш консул и брат на предишния върховен понтифекс, беше убит насред дома си. Беше убит и тъстът на Помпей Велики, който навярно се е радвал, задето кръвта на Публий Антистий не изцапа неговите ръце. Жената на Антистий, съкрушена от мъка, сама посегна на живота си. Докато Брут Дамазип реши, че е изпълнил добре задачата, поставена му от Марий, на рострата на Форума стояха забучени на копия главите на поне тридесетина души, смятани за врагове на Карбон; мнозина от онези, които се наричаха неутрални (като Катул, Лепид или Хортензий), залостиха вратите на домовете си и не смееха да се покажат навън, да не би убийците на Дамазип да решат, че и те трябва да си отидат.

След като си свърши работата, Брут Дамазип веднага избяга от града, също както стори и другият претор, Гай Албий Каринат. И двамата се присъединиха към Карбон. Преторът, който отговаряше по монетосеченето, Квинт Антоний Балб, на свой ред напусна Рим, но начело на цял легион; задачата му бе да дебаркира в Сардиния и да елиминира Луций Филип.

Най-странно се оказа обаче бягството на народния трибун Квинт Валерий Соран. Той беше ерудиран човек и се славеше като голям хуманист, затова му беше невъзможно да приеме хладнокръвното убийство на толкова много хора, за които дори нямаше доказателства, че са заемали страна в конфликта. Но как да изрази протеста си по начин, който да бъде разбран от цял Рим? Как можеше човек в неговото положение да разруши този проклет Рим? Квинт Валерий Соран бе стигнал до заключението, че за да оцелее светът, Рим трябва да бъде унищожен. След като мисли дълго над средствата за постигане на тази цел, той стигна до доста оригинално решение. Отиде на рострата, качи се и наобиколен от кървавите трофеи на Брут Дамазип, започна да крещи на висок глас тайното име на Рим:

— АМОР, АМОР!

Онези, които го чуха и разбраха за какво става дума, затиснаха ушите си с ръце и хукнаха да бягат. Защото тайното име на Рим не биваше никога да бъде произнасяно на глас! Иначе градът и всичко, свързано с него, щеше да се разруши за броени минути като след опустошително земетресение. Квинт Соран тъкмо на това се беше надявал, но след като назова тайното име на Рим пред птиците и хората на площада, реши да се спасява в Остия, учуден защо градът на седемте хълма така и не се беше разклатил из основи. От Остия отплава за Сицилия, за да се спасява от гнева на воюващите.

Практически лишен от управници, градът нито се разпадна, нито се събори. Хората си вършеха делата, както ги бяха вършили цял живот; лека-полека неутралните събраха смелост и се показаха на улицата. Рим чакаше да види какво ще стори Сула.

Сула влезе в Рим, но без излишен шум и без войска, която да го следва.

Нямаше кой знае колко сериозна пречка той да влез в града като свободен човек. Въпросът беше защо бе длъжен да го стори. За въпроси като този за консулския му империум — дали сам се лишаваше от него в мига, в който стъпваше в свещените предели на града или не, — малко се вълнуваше. Кой щеше да посмее да го обвини, в каквото и да е, кой щеше да му държи сметка за противозаконни действия, кой щеше да насочи божия гняв срещу него? Ако Сула се връщаше в Рим, той идваше като господар и победител; разполагаше с достатъчно власт да поправи всички грешки, които се бяха обърнали против него. Затова спокойно премина помериума и се зае да съставя правителство.

Най-висшият магистрат, който беше останал в Рим, беше един от двамата братя Магии от Еклан. Имаше ранг на претор. Него Сула направи върховен управител на града, заедно с едилите Публий Фурий Красип и Марк Помпоний: Когато разбра за греха на трибуна Соран, Сула гневно се навъси, но накрая вдигна безпомощно рамене. Отрязаните глави, които стърчаха на рострата, не му направиха особено впечатление. Той просто нареди да бъдат свалени и погребани както подобава. Не произнасяше речи пред народа, не свикваше заседание на Сената. Без да прекара и двайсет и четири часа в града, Сула си тръгна отново, за да се върне под стените на Пренесте. След себе си остави две дружини конница под командването на Торкват — за да помагат на магистратите да поддържат реда, обясни той.

Сула не направи опит да се срещне с Аврелия, която цял ден се чудеше дали ще бъде посетена. Когато научи, че си е заминал, постара се с нищо да не изрази изненадата си пред роднините, най-малко пред Цезар, който знаеше, че последната й среща със Сула е била по-особена.

Легатът, който отговаряше за обсадата на Пренесте, бе изменникът Квинт Лукреций Офела. На него лично връчи заповедите си Сула:

— Искам малкият Марий да остане в Пренесте до смъртта си — беше наредил той на Офела. — Ще построиш стена десет метра висока от бреговете на Анио до бреговете на Толер. Стената ще се брани от двайсетметрови кули, които ще се наредят през двеста метра. Между стената и града ще изкопаеш ров, шест метра дълбок и шест метра широк, ще набучиш на дъното му колове, остри и тесни като блатна тръстика. Когато свършиш със стената, ще сложиш пазачи на всяка пътечка, която води от Пренесте към Аденините. Никой да не влиза и излиза от града. Искам това нагло хлапе да разбере, че отсега нататък друг дом, освен Пренесте няма. Ще остане там, колкото му е писано да живее. — Сула кисело се усмихна. — Искам и жителите на Пренесте да разберат, че младият Марий ще живее при тях до последния си ден. Нека глашатаите им го напомнят по шест пъти на ден. Едно е да подслониш красив младеж с голямо име, друго е да осъзнаеш, че красивият младеж с голямото име е донесъл със себе си само смърт и страдания.

Сула потегли на север към Вейи, като остави на Офела само два легиона. Но и те бяха достатъчни да си свършат работата. За тяхно улеснение местността се оказа богата на вулканичен туф — онази необикновена скала, която можеше да се реже с нож като сирене, но се втвърдяваше, щом бъдеше изложена на въздух. Благодарение на удобния материал стената изникна като огромна гъба след дъжд и всеки ден ровът пред стените на Пренесте се разширяваше. Изровената пръст се скупчи на втори вал, между него и стените на града остана голяма зона, лишена от всякаква растителност, която да служи за прикритие. По планинския склон зад града дърветата също бяха отсечени, а обсаждащите не позволяваха градът да се снабдява с храна и с фураж.

Офела знаеше как да се справя с подобни задачи. Тъй като го смятаха за несигурен съюзник, обсадата на Пренесте му даваше възможност да докаже противното. Самите войници също не бяха много сигурни: единият легион бяха изменниците, дезертирали при Сакрипорт, другите бяха от бившата армия на Сцииион Азиаген. Тяхната вярност също трябваше да бъде изпитана. Лека-полека огромният ров, който отделяше обсадения Пренесте от света, доказваше до каква степен Сула може да разчита на новите си легиони. Младежите работеха с ръчните си инструменти, понякога дори с голи ръце. Но бяха над десет хиляди чифта ръце, при това снабдени с качествени инструменти и под командването на опитни центуриони, които показваха на неопитните тайните на строителното изкуство. Да организира подобно начинание се оказа сравнително лесно за Офела, който притежаваше типично римското чувство за ред и методичност в работата.

Два месеца бяха достатъчни стената и ровът да бъдат завършени. Те бяха дълги повече от дванайсет километра и пресичаха на две места Лабиканския и Пренестинския път. Така отсечката между Тускул и Бола ставаше неизползваема. Римските конници и сенатори, чиито имения бяха станали недостъпни, с мрачни лица изчакваха обсадата да бъде вдигната… и проклинаха младия Гай Марий. От друга страна, дребните собственици се радваха на купищата каменни блокове, използвани за строежа на стената. Когато градът се предадеше и обсадата се вдигнеше, местните жители щяха да разполагат с материали за строеж.

Колкото до Сула, щом стигна във Вейи, даде два от петте легиона на Публий Сервилий Вация. Вация пое командването им и потегли за крайбрежието на Етрурия, докато Сула и Долабела Старши поведоха другите три по Касиевия път към град Клузий. Идваше месец май и Сула беше изключително доволен от напредъка на войските си. Ако Метел Пий и неговите единайсет легиона се справеха успешно със ситуацията, имаше възможност още тази есен Сула да се превърне в пълновластен господар на цяла Италия.

Но как всъщност се справяше Метел Пий със своята голяма армия? Сула знаеше малко за похода, но вярваше на този свой най-предан поддръжник. Беше любопитен да разбере ще успее ли Помпей Велики да се справи със своите задачи. Сула нарочно бе връчил командването на по-голямата част от армията си на Метел, оставяйки на Помпей петхилядната конница, която така или иначе не можеше да бъде използвана в планинските части на Централна Италия.

Метел Пий се бе насочил към Адриатическото крайбрежие начело на своите два легиона (под командването на легата му Варон Лукул), шестте легиона — дезертьори на Сципион Азиаген, трите легиона, които Помпей смяташе за свои, и петхилядната конница на Помпей.

Разбира се, Варон Сабинянина пътуваше заедно със своя приятел Помпей, за да се вслушва в оплакванията му и да ги записва.

— Трябва да подобря отношенията си с Крас — сподели Помпей пред него, докато яздеха към Пицена. — Метел Пий и Варон Лукул може да се каже, че ми допадат. Но Крас е голям темерут, а струва повече от всички останали. Трябва да го привлека на моя страна.

Варон беше яхнал малко жребче, та да гледа от ниското Помпей на неговия огромен бял „държавен кон“.

— Започвам да си мисля, че зимните месеци, прекарани в лагера на Сула, са те научили на нещо — отбеляза Варон. — Досега не съм те чувал да искаш да спечелиш, когото и да било на своя страна… С изключение на Сула, естествено.

— Да, понаучих се — призна великодушно приятелят му. Красивите му бели зъби блеснаха в широка усмивка. — Хайде сега, Вароне! Знам, че скоро ще се превърна в най-ценния съюзник на Сула, но не ми е трудно да проумея, че той се нуждае и от други приятели. Макар че може би си прав. За пръв път се подчинявам на друг началник, освен на баща си. Мисля, че баща ми беше велик воин, но не го беше грижа за нищо, което се случва далеч от родните му земи. Сула е нещо различно.

— В какъв смисъл? — попита Варон.

— За повечето неща около себе си нехае… Включително за хората, които нарича свои легати или колеги, или каквото му хрумне според случая. Съмнявам се дори дали се вълнува от съдбата на Рим. Това, което тежи на душата му, не принадлежи на материалния свят. Пари, земи, дори политическа му кариера или общественото мнение това са все неща, които не го занимават особено. Не, Сула мисли за нещо друго.

— За какво? — попита пак Варон, смаян от самия факт, че самовлюбеният Помпей е забелязал нещо, което е убягнало от неговия поглед.

— Може би единствено за достойнството си — отговори Помпей.

Варон се замисли върху думите му. Може би приятелят му беше прав? Достойнството на римския гражданин и патриций! Това беше то, най-трудно осезаемата сред всички придобивки на римския благородник. Политическата тежест беше само дреха, мярка за влиянието му в обществото за способността му да въздейства на общественото мнение, на решенията в Сената и държавните институции.

Докато достойнството беше нещо друго. То беше изключително лично, дори интимно, но се отнасяше до всички страни на нечий обществен живот. И беше толкова трудно да се определи какво точно представлява. Оттам, разбира се, идваше и коренът на думата „дигнитас“… „Дигнитас“ означаваше най-напред способността на човек да прави впечатление на околните… А може би означаваше и слава? Достойнството събираше в себе си всичко, което правеше човека отделна личност и обществен водач. То включваше едновременно гордостта, почтеността, интелекта, делата, способностите, знанията, положението в обществото, мъжките му качества. Достойнството надживяваше човека, това беше единственият начин смъртният да победи смъртта. Да, това беше най-доброто обяснение. Достойнството представляваше триумфът на човек над тленната му физическа обвивка. Ако наистина нещо имаше стойност за Сула, това беше неговото достойнство. Беше се зарекъл, че ще победи Митридат. Беше се зарекъл, че ще се върне в Италия и ще получи възмездие. Беше се зарекъл да възстанови републиката в нейната традиционна форма. И след като веднъж се бе зарекъл, щеше да изпълни обещанието си. Не успееше ли, щеше да накърни собственото си достойнство; останеше ли той човек извън закона, продължеше ли римското гражданство да го третира с презрение и пренебрежение, Сула щеше да изгуби своето достойнство завинаги. Затова той се мъчеше да държи на думата си. Щеше да бъде доволен едва тогава, когато всяко дадено обещание се окажеше изпълнено. Дотогава Сула нямаше право на почивка.

— С тези думи — отбеляза Варон — ти направи на Сула най-големия комплимент, който един римлянин може да получи.

Сините очи на Помпей го изгледаха с недоумение.

— Как така?

— Искам да кажа — обясни търпеливо приятелят му, — че ми доказа защо Сула не може да изгуби. Той се сражава за нещо, което Карбон е неспособен дори да възприеме.

— О, да! — съгласи се Помпей.

Бяха наближили река Езис, в самото сърце на Помпеевата родина. Горделивият младеж от миналата година не беше изчезнал напълно, но се беше променил; Помпей беше пораснал. Подаръкът, който Сула му бе направил с конницата, го накара да се заинтересува от една нова страна на военното дело, която досега беше подминавал. Разбира се, това се дължеше на римското му съзнание. Римляните все още вярваха в пехотата и в известна степен бяха свикнали да смятат конницата по-скоро за украшение, отколкото за полезна част от армията. С други думи, предпочитаха да се оправят без нея. Варон например беше убеден, че римляните нямаше да създадат своя конница, ако нямаха враговете им.

Преди много време, когато Рим се управляваше от царете и после, в най-ранните години на републиката, конницата представляваше военният елит на града, предната редица на римската армия. Именно покрай конницата се бе създало конническото съсловие — Ордо Еквестер, както го бе наричал Гай Семпроний Гракх. Конете били изключително скъпи, твърде скъпи, за да си ги позволи човек. Оттам се създала държавната конница, с други думи, конница, поддържана за сметка на държавата.

Лека-полека с годините римската конница бе изчезнала от бойното поле, за да се запази само като термин от обществено-икономическите отношения. Конникът, независимо дали живее от поземленото си владение или от предприемачество, членуваше в Първата имуществена класа, сиреч сред най-богатите. Но за спомен от онези славни времена, когато бе съставлявал ударната сила римската армия, държавата и до ден-днешен се грижеше всеки от хиляда и осемстотинте най-видни конници да притежава своя „държавен“ кон.

Варон си даде сметка, че е забравил основната си мисъл. А тя беше: Помпей и неговият интерес към конницата. Конницата вече не се попълваше от римляни. Петте хиляди души, които Сула бе предал под командването на Помпей, бяха дошли с него от Гърция, следователно не бяха и гали. Конницата на Сула беше предимно тракийска смесена с неколкостотин галати, сиреч пак гали по произход, но от онези, които век и половина по-рано се бяха настанили в Мала Азия. И траките, и галатите бяха добри войници, при това достатъчно предани за хора, които не знаят що е римско гражданство. В римската армия заемаха положение на съюзници и след дългите години на служба в полза на римския си началник някои от тях може би щяха да бъдат възнаградени с граждански права и с парче земя в Италия.

През целия път от Теан Сидицин Помпей се бе занимавал с тези странни люде, носещи дълги кожени гащи и кожени брони, въоръжени с малки кръгли щитове, дълги копия и дълги мечове — далеч по-удобни от късите остриета на римските пехотинци. Ако не друго, Помпей показваше способност да разсъждава, успокояваше се Варон, докато наближаваха бреговете на Езис. Започваше да установява предимствата на конницата и да обмисля къде да я използва. Правеше планове, чудеше се дали с нещо не могат да се подобрят екипировката и военното им обучение. Конниците бяха организирани в няколко полка от по петстотин души. Всеки от тези полкове се разделяше на десет дружини от по петдесет души, които си имаха свой началници. Единственият римлянин, който можеше да им заповядва, бе върховният началник на конницата. В този случай това беше Помпей. Той беше като замаян от запознанството с новите си подчинени и смяташе да докаже, че и един римлянин може да използва правилно техните възможности. Варон си обясняваше тази нова страст на Помпей към конницата с неговия далечен галски произход.

Колко странно! Ето ги пак на същата река Езис, пред същия стар лагер на Помпей. Бяха се върнали там, откъдето всичко започна, сякаш хилядите километри, които бяха изминали, се бяха оказали безсмислени. Една дълга разходка, за да се запознаят с някакъв беззъб и оплешивял старец, разнообразена с не особено вълнуващи сражения.

— Чудя се — обади се Варон — дали хората ни се питат за какво изобщо е цялата тази война?

Помпей примигна от изненада.

— Какъв странен въпрос! Защо им е да се питат, за каквото и да е? Нали офицерите са затова. Нали аз съм за това, за да си задавам въпроси и да им търся отговори. Те просто трябва да вършат каквото им се заповядва.

Помпей чак се възмути на революционната мисъл на приятеля си, който бе способен да предположи, че войниците на пиценския касапин са способни да разсъждават.

Но Варон не се предаде лесно.

— Хайде сега, Велики! И те са хора — в това отношение не се различават особено от нас. И като хора им е дадена способността да мислят. Дори много от тях да не могат да четат, едно е да изпълняваш заповедите на офицера, друго е да не се питаш за какво става дума.

— Не мога да направя разликата — призна си Помпей.

— Велики, става дума за често срещан феномен, който наричаме човешко любопитство! В природата на човека е да си задава въпроси за причината на това и онова! Дори един редови легионер от Пицена, който никога не е стъпвал в Рим и не може да направи разлика между Рим и Италия, е склонен да си задава въпроси. Ние тръгнахме оттук и стигнахме Теан, тръгнахме от Теан и се върнахме тук, до стария ни лагер. Не мислиш ли, че сред войниците може да има и такива, които да се чудят защо изобщо трябваше да бием път до Теан, за да се върнем по домовете си една година по-късно?

— О, те това го знаят! — отвърна му нетърпеливо Помпей. — Освен това говориш за войници — ветерани. Ако поучаваха по хиляда сестерции на всеки извървян километър през последните десет години, всеки от тях би имал пари да си вдигне къща на Палатина и да си гледа екзотични рибки в аквариум. Колко си оригинален, Вароне? Всеки път ще ме смаеш с нещо… Как може да те занимават подобни мисли изобщо! — Помпей пришпори държавния си кон и пое в галоп по последния склон. Изведнъж избухна в смях и размаха ръце из въздуха. Вятърът донесе думите му: — Който е последен, е глупак!

„Дете! — каза си Варон наум. — Какво правя аз тук? От каква полза бих могъл да бъда? Та това всичко е само игра, величествена и прекрасна игра.“

Може би наистина беше игра, но късно същата вечер Метел Пий свика на съвещание тримата си легати, както и Варон, който придружаваше Помпей навсякъде. Всички бяха силно развълнувани от пристигналите вести.

— Карбон се намира съвсем наблизо — съобщи Прасчо. После се поправи. — Така де, не точно Карбон, но Каринат. А Цензорин всеки момент може да го настигне. По всяка вероятност Карбон е решил, че осем легиона са достатъчни да ни спре, но след това е разбрал с какви сили разполагаме и е пратил Цензорин с още четири легиона. Ще стигнат Езис преди нас и ще се наложи да се бием с тях на реката.

— А къде е самият Карбон? — попита Марк Крас.

— Стои си в Аримин. Предполагам, че чака да разбере плановете на Сула.

— И какво ще успее да направи малкият Марий — допълни Помпей.

— Именно — съгласи се Прасчо и повдигна вежди. — И все пак нас това не бива да ни занимава особено. Работата ни е здравата да ужилим Карбон. Помпей, тук ти ще ни дадеш мнението си: как е по-добре, да оставим Каринат да прекоси реката, или да го задържим на отсрещния бряг?

— Няма голямо значение — отвърна му спокойно Помпей. — Бреговете си приличат. Има достатъчно място да се разгърнем, разполагаме с прикритието на дърветата, земята е равна и е удобна за генерално сражение. Стига да успеем да го предизвикаме — допълни той с усмивка. — Но решението зависи от теб, Пий. Аз съм само твой легат.

Е, щом целта ни е да стигнем Аримин, по-добре ще е да се прехвърлим ние на отсрещния бряг — каза Метел Пий, без да се засяга от последните думи. — Ако принудим Каринат да отстъпи, ще можем да го преследваме, без да налага да газим във водата. Доколкото разбрах от разузнавачите, конницата ни силно превъзхожда неговата. Ако си пран и теренът наистина го позволява, бих желал да прекосиш реката преди останалите и да застанеш между нашата пехота и врага. Тогава аз ще прехвърля легионите на отсрещния бряг, ти ще изтеглиш конницата встрани и ние ще нападнем. Нямаме голям избор. И все пак, ако ти успееш да заобиколиш врага в гръб, докато Каринат и Цензорин се занимават с нас, лесно ще се справим.

Никой не възрази на така предложената стратегия, което беше достатъчно доказателство, че Метел Пий притежава известни способности на пълководец. Когато бе предложено Варон Лукул да командва трите легиона на Помпей, за да може самият Помпей да стои начело на конницата, той се съгласи без възражения.

— Аз ще командвам центъра — заключи Метел Пий. — Крас ще е на дясното крило, Варон Лукул — на лявото.

Денят беше хубав, почвата беше сравнително суха и нещата се развиха до голяма степен, както Метел ги беше предвидил. Помпей успя с лекота да задържи брода, и фронталната атака на Метел Пий доказа предимството, което добре обучените войници даваха на всеки пълководец. Въпреки че войниците на Сципион бяха все още недостатъчно подготвени, Варон Лукул и Крас поведоха петте легиона ветерани и тяхната самоувереност се предаде и на Сципионовите младоци. Каринат и Цензорин не разполагаха с толкова опитни части и отстъпиха, без да оставят време на Метел Пий да се разгърне докрай. Сблъсъкът можеше да се превърне в истинско клане, ако докато Помпей се опитваше да заобиколи противника с конницата си, на бойното поле не се бе появил самият Карбон. Консулът бе довел със себе си нови шест легиона, както и трихилядна конница, която пресече навреме пътя на Помпеевите траки.

Каринат и Цензорин успяха да се оттеглят, без да дадат повече от три-четири хиляди души убити, след което направиха лагер в съседство с този на Карбон. Метел Пий и хората му трябваше да спрат настъплението си.

— Ще се върнем в стария си лагер южно от реката — реши Метел Пий и скръцна със зъби. — По-добре да си мислят, че ни е страх да напреднем. Освен това в наша полза е да се държим на по-голямо разстояние.

Въпреки голямото разочарование в края на деня въодушевлението отново бе завладяло висшия щаб, който се събра на ново съвещание в палатката на военачалника. Масата на Метел Пий бе покрита с карти.

— Та така — рече Пий и се надвеси над масата. — Искам и вие да погледнете, за да предложите как да нападнем в гръб Карбон.

Всички се скупчиха около масата, а Варон Лукул вдигна свещника високо над главите им, за да виждат по-добре пергаментовите свитъци. Най-горната карта описваше адриатическото крайбрежие между Анкона и Равена, заедно с вътрешността на сушата чак отвъд централното било на Апенините.

— Ето, ние сме тук — посочи Прасчо една точка на юг от река Езис. — Следващата по-голяма река е Метавър, където бродът е доста коварен. Оттук на север все е галската земя, а в нейния северен край се намира Аримин. По средата има няколко реки, но те не са трудни за преминаване. Докато не стигнем тази тук, между Аримин и Равена, виждате ли я? Рубикон, естествената граница между Италия и Циспаданска Галия. — Всяка една от споменатите точки бе отбелязана. Прасчо беше методичен човек. — Очевидно е защо Карбон използва като база Аримин. По Емилиевия път веднага се прехвърля в Италийска Галия. По Сапиевия път стига Касиевия при Ареций и оттам през долината по горното течение на Тибър може да заплашва пряко Рим. По Фламиниевия път може да излезе при Рим и от тази страна, а по адриатическия бряг може да нахлуе в Пицена и ако трябва, през Апулия и Самний — в Кампания.

— Тогава се налага да го изтласкаме оттам — изрече Крас това, което всички мислеха. — Не е невъзможно.

— Да, но има един голям проблем — намръщи се Метел Пий. — Изглежда, Карбон вече не разчита единствено на Аримин. Постъпил е доста предвидливо, като е пратил осем легиона под командването на Гай Норбан във Фор Корнелий, ето, нагоре по Емилиевия път, виждате ли? Недалеч от Фавенция. Градът не е далеч от Аримин, шейсет километра може би.

— Което означава, че ако се наложи, осемте легиона могат да се върнат само за един ден — каза Помпей.

— Да. Или да бъдат прехвърлени за два-три дни до Ареций на юг или до Плаценция на северозапад — пресметна Варон Лукул. — В момента самият Карбон стои на отсрещния бряг на Езис заедно с Каринат и Цензорин, осемнайсет легиона и три хиляди души конница. Още осем легиона чакат заедно с Гай Норбан във Фан Корнелий, докато последните четири легиона заедно с няколко хиляди души конница пазят Аримин.

— Следователно трябва да изготвим обща стратегия — заключи Метел Пий.

— Общата стратегия е лесна — каза Крас, който вече пресмяташе възможностите. — Трябва да попречим на Карбон да се обедини с Норбан, да откъснем Карбон от Каринат и Цензорин и Каринат от Цензорин.

— Един от нас, може би аз, ще трябва да вземе пет легиона, да ги прекара от обратната страна на Аримин, да откъсне Норбан от базата на Карбон и да заплаши цяла Италийска Галия. Няма да е никак лесно — намръщи се отново Метел Пий.

— Напротив, лесно е — възрази Помпей. — Ето, погледни, това тук е Анкона, второто най-голямо пристанище на Адриатика. По това време на годината е пълно с кораби, които чакат западния вятър, за да отплават на изток. Ако успееш да стигнеш с петте легиона до Анкона, Пий, ще ги натовариш на корабите и ще стигнеш до Равена по море. Пътуването е леко, няма да ти се налага да се отдалечаваш от брега, по това време на годината буря няма да те застигне. Разстоянието е някакви си сто и петдесет километра, ще са ти нужни осем-девет дни дори да се наложи да гребете. Ако имате попътен вятър, ще стигнете Равена за не повече от четири дни. — Помпей сложи пръст на картата. — Оттам се придвижвате до Фавенция и окончателно откъсвате Норбан от Аримин.

— Ще трябва всичко това да стане в пълна тайна — погледна го със светнали очи Прасчо. — Да, Помпей, номерът ще мине! Те няма и да предположат, че ще местим войски към Анкона. Съгледвачите, им ще следят само кога ще преминем повторно Езис. Помпей, Крас, вие двамата оставате в лагера и давате вид, че войската ви е с пет легиона по-голяма, отколкото е в действителност. В това време ние с Варон Лукул се прехвърляме в Анкона. Щом отплаваме, вие влизате в действие. Ще нападнете Каринат и ще се престорите, че готвите мощна офанзива. Ако ви е по силите, обсадете лагера им с Цензорин. Карбон ще им помогне, но само в началото. Щом научи, че сме дебаркирали в Равена, ще се притече на помощ на Норбан. Разбира се, може да предпочете той да остане тук и да прати на помощ на Норбан Каринат и Цензорин, но не мисля. Карбон трябва да стои в центъра, за да има връзка с всички едновременно.

— Ох, ще има да се забавляваме! — възкликна радостен Помпей.

Марк Теренций Варон седеше в ъгъла и си водеше записки.

Стратегията се оказа сполучлива. Докато Метел Пий и Варон Лукул се измъкваха с петте легиона към Анкона, останалите шест заедно с кавалерията се правеха на единайсет. Най-накрая Помпей и Крас прекосиха повторно реката, без да срещнат съпротива; изглежда, Карбон бе избрал да ги привлече по-близо до Аримин, за да се сражава на познат терен.

Помпей водеше войската начело на конницата, без да изпуска от очи ариергарда на Карбон — неговата собствена конница, командвана от Цензорин. Помпей постоянно притесняваше противника с ненадейни атаки. Подобна тактика успя да изнерви нетърпеливия Цензорин; близо до град Сена Галика той посрещна врага и започна истинско сражение, което Помпей спечели — за пръв път младият пълководец се проявяваше и като командир на конница — Цензорин се прибра зад стените на Сена Галика заедно с конницата и пехотата си… Но не за дълго. Помпей се възползва от слабите крепостни съоръжения и се хвърли в мощен щурм.

Тогава Цензорин взе правилното решение: жертва конницата си и начело на осемте си легиона пехота се измъкна през задната врата на града, за да излезе навреме на Фламиниевия път.

Някъде по това време Карбон научи за неочакваното окопаване на Прасчо и армията му във Фавенция; пътят на Норбан до Аримин беше откъснат. Карбон се насочи към Фавенция, оставяйки Каринат да пази гърба му с осем легиона. Цензорин, каза си консулът, трябваше сам да се оправя.

Но тогава се появи Брут Дамазип, който бързаше да го уведоми, че армията на младия Марий е била разгромена при Сакрипорт. Сула бил поел на север по Касиевия път към Италийска Галия и вече бил достигнал Ареций. Силите му обаче не надхвърляли три легиона. Карбон веднага промени плановете си. Имаше само един изход от създалата се ситуация: Норбан сам да брани Галия от легионите на Метел Пий, докато Карбон и легатите му се опитват да спрат Сула при Ареций — относително лека задача при условие, че врагът разполагаше само с три легиона.

Помпей и Крас научиха новината за победата на Сула над Марий почти едновременно с Карбон и я посрещнаха с нескрита радост. Потеглиха в западна посока по дирите на Каринат и Цензорин, които водеха своите шестнайсет легиона към Ареций, където ги чакаше Карбон. Двете армии се гонеха с бясна скорост по пътищата на Италия. При това конницата се оказваше безполезна, установи Помпей, защото трябваше да се прекосяват планините. Помпей и Крас пратиха конницата обратно в лагера на река Езис и младежът си възвърна командването над бащините си ветерани. Крас, за радост на пиценеца, нямаше нищо против да следва нарежданията му, поне доколкото плановете на Помпей съвпадаха с тайните замисли, които той кроеше.

Отново опитът на старите войници се оказа решаващ. Помпей и Крас застигнаха легионите на Цензорин по един от страничните планински пътища в отсечката между Фулгин и Сполеций, където дори не им се наложи да се бият. Изтощени, изгладнели, но най-вече изплашени до смърт легионите на Цензорин се разпаднаха. Той успя да запази три от осемте си легиона — онези войници, които сметна за свой дълг да запази на всяка цена. С тях сви встрани от пътя и прекоси напряко планината, за да се присъедини възможно най-скоро към армията на Карбон при Ареций. Останалите пет легиона до такава степен се бяха разпръснали и омесили, че никой не би могъл да ги разпредели в нови центурии и кохорти.

Три дни по-късно Помпей и Крас завариха Каринат под стените на големия и добре укрепен град Сполеций и там започна сражение. Каринат не се оказа на висота и предпочете да се скрие с три от своите осем легиона в града, докато други три легиона избягаха в близкия Тудер, а последните два изчезнаха.

— Чудесно! — възтържествува Помпей пред Варон. — Ето как ще се сбогуваме с добрия стар Крас!

Сториха го, като намекнаха на Крас, че ще е най-добре да обсади Тудер, докато самият Помпей се погрижи за легионите на Каринат. Крас с радост се насочи към Тудер, доволен, че най-сетне има възможност сам да командва. А Помпей се настани под стените на Сполеций, щастлив, че ще обере лаврите, след като победи самия пълководец Гай Албий Каринат. Каринат обаче се оказа по-хитър, отколкото бе предполагал. Още същата нощ, използвайки разразилата се буря, той се измъкна през задната порта на Сполеций и с трите си оцелели легиона се изтегли при Карбон.

Помпей възприе отстъплението на Каринат като лична обида. Варон с удивление стана свидетел на какво е способен един Помпей, щом събитията не се развият според очакванията му: то не бяха крясъци, не бяха сълзи, не беше скубане на коси и удряне с юмрук по масата. Най-накрая, след като младият пълководец изпотроши офицерската си покъщнина, гневът го напусна внезапно, както се бе появила нощната буря.

— Отиваме при Сула в Клузий — заяви тържествено той. — Хайде, Вароне, размърдай се! Няма време!

Варон поклати глава и се разбърза.

Беше началото на юни, когато Помпей и легионите му бяха посрещнати в лагера на Сула на бреговете на река Кланис. За своя изненада завари началника си доста унил и обезсърчен. Нещата не се бяха развили много добре, след като Карбон го беше пресрещнал по пътя от Ареций. Врагът за малко да спечели сражението, което бе започнало съвсем непредвидено за Сула. Ако не се беше окопитил навреме, за да отстъпи, може би щеше да изгуби цялата си армия.

— Но няма значение — махна с ръка той, видимо доволен от идването на Помпей. — Щом ти си тук, Помпей, и щом Крас се намира наблизо, нищо не е изгубено. Тримата ще се справим с Карбон.

— Как е Метел Пий? — попита Помпей, недоволен, че Сула не прави голяма разлика между него и Крас.

— Цяла Италийска Галия е наша. Успял е да предизвика Норбан да започнат сражение при Фавенция, докато Варон Лукул — наложило се е да търси прикритие чак в Плаценция — се е разправял с Луций Квинткций и Публий Албинован при Фиденция. Всичко се е развило добре, врагът е или унищожен, или разпръснат.

— А какво е станало със самия Норбан?

Сула вдигна рамене; съдбата на вражите пълководци не го интересуваше, щом като вече ги е победил на бойното поле. Норбан не му беше сторил нищо лично.

— Предполагам, че е отишъл в Аримин — отговори той и започна да се разпорежда как да бъдат настанени войниците на Помпей.

Както можеше и да се очаква, Крас пристигна още на другия ден начело на три легиона. Мълвата говореше, че след като превзел Тудер, той се натъкнал на голямо съкровище, но го запазил за себе си, вместо да го раздели между войниците.

— Истина ли е? — попита Сула. Гънките на сбръчканото му лице сякаш станаха по-дълбоки, а беззъбата му уста нервно засмука старческите устни.

Но нито едно мускулче по невинното, леко тъповато лице на Крас не помръдна. Само очите му широко се отвориха.

— Не.

— Сигурен ли си?

— В цял Тудер имаше само няколко стари вещици. Дори не съм ги погледнал.

Сула го изгледа с подозрение, без да знае Крас подиграва ли му се или само така му се струва.

— Ти си не само хитър човек, Марк Крас, но и доста потаен — рече той най-накрая. — Ще приема думите ти за истина заради високото ти положение и доброто име на роднините ти. Но нека те предупредя! Ако някой ден узная, че си се обогатил за сметка на държавата, и то против моите цели и желания, ще се лиша завинаги от услугите ти.

— Тъй вярно — съгласи се Крас, кимна за довиждане и си тръгна.

Свидетел на разговора им беше Публий Сервилий Вация, който тъжно се усмихна на Сула.

— Човек като този трудно си намира приятели.

— Защото той самият не си търси такива — съгласи се Сула и го прегърна през раменете. — Ама не си ли късметлия, Вация?

— Защо?

— Защото те харесвам. Ти си добър човек: никога не превишаваш властта си, никога не ме караш да ти се карам. Каквото поискам от теб, вършиш го. — Той широко се прозя и в очите му се появиха сълзи. — Ожаднях. Чаша вино, ето от какво имам нужда!

Вация беше строен и привлекателен мъж, нито твърде мургав, нито твърде светлокож. Не принадлежеше към патрициите Сервилий, но родът му беше достатъчно стар, та можеше с гордост да говори за него. Освен това майка му беше Цецилия Метела, дъщеря на Метел Македоник — което означаваше, че Вация е роднина с всички видни римляни. Дори със Сула, който беше женен за дъщерята на Метел Далматик. Затова се радваше на благоразположението на своя началник и след като на свой ред го прегърна, го поведе към палатката. Сула си бе пийнал и крачката му не беше съвсем сигурна.

— Какво ще правим с всички тези хора, щом Рим стане мой? — попита Сула, докато Вация му помагаше да си налее чаша сухо вино. Легатът му на свой ред си наля, само че от съседната кана, при това добави доста вода.

— Кои всички? Имаш предвид Крас?

— Да, Крас. И Помпей Велики. Дума да няма, Вация… „Велики“. На неговите години!

Вация се усмихна и седна на сгъваемия стол.

— Е, той ако е млад, аз пък съм стар. Трябваше още преди шест години да стана консул. Предполагам, че никога няма да успея.

— Ако победя, ще бъдеш консул. Нямаш причина да се съмняваш. Аз съм зъл за враговете си, Вация, но съм добър с приятелите си.

— Знам, Луций Корнелий — съгласи се с нежния си глас Вация.

— И така, какво да правя с тях? — повтори въпроса си Сула.

— Разбирам защо Помпей те притеснява. Не мога да си представя как той ще стои със скръстени ръце, щом войната свърши. Ще ти е трудно да го убедиш, че възрастта му не позволява да заема каква да е длъжност.

Сула се засмя.

— Той не се стреми към длъжности! Той мечтае за бойна слава. Аз ще се опитам да му я осигуря, това може би няма да е трудно. — Сула подаде празната си чаша да бъде напълнена повторно. — Но Крас? Какво да правя с Крас?

— О, той сам ще се погрижи за себе си — увери го Вация, докато наливаше. — В едно съм сигурен, ще натрупа пари. След смъртта на баща си и на брат си Луций той трябваше да се радва на голямо наследство. Вместо това го издържа богатата му жена. Лициний Красите притежаваха поне триста таланта. Разбира се, бяха конфискувани до последната сестерция. Можеше ли Цина да забрави за тях? А бедният Крас не се радва на авторитета на един Катул например.

Сула недоволно изсумтя.

— Бедният Крас, ама че го каза! Сигурен съм, че наистина е задигнал златото от Тудер.

— Най-вероятно. — Вация не се засегна от реакцията му. — И все пак не му е сега времето да го притесняваш. Имаш нужда от него! И той добре го знае. Положението е доста напрегнато.

Карбон веднага научи за присъединяването на Помпеевите и Красовите легиони в подкрепа на Сула. Пред легатите си той запази спокойствие и не спомена нищо за отстъпления. Войската му продължаваше да превъзхожда по численост силите на Сула, което беше достатъчна причина врагът да си стои в лагера и да не бърза да предизвиква сражение. И докато Карбон чакаше събитията сами да се наредят, за да знае какво да прави, пристигнаха тъжни вести от Италийска Галия, където Норбан и легатите Квинкций и Албинован били разгромени, а Метел Пий и Варон Лукул вече държали цялата провинция. Скоро от Галия дойде втора новина, не толкова трагична на пръв поглед, но още по-съкрушителна за обезкуражения Карбон: Публий Албинован Луканеца примамил Гай Норбан и останалите легати на съвещание в Аримин и ги заклал всички, с изключение на самия Норбан, който бил предаден на Метел Пий в замяна на политическата си реабилитация. Норбан доброволно пожелал да замине на заточение и му било позволено да отплава на изток. Единствен от висшето командване в Италийска Галия оцелял Луций Квинкций, който вече бил заловен и държан под стража от Варон Лукул.

Сякаш тъмен облак надвисна над лагера на Карбон и неспокойният Цензорин започна да крачи напред-назад, недоволен от бездействието. Но Сула отказваше да даде генерално сражение. Все по-отчаян, Карбон заповяда на Цензорин да вземе осем легиона и да се притече на помощ на Пренесте и обсадения Марий. Десет дни по-късно Цензорин се върна с празни ръце. Било невъзможно Марий да бъде освободен — крепостният вал на Офела бил непревземаем. Карбон прати втора експедиция, но единственото, което постигна, бе да изгуби две хиляди души, попаднали в засадата на Сула. Накрая Брут Дамазип за трети път се опита да помогне, като прехвърли планините и потърси надеждна пътека до обсадения град, но и неговото начинание пропадна. Той огледа местността, изостави всяка надежда да се свърже с Пренесте и се прибра при Карбон в Клузий.

Дори новината, че парализираният водач на самнитите Гай Папий Мутил е събрал четиридесетхилядна войска в Езерния и се кани с тях да премахне обсадата на Пренесте не можа да повдигне духа на Карбон; отчаянието му се усилваше с всеки изминат ден. Не се разведри дори когато Мутил му прати второ писмо, с което съобщаваше, че разполага не с четиридесет, а със седемдесет хиляди войници, тъй като щели да подкрепят луканите начело с Марк Лампоний и жителите на Капуа, където се бил появил някой си Тиберий Гута.

Карбон вече имаше вяра на един-единствен човек — Марк Юний Брут Старши, неговия проквестор. И така, когато юни свърши и започна квинктил, а той още не бе измислил как да постъпи, Карбон отиде да си изплаче мъката пред стария Брут.

— Ако Албинован е способен да убие хората, с които е делил трапезата си в продължение на месеци, откъде мога да съм сигурен, че някой от моите легати няма да посегне на мен? — питаше се той.

Двамата се разхождаха по петкилометровата централна алея на лагера, достатъчно далеч от войнишките палатки, за да не бъдат подслушвани.

Старецът примигна на силното слънце, но посинелите му устни не дадоха веднага отговор; вместо това проквесторът премисли добре въпроса и накрая трезво отсъди:

— Мисля, че наистина не можеш да си сигурен, Гней Папирий.

Карбон тежко въздъхна и потръпна от страх.

— Тогава какво да правя, Марк Юний?

— Сега-засега нищо. Но мисля, че е време да се откажеш от цялата тази обречена кауза, преди офицерите ти да помислят да се саморазправят с теб.

— Да се откажа?

— Да, да се откажеш — повтори Брут.

— Но те няма да ме пуснат току-така! — възкликна Карбон, който вече видимо трепереше.

— Може би. Но никой не е длъжен да ги предупреждава. Ще започна отсега с приготовленията, а ти се прави, че единственото, което те интересува, са действията на самнитската армия. — Старият Брут сложи ръка върху рамото му и го потупа. — Не се отчайвай. Всичко ще се навреди.

Към средата на квинктил старият Брут вече бе свършил с подготовката. Посред нощ двамата с Карбон се измъкнаха от лагера без много багаж и без прислуга. Бяха взели само едно муле, за да го натоварят с кюлчета злато скрити между други с олово, както и една достатъчно прилична кесия денарии за пътни разходи. С вид на изморени търговци те се насочиха към крайбрежието на Етрурия, където взеха кораб от пристанището Теламон и отплаваха за Африка. Никой не им задаваше въпроси, никой не се заинтересува какво носи мулето в обемистите торби. Съдбата, каза си Карбон, докато капитанът на кораба вдигаше котва, най-после му се беше усмихнала!

Тъй като беше парализиран от кръста надолу, Гай Папий Мутил не можеше лично да води армията си от самнити, лукани и капуанци, но въпреки това придружи сънародниците си от учебния им лагер край Езерния до Теан Сидицин, където ги чакаха изоставените лагери на Сула и Сципион Азиаген, а Мутил притежаваше собствена къща.

Той винаги бе предпочитал Езерния и Бовиан, но жена му Бастия държеше да живее в Теан, защото беше родом от областта. Това, че Мутил никога не се бе възпротивил на волята й, се дължеше на собствения му недъг, който обезсмисляше съвместния им живот. Той не беше пълноценен съпруг и ако жена му поглеждаше към чужди мъже, по-добре беше да го върши далеч от очите му. Така или иначе не бе чул за някакви големи скандали, което означаваше, че Бастия е възприела ролята на почтена съпруга и не желае да злоупотребява с физическата непълноценност на Мутил или успява да запази в тайна изневерите си. Но когато Мутил пристигна в дома си в Теан, с известна изненада установи, че очаква с нетърпение срещата с жена си.

— Не те очаквах — посрещна го без видима изненада Бастия.

— Как ще ме очакваш, след като не съм ти писал? — отвърна той. — Изглеждаш добре.

— Защото се чувствам добре.

— Като изключим постоянните ми проблеми, и аз няма от какво да се оплача — рече Мутил, усещайки, че нещата са се променили; Бастия се държеше твърде резервирано, твърде любезно…

— Кой вятър те е довел в Теан? — попита тя.

— Армията ми се е разположена край града. Ще воюваме срещу Сула. Или поне войниците ще воюват, а аз ще остана тук при теб.

— За колко време? — попита мило тя.

— Докато всичко свърши.

— Разбирам.

Бастия се облегна на стола си. Беше прекрасна жена, на около трийсет години, но вече в погледа й не се четеше и искрица от някогашното изгарящо желание.

— Как да се погрижа за твоето удобство? Нуждаеш ли се от нещо специално?

— Имам си личен прислужник. Той знае какво да прави.

Бастия се намести на стола, така че да покаже още по-добре скъпата дреха и прекрасното си тяло под нея. Продължаваше да се взира в мъжа си с големите си черни очи, които й бяха спечелили Омировия комплимент Дамата с волските очи.

— Само ти ли ще вечеряш у дома?

— Не, поканил съм трима души. Моите легати. Това ще те затрудни ли?

— Ни най-малко. Ще се погрижа менюто да е достойно за случая, Гай Папий.

Което не беше празно обещание. Бастия беше превъзходна домакиня. От тримата мъже, които дойдоха на вечеря у парализирания си началник, тя познаваше двама: Понтий Телезин и Марк Лампоний. Телезин беше самнит от много древен род, но преди години, когато самнитският народ се бе вдигнал срещу Рим в Съюзническата война, не му достигаха годините, за да заеме по-важна роля. Сега беше на трийсет и две, радваше се на привлекателна външност и можеше да си позволи някой и друг поглед към домакинята, който само тя да улови.

Марк Лампоний беше отдавнашен водач на луканския народ и един от най-страховитите противници на Рим по време на Съюзническата война. Вече беше прехвърлил петдесетте, но бойният дух не го беше изоставил, нито жаждата му за римска кръв. Никога няма да се променят всички тези неримляни, мислеше си Бастия. За тях унищожението на Рим означаваше много повече от собственото им спокойствие и благополучие. Повече дори от децата, в името на които се биеха.

Третият офицер, когото Бастия никога не бе срещала бе неин сънародник от Кампания — най-видната личност в цяла Капуа. Казваше се Тиберий Гута, беше дебел, груб и самолюбие, не по-малко предан от сътрапезниците си на антиримската кауза.

Веднага щом съпругът й позволи да се оттегли, Бастия побърза да напусне триклиния, обхваната от гняв, който й беше трудно да сдържа. Не беше честно! Нещата тъкмо бяха започнали да се успокояват, отношенията с Рим тъкмо се бяха изгладили, все едно война изобщо не е имало, а ето, че всичко започваше отначало. Искаше й се да изкрещи, че нищо няма да се промени, че за пореден път ще зарият лица в праха, затиснати от римския ботуш, но бе намерила достатъчно воля да замълчи. Дори да й бяха повярвали, пак нямаше да се откажат — за тях родолюбивата гордост означаваше повече от трезвия разум.

Ярост изпълваше душата й и не й даваше покой. Крачеше напред-назад по мраморния под на дневната си и се чудеше как най-жестоко да нарани себелюбието на тези тъпоумни, свинеподобни мъже. Особено на собствения си съпруг, водача на самнитския народ — онзи, към когото всички самнити се обръщаха за съвет и наставления. И какви бяха наставленията му? Воювайте срещу Рим! Разорете се! Интересуваше ли го, че ако изгуби, губи целият му народ? Разбира се, че не! Той беше мъж като всички останали, със съзнание, изпълнено с глупави идеи за национална независимост и реваншизъм. Хем беше истински мъж, хем не беше мъж изобщо. И онази половина, която му беше останала, не беше от полза за нея, която искаше да ражда и да дарява живот.

Бастия спря на едно място. Имаше чувството, че гневът ще я изпепели, ако не успее да изгаси бушуващия в душата си огън.

Имаше един роб… Един от онези гърци, родом от остров Самотраки, с лъскави черни коси. Веждите му бяха гъсти и сключени, докато сините му очи напомняха на застинало планинско езеро… И този грък беше дарен с кожа, каквато всяка жена би желала да гали с устните си… Бастия плесна с ръце.

Когато се появи слугата, тя го изгледа отвисоко и с известна ирония процеди:

— Господарите доволни ли са от вечерята?

— Да, господарке.

— Добре. Продължавай да ги наглеждаш. И ако обичаш, изпрати ми Иполит. Сетих се за една услуга, която може да ми свърши.

При условие, че господарят Мутил не се задържаше дълго в Теан, а жена му Бастия живееше там постоянно, нейната воля струваше повече от неговата. Бастия трябваше да е доволна от своя роб, затова той трябваше да й се подчинява.

— Ще пратя Иполит незабавно, господарке — поклони се той и със смирен поглед напусна гърбом стаята.

В триклиния отдавна бяха забравили за Бастия.

— Карбон пише, че е успял да притисне Сула при Клузий — обясняваше Мутил на легатите.

— А можем ли да му вярваме? — попита Лампоний.

Мутил се намръщи.

— Нямам причина да не му вярвам, но, разбира се, човек в нищо не бива да е сигурен. Ти имаш ли основания да се съмняваш?

— Не, освен заради това, че Карбон е римлянин.

— Точно така! — съгласи се Понтий Телезин.

— Съдбата обръща лицето си — каза капуанецът Тиберий Гута. Лицето му лъщеше, след като се бе преборил с препечения петел с пълнеж от кестени. — Засега ще воюваме на страната на Карбон. След като победим Сула, ще можем да се обърнем срещу Карбон или срещу който и да било римски управник и да го изнудваме.

— Именно — съгласи се Мутил и се усмихна.

— Тогава да тръгваме веднага за Пренесте — предложи Лампоний.

— Още утре — подкрепи го Телезин.

Но Мутил поклати решително глава.

— Не. Ще дадем пет дни почивка на войниците. Преходът беше тежък, а има още доста път до крепостта. Трябва да са бодри, когато се нахвърлят на позициите на Офела.

След като решиха предстоящите задачи и си дадоха пет дни почивка, вечерящите се разделиха. Доста по-рано, отколкото беше предполагал слугата на Мутил. Слугата се беше скрил някъде в кухнята и дори не разбра, че гостите си тръгват. Не разбра и когато господарят заповяда на едрия си германски прислужник да го занесе в стаята на жена му.

Завари Бастия облегнала се гола на възглавниците с широко разтворени крака и нечия чернокоса глава, заровена между бедрата й. Добре сложеният мъж се бе изтегнал абсолютно неподвижно на леглото, все едно спеше. Телата им дори не се докосваха. Бастия се бе вкопчила във възглавниците, а ръцете на мъжа бяха прибрани до тялото му.

Вратата се бе отворила безшумно и германският роб стоеше в рамката й, понесъл на ръце парализирания господар, подобно на младоженец, който пренася булката си през домашния праг. Германецът чакаше следващата заповед, свикнал да не усеща тежестта на господаря си, да не разбира кажи-речи и дума на латински или гръцки, обсебен завинаги от мъката по изгубената си родина и неспособен да изрази мъката си с думи.

Погледите на двамата съпрузи се срещнаха. Бастия сияеше от възторг и триумф; Мутил беше смаян, но не можеше да каже, че е шокиран. Погледът му се спря на едрите й гърди и прибрания корем, но изведнъж се замъгли от напиращите сълзи.

Младият грък до такава степен бе погълнат от това, което вършеше, че не усети нищо до мига, в който тялото на господарката му реагира по начин, който нямаше отношение с него. Понечи да надигне глава, но като две змия ръцете на Бастия се вкопчиха в гъстите му черни коси.

— Не спирай! — извика тя.

Неспособен да отмести поглед встрани, Мутил наблюдаваше как зърната на гърдите й се изпълват с кръв, как се издуват като мехурчета, готови да се спукат от възбуда, как бедрата й бясно се движат, а главата й се мята. И изведнъж пред погледа на мъжа си Бастия започна да крещи от оргазъм. На Мутил му се струваше, че продължава цяла вечност.

Щом се успокои, Бастия пусна главата на гърка и го удари по лицето. Той се обърна по гръб и в очите му се изписа ужас, от който дъхът му спря.

— Онова може да ти е безпомощно — кимна Бастия към еректиралия член на роба, — но на езика ти нищо му няма, Мутиле.

— Права си, нищо му няма — отвърна й той, преглъщайки сълзите. — Може да усеща и да вкусва. Но никога не е обичал вкуса на мърша.

Германецът го изнесе от стаята — до неговата собствена спалня, където внимателно го положи на леглото. След като свърши всичките си задачи, безмълвно излезе и остави Гай Папий Мутил сам. Не бе изрекъл дума, нито на съчувствие, нито на разбиране. И това, разсъждаваше Мутил, бе най-милостивата реакция, на която човек би бил способен. Пред очите му беше образът на голата му жена, а онази глава, която… която! Мутил не усещаше нищо да мърда под кръста си, знаеше, че няма да помръдне никога. Но другата половина на тялото му все така си спомняше някогашните болки и мечти и копнееше отново за изгубената любов.

— Не съм още мъртъв — каза той на възглавницата и усети как сълзите пак изпълват очите му. — Не съм мъртъв! Но боговете ми са свидетели, колко ми се иска да бях!

В края на юни Сула напусна Клузий. Взе със себе си своите пет легиона заедно с три от дезертьорите на Сципион. В лагера остави да командва Помпей — решение, което не направи ни най-малко впечатление на останалите легати.

— Разчисти тук нещата — беше казал Сула на пиценеца. — Те разполагат с много повече сили, но са деморализирани. Научат ли обаче, че съм се изтеглил, ще започнат сражение. Внимавай най-много за Дамазип, той е най-способният сред тях. Крас ще се заеме с Марк Цензорин, а Торкват трябва да се справи с Каринат.

— Ами Карбон? — попита Помпей.

— Карбон е просто знаме. Той винаги оставя легатите си сами да командват. Но не се бави, Помпей, имам по-важни задачи за теб!

Никого не изненада фактът, че Сула взе със себе си по-възрастните сред офицерите си — нито Вация, нито Долабела биха преглътнали унижението да ги командва двайсет и две годишен хлапак. Заминаването на Сула беше отговор на новината за самнитските намерения; стана ясно, че войските, обсадили Пренесте, трябва да бъдат подкрепени. Всичко трябваше да бъде готово, преди самнитите да са се явили под стените на града.

След като прати съгледвачи из цялата област между Рим и обсадения Пренесте, Сула вече имаше ясен план. Благодарение на Офела и неговата крепостна стена Лабиканският и Пренестинският път бяха блокирани така, че и пиле да не може да прехвръкне. Затова пък Латинският и Апиевият път бяха все така открити за врага, който свободно можеше да се движи между Рим и Кампания. За да спечели войната, за Сула беше изключително важно да държи подстъпите към Рим. Етрурия беше изтощена от войната, но Самний и Лукания едва се включваха в конфликта.

Теренът между Кампания и Рим беше доста неравен. Крайбрежието бе разсечено от помптинските блата, пресечени от правата линия на Апиевия път, който правеше първия си завой едва при Албанската планина, недалеч от Рим. Тя беше доста висока и склоновете й бяха залети със засъхналата лава на вече застиналия вулкан. Върхът на тази планина, който се издигаше точно по средата й, се заобикаляше от двете си страни от Апиевия и от Латинския път. Южно от Албанската планина се издигаше втора планинска верига, която вървеше успоредно на двата пътя и ги разделяше един от друг. Между Кампания и Рим пътникът никъде не можеше да се прехвърли от едната артерия на другата. Войските винаги предпочитаха да използват Латинския път, защото от многото комари, които жужаха из крайморските блата, мнозина пипваха тежки болести.

Ето защо Сула предпочете да се настани на Латинския път, но на такова място, че в случаи на нужда да прехвърли войските си веднага към Вия Апия. И двата пътя минаваха близо до Албанската планина, но ако човек вървеше по Латинския, налагаше му се да мине през доста тясна клисура, впила се като рана в склоновете на планината. Клисурата отделяше върха на Албанската планина от източните възвишения и така позволяваше на пътниците по-лесен достъп до голямата равнина на север от нея. Там, където пред очите на пътника се разкриваше самият връх, от голямата клисура се извиваше встрани широк дол, през който бе прокаран път, заобикалящ върха от юг и присъединяващ се към Вия Апия близо до свещеното езеро Неми и тамошния храмов комплекс.

Сула разположи войските си в голямата клисура и издигна огромни каменни стени от единия склон до другия, затваряйки достъпа й до малкия страничен път. Така войските му заеха единствените позиции, откъдето можеха да спрат всякакво движение по Латинския път. След като крепостните съоръжения бяха построени, Сула нареди и няколко поста съгледвачи по Апиевия път, за да бъде сигурен, че врагът няма да се опита да заобиколи лагера му от югозапад — нито по посока Рим, нито по посока Кампания. Сам той хранеше легионите си с провизии от Кампания, които му се носеха през страничния път край върха.

Докато сборните легиони на самнити, лукани и капуанци стигнат подстъпите на Сакрииорт, всички вече ги наричаха с общото име „самнитите“, независимо от разнородния им произход (към редиците им се бяха присъединили и много римски войници от разбитите легиони на Цензорин и Каринат, които се чувстваха по-сигурни в компанията на опитните италийски доброволци). Щом стигна Сакрипорт, самнитската армия се насочи по Вия Лабикана. Когато се сблъскаха с външните укрепления на Офеланската армия, разбраха, че пътят им е пресечен. Пренесте хем стоеше пред очите им, горе на височините, хем се оказваше далечен и недостъпен като градините на Хесперидите. След като обиколиха на кон цялата дължина на римските ограждения, Понтий Телезин, Марк Лампоний и Тиберий Гута никъде не откриха слабо място, а да подкарат седемдесетхилядната си войска през планините им се струваше твърде голям риск. След кратък съвет тримата решиха да променят плановете си: единственият начин Офела да бъде изтеглен, бе да се нападне самият Рим. Затова самнитите щяха да продължат на запад по Латинския път и щяха да нападнат Рим.

Върнаха се при Сакрипорт и свиха по Вия Латина в посока към Рим колкото да заварят Сулановата армия, разположила се зад крепостните съоръжения насред прохода. На самнитите им се стори, че позициите на Сула са по-уязвими от тези на Офела, и се втурнаха напред. След като веднъж не успяха, опитаха втори път, след това и трети, колкото Сула да им се изсмее в лицето, също както го беше сторил Офела преди това.

След това пристигна вест, едновременно окуражаваща и обезсърчаваща. Обезсърчаваща, защото Карбоновата армия при Клузий бе влязла в генерално сражение с Помпей и бе претърпяла катастрофално поражение. Това обаче изглеждаше само малка подробност при условие, че двадесетхилядна армия под командването на Цензорин, Каринат и Брут Дамазип е поела на юг. Самият Карбон бил изчезнал, но борбата, както Брут Дамазип уверяваше Понтий Телезин, продължаваше. Ако позициите на Сула бяха атакувани от две страни едновременно, лагерът му щеше да бъде превзет. Трябваше да бъде превзет!

— Това са глупости, разбира се — успокояваше Сула Помпей, когото беше повикал на съвещание скоро след като научи за победата на Помпей при Клузий. Могат да качат една върху друга планините Пелион и Оса, мен няма да ме помръднат. Това място е създадено, за да бъде добре отбранявано! Никой не може да проникне в прохода.

— Ако си толкова уверен, тогава аз за какво съм ти? — попита младежът.

Събитията при Клузий се бяха развили бързо и решително. Мнозина врагове загинаха, други бяха взети в плен, онези, които успяха да се измъкнат, го дължаха най-вече на способностите на своите началници; сред пленниците не се намери нито един висш легат, което беше голямо разочарование за Помпей. Той самият не бе узнал нищо за бягството на Карбон, научи го от пленените войници и центуриони, които със сълзи на очи го проклинаха за нечуваното му предателство.

Веднага след това бе дошла заповедта на Сула Помпей да се присъедини към него с шест легиона и две хиляди души конница. Разбира се, Варон щеше да го придружи, но Крас и Торкват оставаха при Клузий. Но каква нужда имаше в действителност Сула от толкова много войници? Помпей нямаше защо да се пита — войската му беше пренасочена към друг лагер край бреговете на езерото Неми в съседство с Апиевия път.

— О, тук ти не ми трябваш — каза Сула и се облегна на парапета на наблюдателната кула, от която напразно се взираше по посока на Рим. След болестта, прекарана в Гърция, зрението му силно бе отслабнало, въпреки че той не искаше да си го признае. — Вече съм близо, Помпей! Все по-близо.

Помпей не беше от страхливите, но сега не му достигна смелост да зададе на Сула въпроса, който го терзаеше от толкова много време: какво възнамеряваше Сула да прави, щом спечели войната? Как щеше да запази властта си, как щеше да се предпази от бъдещи съдебни преследвания? Не би бил способен да запази армията. Щом разпуснеше легионите, попадаше под опасността всеки римски големец с достатъчно пари и публичен авторитет да го подложи на преследване. Нищо чудно този големец да се окаже сред настоящите съюзници на Сула и да му се кълне във вярност. Кой можеше да е сигурен какви мисли минават през ума на един Вация, на един Долабела? И двамата бяха на възраст да станат консули, и двамата бяха лишени от подобна възможност заради обстоятелствата. Как можеше Сула да се подсигури за в бъдеще? Враговете на великите мъже бяха като главите на лернейската хидра — отсечеш една, изникнат десет. Колкото от противниците си успееш да отстраниш, толкова повече нови, и по-силни щяха да се появят на тяхно място.

— Ако не съм ти нужен тук, Сула, къде искаш да застана? — попита смутено Помпей.

— Сега сме началото на секстил… — започна Сула и заслиза по стълбата.

Наоколо стотици войници сновяха напред-назад с товари от камъни или казани с врящо масло, което се изливаше върху главите на наивниците, решили да изкатерят стените със стълби. Крепостната стена бе осеяна с катапулти, от бойниците стърчаха щитове и копия.

— Сега сме началото на секстил? — повтори въпросително Помпей, когато се отдалечиха от суматохата и поеха по планинския път за езерото Неми.

— Точно така! — сякаш се изненада Сула и се засмя, като видя изражението на Помпей.

— Да, така е — съгласи се младежът, — началото на секстил.

Сула реши, че се е забавлявал достатъчно. Време беше да уведоми младия Александър Велики какво го очаква.

— Имам специална задача за теб, Помпей — рече той. — Останалите ще научат по-късно. Искам да си вече далеч, преди да се е развихрила бурята на техните протести. А буря ще има, можеш да си сигурен! Разбираш ли, това, което искам от теб, е от прерогативите най-малкото на хора с преторски ранг.

Помпей развълнуван се спря. Сложи ръка върху рамото на Сула и го накара да се обърне с лице към него. Погледите им се срещнаха. Бяха застанали встрани от пътя и шумът от бойните действия около крепостната стена идваше до тях далечен и приглушен.

— Тогава защо си избрал мен, Луций Корнелий? — попита Помпей. — Ти имаш много легати, които са били римски претори — Ваций, Апий Клавдий, Долабела… Дори Мамерк и Марк Крас заемат по-високо обществено положение от мен! Защо си избрал мен?

— Спокойно, всичко ще научиш. Но нека първо ти обясня какво точно искам от теб.

— Слушам те.

— Казах ти да доведеш шест легиона и двехилядна конница. Достатъчно пълноценна армия. Ще я вземеш със себе си и веднага заминаваш за Сицилия, откъдето да насочиш цялата годишна реколта към нашите лагери. Вече сме секстил и жътвата ще започне съвсем скоро. В момента в Путеоли чакат да отплават корабите на търговците със зърно. Стотици празни кораби са на твое разложение, Помпей! Още утре повеждаш легионите по Вия Апия, за да пристигнете в Путеоли, преди флотата да е отплавала. Ще ти дам пълномощно и достатъчно пари, за да платиш за транспорта. Ще ти връча пропреторски империум. Нека конницата замине за Остия, там ще се намерят достатъчно съдове да я натоварят и нея. Вече съм правил вест до пристанища като Тарацина и Анций, да знаят дребните корабопритежатели да отидат навреме в Путеоли, където да си вземат парите. Предоставя им се възможност за печалба от рейсове, които иначе не биха им донесли нищо. Можеш да си сигурен, че корабите ще са достатъчни да натоварят цялата ти армия.

Дали Помпей някога бе мечтал да се срещне с човека Луций Корнелий Сула, не по-малко близък до боговете от самия него? И беше ли се оставил да го обземе отчаяние, задето вместо божество беше срещнал жалък сатир? Но какво значение имаше външният вид на човек, щом му е дадено да държи в ръцете си мечтите на толкова хора? Обезобразеният, пиян старец, който дори не можеше да види великия Рим, му предлагаше да ръководи цяла военна кампания далеч от него, главнокомандващия. Да бъде напълно самостоятелен, със своя армия и със свой враг… Помпей ахна от изненада, протегна ръка и стисна изящната длан на Сула.

— Луций Корнелий, това е чудесно! Прекрасно! О, със сигурност можеш да разчиташ на мен! Ще прогоня Перперна Вейенто далеч от Сицилия и ще ти докарам жито, колкото за десет армии!

— Ще ми трябва жито за повече от десет армии — пусна ръката му Сула. Въпреки младостта и физическата си привлекателност Помпей не беше човекът, към когото Сула изпитваше особено влечение; а Сула не обичаше да се докосва до хора, които не го привличат сексуално. — До края на годината Рим ще е паднал в ръцете ми. Но ако искам градът да ми се подчини охотно, ще трябва да подсигуря неговия хляб. За целта са ми нужни реколтите на Сицилия и Сардиния, по възможност — и на Африка. Затова щом веднъж свършиш със Сицилия, ще трябва да се прехвърлиш в Римска Африка и да сториш каквото трябва. Няма да ти стигне времето да хванеш натоварените кораби в Утица и Хадрумет. Предполагам, че за да овладееш положението в Сицилия, ще ти трябват няколко месеца. Но искам да си подчинил изцяло африканската провинция, преди да се върнеш в Италия. Чувам, че Фабий Хадриан бил жив изгорен в резиденцията на управителя в Утика по време на някакъв местен бунт. Затова пък Гней Домиций Ахенобарб, същият, който избяга при Сакрипорт, бил взел здраво властта и управлявал в полза на нашите врагове. Стигнеш ли Западна Сицилия, от Лилибей до Утика е съвсем близо по вода. Трябва да си готов всеки момент да окупираш Римска Африка. Доколкото те познавам, едва ли си позволяваш провали…

Помпей трепереше от вълнение. Усмихна се на Сула и задъхано рече:

— Няма да те проваля, Луций Корнелий! Обещавам никога да не те проваля!

— Вярвам ти, Гней Помпей — каза Сула и приседна на един пън. — Какво правим насред гората? — учуди се той. — Искам вино!

— Това е много хубаво място — възрази му Помпей. — Няма кой да ни гледа и подслушва. Почакай, Луций Корнелий, ей сега ще ти донеса виното.

Сула се беше скрил в сянката на дърветата, затова търпеливо изчака, усмихнат на някаква шегичка, която си беше спомнил. Какъв прекрасен ден беше този!

Помпей се върна след броени минути, но човек не можеше да познае, че е тичал. Сула сграбчи меха с виното и насочи струята към устата си със завидна ловкост.

— Уф, така е по-добре! Докъде бях стигнал?

— Ти другите можеш и да ги правиш на глупаци, Луций Корнелий, но не и мен. Много добре си спомняш докъде беше стигнал — отвърна му хладно Помпей и седна на тревата.

— Много добре! Гней Помпей, хора като теб се срещат рядко като морските перли с размери на яйца. И трябва да призная, че се радвам, задето ще бъда покойник, когато ти се превърнеш в напаст за всички римляни.

Сула пак надигна меха и продължи да се налива.

— Никога няма да се превръщам в напаст — възрази младежът. — Просто на свой ред ще стана Пръв сред римляните. И то не като говоря глупости в Сената и пред гражданството на Форума.

— И как тогава, момче, щом не искаш да държиш пламенни речи?

— Като върша дела подобни на това, което сега ми заповядваш. Като громя на бойното поле враговете на Рим.

— Това няма да е нещо ново — отсъди Сула. — В крайна сметка аз така го постигнах. Гай Марий преди мен — също.

— Да, но на мен няма да ми е нужно да отнемам нечие чуждо командване със сила. Рим сам ще иска да ми даде и последния си легион!

Сула можеше да възприеме подобно изказване като укор, ако не и като открито обвинение; но той добре беше опознал Помпей и разбираше, че думите му се дължат на дълбокото му себелюбие и нарцисизъм. Помпей беше твърде млад, за да знае колко усилия ще му коства да изпълни подобна закана. Затова Сула въздъхна и продължи:

— Ако трябва да сме съвсем честни, в момента нямам никакво право да ти връча империум. Нито съм действащ консул, нито мога да разчитам на Сената или Народното събрание да го стори вместо мен. Ще трябва да се задоволиш с обещанието ми, че щом веднъж стъпя в Рим, веднага ще осигуря гласуването на преторски империум в твоя полза.

— Не се и съмнявам.

— Ти изобщо съмняваш ли се в нещо?

— Не и ако се отнася пряко до мен. Аз съм способен да влияя над събитията край себе си.

— Ти си непоправим! — възкликна Сула. — Добре, Гней Помпей, стига толкова с комплиментите. Слушай ме внимателно какво ще ти кажа. Има още две неща, които трябва да знаеш. Първото се отнася до Карбон.

— Слушам.

— Заедно с Брут Старши са отплавали от пристанището Теламон. Възможно е да са заминали за Испания или за Масилия. Но като се имат предвид ветровете по това време на годината, по-вероятно е да са пристигнали в Сицилия или в Римска Африка. Докато е на свобода, Карбон е законният римски консул. Избраният консул. Това означава, че притежава повече власт от управителя на провинцията, от началника на провинциалната войска или на доброволците, че може да набира съюзнически легиони, че може да използва властта си, за каквото намери за добре. А до края на мандата му остават няколко месеца. Аз нямам намерение отсега да ти издавам намеренията си какво смятам да правя, щом стъпя в Рим, но едно ще ти кажа: за мен е от жизнена важност Карбон да е мъртъв преди края на годишния си мандат. Още по-важно е да знам със сигурност, че той е мъртъв! Твоята задача е да го настигнеш и да го убиеш. Тайно, без никой да разбере. Бих желал смъртта му да изглежда по-скоро нещастен случай. Ще свършиш ли тази работа за мен?

— Да — отвърна Помпей.

— Добре! Добре! — Сула вдигна длани пред очите си и започна да ги оглежда, все едно принадлежаха на чужд човек. — Стигам и до последния пункт, който обяснява защо поверявам отвъдморската кампания точно на теб, а не на висшите си легати. — Той се взря продължително в младежа. — Можеш ли сам да си обясниш, Гней Помпей?

Помпей се замисли и вдигна рамене.

— Имам няколко предположения, но при условие, че не знам какви са ти плановете след окончателната победа, най-вероятно ще сбъркам. Ти ще ми кажеш най-добре.

— Гней Помпей, ти си единственият, на когото мога да възложа подобна мисия! Ако дам шест легиона и две хиляди души конница на хора като Вация и Долабела и пратя да се ширят на воля из Сицилия и Африка, какво ще гарантира, че един ден те няма да насочат тези шест легиона срещу мен и, че няма да поискат да ме изместят? Ще е достатъчно да изчакат известно време в провинцията, докато аз най-после разпусна армията си, след което да се върнат и да ми видят сметката. Сицилийската и африканската ти кампании ще отнемат повече от шест месеца, а дотогава ще трябва да съм се разделил със своите верни легиони. Не мога да държа постоянни гарнизони на територията на Италия. Нито имам пари да им плащам, нито имам къде да ги разполагам. Пък и Сенатът и Народното събрание няма да се съгласят. Ето защо трябва да държа вързани ръцете на всички по-висшестоящи личности в обкръжението ри. Единствено ти можеш да заминеш и да ми осигуриш житната реколта, с която да нахраня неблагодарен Рим.

Помпей пое дълбоко дъх, обгърна с ръце коленете си и изгледа Сула в очите.

— А какво ще ме възпре мен, Луций Корнелий, да постъпя като тях? Ако съм способен да воювам самостоятелно, не съм ли способен и да се опитам да те изместя?

Сула се засмя:

— О, Гней Помпей, ти можеш да имаш различни амбиции. Но виж, Рим няма да те приеме никога. Нито за секунда. Вация и Долабела може да бъдат приети с мълчание — те са хора на години, с връзки, с потекло, с личен авторитет, с клиентела. Но някакво си двайсет и три годишно хлапе, което никой в Рим не познава? Нямаш шансове!

Двамата свършиха с важните дела и се върнаха обратно в лагера. Когато Помпей се срещна отново с Варон, не беше особено разговорлив. Пред своя предан житиеписец спомена само, че му е възложена мисия в Сицилия — да сложи ръка над житната реколта. Помпей бе отправил само една молба към Сула — да му позволи да вземе своя зет Гай Мемий за свой легат. Мемий, няколко години по-възрастен от Помпей, служеше в легионите, но досега не се беше добрал дори до квесторска длъжност.

— Абсолютно си прав, Гней Помпей — похвали го Сула. — Прекрасен избор! Нека твоите дела засягат само твоите роднини.

Едновременната атака — от север и от юг — срещу укрепленията на Сула започна два дни, след като Помпей поведе армията си към Путеоли, за да хване навреме празните кораби. И двете стени, преградили прохода, бяха атакувани от огромни човешки вълни, но колкото и да се стараеха, нападателите трябваше да се оттеглят. Сула запазваше контрола си над Латинския път, при това вражите сили, намиращи се от северния край на лагера му, не можеха да се свържат с тези от южния. Призори на втория ден след нападенията наблюдателите от крепостните кули установиха, че в долината вражи войници не са останали — и Карбоновата армия, и самнитите бяла отстъпили през нощта. През целия ден съгледвачите донасяха, че Цензорин, Каринат и Брут Дамазип се движат по Апиевия път по посока на Кампания, докато самнитската войска следва горе-долу същата посока по Вия Латина.

— Да вървят, където искат — рече с безразличие Сула. — В крайна сметка ще се върнат обединени. А когато се върнат, ще минат по Вия Апия. А когато минат по Вия Апия, аз ще ги чакам.

В края на секстил самнитите и останките от армията на Карбон бяха обединили сили при Фрегела, откъдето продължиха да отстъпват по Латинския път в посока на прохода Мелфа.

— Прибират се в Езерния да размислят отново — реши Сула и даде заповед съгледвачите да се откажат от по-нататъшно следене. — Достатъчно е да сложим наблюдателни постове при Ферентин и при Трес Таберне, така ще научим отдалеч, когато врагът се появи отново. Няма защо да рискувам живота на съгледвачите си, като ги пратя на вража самнитска територия.

Военните действия изведнъж се насочиха към Пренесте, където младият Марий, все по-неспокоен заради обтягането на отношенията му с жителите на Пренесте, излезе през градските порти и обиколи ничията земя, която Офела бе оставил между града и крепостните си съоръжения. Мястото, където стената на Офела пресичаше планинския хребет, му се стори сравнително уязвимо за обсадените и Марий се зае със строежа на обсадна кула. Понеже Офела се бе погрижил в ничията земя да не остане нито едно дръвче, материалът за кулата трябваше да се достави от самия град. Жилищните домове и градските храмове трябваше да бъдат разрушени, за да се намерят ценните греди, гвоздеи и скоби, от които да се сглоби обсадната кула.

Най-опасната част от задачата бе да се прокара път, по който да мине кулата до набелязаното за атакуване място. Работниците обаче бяха под постоянния обстрел на Офеловите войници по стените. Марий разчиташе на най-бързите и ловки майстори сред войниците си и им подсигури дървен заслон, който да ги пази от стрелите. В същото време, далеч от обсега на вражите стрели други конструктори се заеха с построяването на самата кула, което се оказа трудна работа, тъй като гредите бяха къси и неподходящи. Освен самата кула трябваше да се предвиди и обкован с желязо мост, който да се прехвърли през защитния ров, за да може кулата да стигне стената на Офела. Щом строителите на кулата успяха да издигнат първоначалната конструкция, в която да се скрият от вражите оръдия, съоръжението започна бързо да расте, без никой да се показва от него.

Мина месец и внушителната обсадна машина беше готова, както бяха отъпкани пътят до рова и мостът за самия ров. Няколко хиляди души едновременно трябваше да се втурнат срещу стената, да минат през моста над смъртоносната яма и да се заловят с разбиването на каменната преграда. Но и Офела бе разполагал с достатъчно време да подсили защитата. Мостът бе поставен на желаното място в тъмнината на нощта, след което кулата, качена на огромни дървени шини, намазани със зехтин и овча мас, бе избутана до самия ров. На сутринта обсадната кула стоеше щръкнала с пет-шест метра над най-високите кули на Офеловата стена. От вътрешностите й се подаваше огромен таран — някогашната подпорна греда, на която се бе държал покривът в храма на Фортуна Примигения. Примигения се смяташе първородната дъщеря на Юпитер и символизираше късмета на целия полуостров.

Но материалът, който Офела бе използвал за строежа — вулканичната туфа, — беше необичайно еластичен. Трябваше да минат години, преди контактът с въздуха да го изсуши и да го направи ронлив и чуплив като останалите скали. Колкото и да блъскаха войниците на Марий с огромния си таран, стената не се пропука. Каменните блокове се клатеха, дори тресяха, но не се счупиха и не се отделиха един от друг. Най-накрая запалените стрели, с които войниците на Офела обсипваха обсадната кула, успяха да подпалят дървения материал и скритите под заслона й смелчаци хукнаха със запалени коси на откритото. До вечерта горящата кула се превърна в овъглена руина, срутила се заедно с моста в рова. Онези, които се бяха опитали да пробият обсадата, или бяха загинали, или се бяха прибра, ли зад стените на Пренесте.

На няколко пъти през октомври Марий се опита да използва останките на своята обсадна кула, които бяха запълнили рова почти до ръба, да се добере до стената. Дори успя да построи втори дървен заслон, под който войниците му да се намират в безопасност от стрелите на врага, и започна да подкопава крепостната стена. След като не успя, се захвана да пробива дупки в самата стена, накрая се примири с опита си да я изкатери със стълби. Но нищо не помогна. Зимата наближаваше и обещаваше същите студове като предната година. В Пренесте храната беше на привършване и жителите му проклинаха деня, в който така лекомислено бяха отворили портите за сина на Гай Марий.

Самнитската армия изобщо нямаше намерение да се прибира в Езерния. Деветдесет хиляди души на едно място, враговете на Сула се събраха на лагер сред планините край езерото Фуцин, където прекараха близо два месеца в пресушаване на блатата и търсене на фураж за конете. Понтий Телезин и Брут Дамазип бяха отишли до Теан да разговарят с Мутил и тримата подготвиха нов план: самнитите щяха да превземат Рим, без Сула да разбере. Защото, разсъждаваше Мутил, Марий трябваше да бъде оставен сам на съдбата си. Единственият начин да не бъде загубена войната, бе да се превземе самият Рим. Така Сула и Офела щяха да бъдат принудени да започнат на свой ред обсада, която щеше да се проточи и да изпълни врага със съмнение дали Рим няма да заеме страната на самнитите.

Имаше един път през планините, който тръгваше от прохода Мелфа и излизаше на Вия Валерия. Пътеката пресичаше пустите планински била на север от Атина — града, от който започваше проходът Мелфа, — минаваше през град Сора, на бреговете на река Лирис, после през Треба, Сублаквей, за да излезе най-накрая на Валериевия път, източно от град Вария, точно до селски колиби, наречени Мандела. Пътеката беше непавирана и неподдържана, но беше съществувала от векове и лято след лято мнозина планински овчари бяха водили стадата си по нея. Пак по нея вървяха и животните за заколение, водени от стопаните си до латанарийското поле и камеранската долина, където бяха големите римски кланици.

Ако Сула бе имал повече време за размисъл, навярно би си спомнил, че и сам бе правил прехода от Фрегела за езерото Фуцин — тогава, когато помагаше на Гай Марий във войната с марсите на Квинт Попедий Силон. Той дори бе следвал същата тази пътека в отсечката й между Сора и Треба, тъй че трябваше да знае за нея. Но понеже беше позабравил собствените си подвизи, той позволи на Мутил да приведе дръзката си стратегия в действие. Убеден, че ако искат да нападнат Рим, самнитите ще трябва да минат по Апиевия път, Сула продължи да лагерува в подножието на Албанската планина, сигурен, че няма да бъде изненадан.

И докато Сула стоеше в прохода, самнитите и техните съюзници поеха по овчата пътека, спокойни, задето прекосяват земите на народи, изпитващи по-скоро ненавист, отколкото любов към Рим. Далеч от погледа на Сулановите разузнавачи, враговете му неусетно подминаха Сора, Треба, Сублаквей и най-накрая се озоваха при Мандела, на Валериевия път. Оттам до Рим имаше един ден път — петдесетина километра добре поддържан път надолу по долините на Тибър и Анио, който водеше до Есквилинското поле в подножието на Агера — двойната крепостна стена, защитаваща Рим от изток.

Но понеже Агера бе възможно най-недостъпната част от укрепленията на града, веднъж излезли в равнината край града, Понтий Телезин и Брут Дамазип поеха по отбивка, която ги изведе на Вия Номентана пред Колинската порта. Пред портата ги чакаше старият военен лагер, издигнат навремето от Помпей Страбон при обсадата на Рим От Марий и Цина. Привечер на последния ден на октомври Понтий Телезин, Брут Дамазип, Марк Лампоний, Тиберий Гута, Цензорин и Каринат се настаниха в чуждия лагер и очакваха утрото, за да нападнат.

Вестта, че деветдесет хиляди души са заели стария лагер на Помпей Страбон под стените на Рим, беше донесена на Сула късно през нощта между последния ден на октомври и първия — на ноември. Вестоносците го завариха леко попрекалил с виното, но все още буден. След броени секунди фанфарите тръбяха, барабаните биеха войниците се показваха изпод палатките си и палеха факли, за да се видят в тъмното. Напълно изтрезнял, той свика при себе си легатите и започна да дава разпореждания:

— Ония са ни заблудили. Нямам представа как са стигнали до Рим, нямам представа, но точно в този момент самнитите са пред портите на Рим и чакат утрото, за да нападнат. Призори потегляме натам. Имаме да изминем трийсет километра, част от пътя е хълмист, но трябва да сме пред Колинската порта навреме, за да ги сразим. — Той се обърна към началника на конницата Октавий Балб. — С колко души конница разполагаме при езерото Неми?

— Седемстотин.

— Тогава тръгвай веднага. Ще минете по Апиевия път, искам да сте бързи като вятъра. Ще стигнете Колинската порта поне няколко часа преди мен и пехотата, затова трябва сами да задържите врага. Не ме е грижа как ще успеете, важното е да успеете! Ще задържате противника, докато се появя аз.

Октавий Балб не загуби време с излишни приказки; в следващия миг вече беше напуснал квартирата на главнокомандващия и летеше към лагера на конницата. Сула тогава насочи вниманието си към останалите офицери.

Бяха четирима — Крас, Вация, Долабела и Торкват.

— Тук разполагаме само с осем легиона — каза им Сула.

— Това означава, че силите са две към едно в тяхна полза. Ще дам своите разпореждания още тук, защото времето може и да не ми стигне утре сутринта.

За секунда се умълча и ги изгледа замислен. Кой щеше да се справи най-добре? Кой щеше да събере достатъчно смелост, за да поведе войската в една наглед отчаяна авантюра? По право командването принадлежеше на Вация или Долабела, но дали те бяха най-добрите? Погледът му се спря на Марк Лициний Крас, здравия като бик и непоклатим като скала крадец и мошеник, който при всякакви обстоятелства умееше да запазва спокойствие. Крас беше — дисциплиниран, неморален, но може би донякъде предан на началника. Във всеки случай от четиримата той имаше най-много какво да губи. Вация и Долабела все щяха да се отърват, те бяха хора с връзки. Торкват бе добър, но не ставаше за командир.

Сула взе решение.

— Ще разделя армията си на два отряда от по четири легиона. Върховното командване запазвам за себе си, но няма да водя нито един от отрядите. Оттук нататък ще ги наричам ляв и десен поради липса на друго определение. Така и ще се бият — отляво и отдясно, поне докато не реша нещо друго по време на сражението. Център няма да има… Не ми достига войска за целта. Вация, ти ще командваш лявата половина, Долабела ще ти бъде заместник, Крас, на теб давам дясната, ще ти помага Торкват.

Докато говореше, Сула спря погледа си на Долабела и прочете гнева и обидата в очите му.

— Това искам, това ще бъде — отсече Сула. — Няма време за спорове. Всички сте хвърлили жребия си заедно с мен, дали сте ми правото да решавам всички въпроси вместо вас. Ще изпълнявате каквото ви наредя. Това, което очаквам от вас, е да се биете с нужното желание.

Долабела застана до вратата и даде път на другите трима да излязат от стаята, след което се върна при Сула.

— Може ли няколко думи насаме, Луций Корнелий?

Макар да беше патриций и да принадлежеше към стария генс Корнелия, Долабела нямаше нищо общо с най-видните издънки на фамилията — Сципионите или Лентулите, не беше близък роднина и на Сула. Това, което го оприличаваше на съименниците му беше невзрачният му вид — дебели, зачервени бузи, гъсти вежди и твърде раздалечени очи. Амбициозен и според мълвата, безскрупулен, Долабела, заедно с първия си братовчед, Долабела Младши, беше решен да извоюва власт и известност и за своя клон от фамилията.

— Бих могъл да те проваля, Сула — каза той. — Достатъчно ми е да ти попреча утре да спечелиш сражението. Веднъж да сменя страната, бъдещите ми приятели много бързо ще забравят, че някога съм бил с теб.

— Давай нататък! — подкани го Сула, когато Долабела направи малка пауза да прецени ефекта от думите си.

— И все пак съм съгласен да изпълня заповедта ти и да позволя на младия Крас да застане по-високо от мен в командването. При едно условие.

— Което е?

— Догодина да ме предложиш за консул.

— Дадено! — съгласи се Сула. Долабела примигна от учудване.

— Не си ли изненадан?

— Нищо не може повече да ме изненада, драги Долабела — изпрати легата си Сула. — Пък и в този момент малко ме е грижа кой ще бъде консул догодина. Важното е кой ще командва утре войската. Сега се убеждавам, че правилно съм предпочел Марк Крас. Лека нощ!

Седемстотинте конници под командването на Октавий Балб се озоваха край Страбоновия лагер няколко часа след изгрев-слънце. Беше първият ден на ноември. Балб не би могъл сам нищо да постигне, пък дори да му беше заповядал сам Юпитер. Конете му бяха до такава степен изтощени от бесния галоп, че едва се държаха на краката си. Ездачите бяха слезли на земята и се опитваха с благи думи да им вдъхнат кураж и воля. Именно по тази причина Балб предпочете да спре войската си сравнително далеч от палисадите на лагера, все едно тепърва се готви за мощна атака! Подреди конницата си, сякаш представляваше ударният авангард на армията и по негова заповед хората му започнаха да си разменят заповеди и съобщения с несъществуващата пехота зад гърба си.

Очевидно врагът не бе започнал още щурма срещу града. Колинската порта стърчеше самотна със затворени врати и спусната решетка. Между бойниците на двете кули и крепостните стени стърчаха главите на множество защитници. Появата на Балбовата конница бе предизвикала внезапно раздвижване сред самнитската войска, легионите се изнизваха през югоизточната порта и се строяваха като за отбрана срещу римската конница. Доколкото можеше да види Балб, врагът не разполагаше с конница, а това беше голямо улеснение.

Всеки от войниците му носеше вързана за левия край на седлото си кожена кофа за вода. Докато най-предната редица даваше вид, че готви стремително нападение и заблуждаваше врага, че пехотата се крие зад хълма, останалите конници тичаха напред-назад до близките извори, за да напълнят кофите и да напоят и разхладят с тях конете. Веднъж да се съвземат животните, Октавий Балб възнамеряваше да се остави събитията сами да се наредят. Толкова беше успешна лъжливата му маневра, че още нищо не се беше случило, когато четири часа по-късно на бойното поле пристигна самият Сула начело на цялата си пехота. Легионерите му се намираха кажи-речи в същото състояние, както и конете на Балбовата дружина — изтощени, задъхани, със смазани крака и треперещи колене. Бяха пробягали повече от трийсет километра, при това по нагорнище.

— Е, днес поне няма да можем да нападнем — отбеляза Вация, след като Сула и легатите му се отделиха, за да огледат терена и да определят общата тактика.

— Защо не? — попита Сула.

Вация го изгледа с недоумение.

— Защото са твърде изморени, за да се бият!

— Може и да са изморени, но ще се бият — заяви Сула.

— Не можеш, Луций Корнелий! Ще загубиш!

— Мога и няма да загубя — отсъди мрачно той. — Виж какво, Квинт Сервилий, трябва да се бием още днес! Войната трябва най-после да свърши, сега му е и мястото, и времето това да стане. Самнитите знаят, че сме изминали огромно разстояние, сигурни са, че днес е техният шанс да ни сразят. Ако не се сражаваме днес, когато ще са най-склонни да ни подценят, тогава кога? Какво ще им попречи още тази нощ да си съберат нещата и да изчезнат? Може би няма да ги видим в продължение на месеци? Може би ще изчакат до пролетта, до лятото, до другата есен? Не, Вация, трябва да се бием още днес. Защото това е денят, в който самнитите ще се изкушат да влязат в открито сражение с нас.

Докато войниците починат, пийнат вода и се нахранят, Сула обиколи редиците им, за да ги убеди кохорта по кохорта защо трябва да атакуват още този ден. Ако сега легионите му предпочетяха почивката, войната можеше да се проточи до безкрай. Мнозина сред ветераните бяха прекарали дълги години под негово командване, затова Сула можеше да се смята за техен любимец. Голямото му постижение се състоеше в това, че дори младите легионери на Сципион вече бяха предани на новия си командир. Сула вече не беше онзи красив и величествен римски герой, комуто легионите бяха връчили венеца от трева под стените на Нола, затова пък беше техният пълководец, човекът, който ги водеше към победа. Пък нима неговите ветерани не бяха посивели и не се бяха сбръчкали след толкова дълги години на поход? Затова беше достатъчна една дума от страна на Сула и преданите му войници да вдигнат ръка в жест на съгласие; да не се тревожи, те знаеха как да наредят самнитите.

Сражението започна малко преди да се смрачи. Лявата половина на Сулановата армия се състоеше предимно от трите Сципионови легиона, затова самият Сула реши да се придържа близо до тях, пък дори и да беше оставил командването на друг. Този път смени кроткото си муле с едър бял жребец, предупреждавайки войниците си за това. Така щяха по-лесно да го виждат, по-добре да знаят, че не ги е изоставил. Сула си избра една малка могила, от която щеше да наблюдава бойното поле. Защитниците на Рим, забеляза той, бяха отворили Колинската порта, но явно нямаха намерение да се включат в сражението.

От силите на противника по-сериозните бяха насочени именно срещу лявата половина на войската му. Бяха четиридесет хиляди души, но затова пък бяха все самнити под личното командване на Понтий Телезин. Щом реши, че е време, Сула срита коняря, който държеше юздите на коня му, и му даде знак да тръгне напред. Сула си оставаше много лош ездач и бе предпочел момчето да води жребеца за поводите. Да, лявото крило се огъваше и той трябваше да окуражава войниците. Вация, който се сражаваше, не можеше да забележи коварната клопка, която римляните му бяха приготвили — отворената Колинска порта поглъщаше не един и двама дезертьори, които предпочитаха да се скрият на сигурно в града, вместо да се бият с жестоките самнити.

Преди да се присъедини към люшкащата се тълпа, Сула чу как конярят плясва с все сила животното по задницата и едва в последния миг се сети да се улови с две ръце за гривата, преди конят да се е стрелнал в галоп. В движение хвърли поглед назад и разбра какво се е случило: двама самнити едновременно го бяха замерили с копията си и несъмнено биха го уцелили, ако конярят не ги бе усетил навреме, за да подгони жребеца напред. След като опасността отмина, момчето хукна подир коня, улови се за опашката му и преди пълководецът да се е изхлузил от седлото, успя да го спре.

Сула му се усмихна за благодарност и подкара коня към мястото на най-кървавата схватка. В едната си ръка държеше меч, в другата — малък кавалерийски щит. Сблъска се с неколцина войници, които лично познаваше, и им заповяда да изтичат до Колинската порта, за да спуснат обратно решетката. Сула бе познал — след като им отрязаха пътя за бягство, Сципионовите войници волю-неволю трябваше да отбиват вражите атаки, докато легионът от ветерани не започна да пробива редиците на самнитите.

Как се справяше Крас по дясното крило, Сула нямаше представа. Дори горе от могилата не можеше да следи действията му, понеже разстоянието беше твърде голямо. Сега обаче цялото му внимание бе погълнато от проблемите на лявото крило. Оставаше му да разчита на таланта на Крас и на опита на четирите му легиона.

Нощта се спусна над полето, но битката продължи на светлината на хилядите факли, които жителите на Рим запалиха по стените на града. Лека-полека легионите на Сула придобиха повече самочувствие и започнаха да настъпват по целия фронт. Самият той продължаваше да стои насред най-жестоките кръвопролития, вдъхваше кураж на изплашените и сам размахваше меча си, подпомаган от предания коняр, който не позволи нито веднъж конят да му избяга.

Два часа по-късно самнитите отстъпиха към лагера на Страбон, но до такава степен бяха изтощени от боя, че не намериха сили да спрат врага на вратата. Римските легиони нахлуха в заграденото пространство, където с прегракнали гласове Сула, Вация и Долабела крещяха на войниците си да довършат врага без жал. Самнитите станаха жертва на безмилостно клане, самият Понтий Телезин падна съсечен и войските му изгубиха и последната си опора.

— Не искам пленници — повтаряше Сула. — Избийте ги със стрели, ако решат да се предават групово.

В момент като този по-трудно било да убедиш войниците си да проявят състрадание към победените. Самнитите бяха избити до крак…

Едва след като сражението в лагера приключи, Сула яхна обратно доброто си муле и се заинтересува какво е станало с Крас. От дясната половина на армията му не бе останала и следа; не беше останала следа и от врага. Крас и противникът сякаш заедно се бяха наговорили да изчезнат.

Едва към полунощ притича вестоносец. Сула обикаляше напред-назад из лагера на Помпей Страбон, за да се увери, че всички са мъртви, но все пак спря да изслуша войника.

— Марк Крас ли те праща? — попита той.

— Да — отговори войникът без нотка на смущение.

И къде е Марк Крас?

— При Антемна.

— При Антемна?

— Да. Врагът отстъпи още преди падането на нощта и Марк Крас заповяда да го преследваме. Под стените на Антемна се разрази ново сражение, което ние спечелихме! Марк Крас ме прати да те помоля за храна и вино за легионите.

Сула се ухили и заповяда веднага да се осигурят нужните за четирите легиона провизии. Яхнал гордо мулето си, той сам поведе обоза и добитъка към Антемна, която се намираше на няколко километра по Пътя на солта. Двамата с Вация се натъкнаха на руините на градчето, което неволно се бе превърнало в бойно поле. Множество домове горяха из основи, войниците на Крас мъкнеха кофи с вода, за да потушат пламъците, улиците бяха покрити с трупове, безжалостно газени от жителите на Антемна, бързащи да се измъкнат навреме от опожарения си град.

Крас чакаше началника си в далечния край на града, където беше строил пленените врагове.

— Около шест хиляди души — каза той на Сула. — На Вация му се паднаха самнитите, на мен — луканите, капуанците и останките от армията на Карбон. Тиберий Гута загина на бойното поле, Марк Лампоний, мисля, успя да избяга, но Брут Дамазип, Цензорин и Каринат са сред пленените.

— Добре си се справил! — похвали го Сула и оголи венците си в широка усмивка. — На Долабела никак не му хареса, че те направих началник. Трябваше да му обещая, че догодина ще бъде консул. И все пак, радвам се, че познах на кого да заложа, Марк Лициний!

Вация се извърна към пълководеца.

— Какво? Долабела е поискал подобно нещо!

— Няма значение, Квинт Сервилий, и ти ще станеш консул, обещавам — усмихна се Сула. — Долабела няма да се справи. Веднъж да му връчим управлението на някоя провинция, така ще се увлече в кражбите, че накрая ще замине в изгнание за Масилия заедно с други глупаци като него. — Той махна с ръка на хората от обоза. — Къде искаш да похапнеш, Марк Лициний?

— Тук… Ако намеря къде другаде да отведа пленниците — отвърна му невъзмутимо Крас, все едно не беше спечелил току-що първата си велика победа.

— Доведох със себе си конницата на Балб да отведе незабавно пленниците във Вила Публика. Докато тръгнат, ще съмне.

Когато Октавий Балб поведе изтощените пленници към Рим, Сула пожела да му доведат Цензорин, Каринат и Брут Дамазип. Дори и след това окончателно поражение никой от пленниците не изглеждаше уплашен или сломен.

— Аха! Казвате си, че някой ден пак ще се опълчите срещу мен — усмихна се отново Сула, но без радост в очите. — Е, мои римски приятели, не сте познали. Понтий Телезин е мъртъв, а аз заповядах всички оцелели самнити да бъдат избити. При положение, че вие тримата се съюзихте със самнити и лукани, за мен вие не сте римски граждани. Няма да повдигам обвинение в държавна измяна, ще заповядам екзекуцията ви незабавно.

И така, тримата му най-заклети и упорити врагове бяха обезглавени под стените на Антемна без съд и без присъда. Телата им бяха хвърлени в общата яма заедно с хилядите избити войници, но Сула нареди отрязаните глави да бъдат прибрани в торби.

— Луций Сергии, приятелю — обърна се той към Катилина, който беше придружил двамата с Вация, — вземи това, намери Тиберий Гута, отрежи му главата, намери и Понтий Телезин при Колинската порта, отрежи и неговата и занеси целия този вързоп на Офела при Пренесте. Нека зареди с тях най-мощния си катапулт и да ги прехвърли през градските стени.

Мургавото, но красиво лице на Катилина светна. В погледа му проблеснаха искрици.

— С удоволствие, Луций Корнелий. Мога ли да те помоля за една услуга?

— Можеш, но не обещавам, че ще я изпълня.

— Нека отида в Рим и намеря Марк Марий Гратидиан! Искам неговата глава. Ако младият Марий разбере, че и братовчед му е мъртъв, той ще знае, че цял Рим е в твои ръце и по-нататъшна съпротива е безсмислена.

— О, Катилина, ти си една от най-безценните ми придобивки! Колко те обичам! Гратидиан не беше ли твой шурей?

— Беше — наблегна на миналото време Катилина. — Жена ми умря скоро след като дойдох в твоя лагер.

Това, което премълча, бяха подозренията на Гратидиан, че зет му е убил жена си заради нова любов.

— Е, така или иначе Гратидиан ще умре — вдигна рамене Сула и обърна гръб на Катилина. — Нека главата му стане част от колекцията, която Офела ще подари на младия Марий.

След като свършиха с належащите въпроси, Сула, Вация и легатите, които ги бяха придружили, седнаха с Крас, Торкват и войниците от дясната половина, за да отпразнуват победата. В това време Антемна догаряше, а Луций Сергии Катилина бързаше да свърши своите зловещи дела.

След обилната закуска Сула се върна при войската си под стените на Рим, но така и не пожела да влезе в града. Вместо това прати глашатай да свика заседание на Сената в храма на Белона, на Марсово поле. По пътя за храма той се спря да провери дали шестте хиляди пленници са под стража във Вила Публика (която също се намираше на Марсово поле) и даде нови разпореждания. След това продължи по пътя си, спря на пустото и не особено приветливо празно пространство пред храма, което символизираше „вражата територия“, и слезе от мулето.

Никой сенатор не посмя да пренебрегне поканата на Сула, затова вътре в храма го чакаха стотина души. Всички стояха прави, изглеждаше им неуместно да чакат появата му седнали на сгъваемите си столове. Неколцина сенатори изглеждаха по-скоро спокойни — Катул, Хортензий, Лепид, други бяха направо ужасени — неколцина от рода на Валерий Флаците, от Флавий Фимбриите, от Папирий Карбоните; повечето обаче бяха безразлични.

С доспехи, но гологлав, Сула мина между редиците на чакащите сенатори и се качи на подиума със статуята на Белона, която беше изваяна според сравнително новата мода всички стари римски божества да придобият човешки образ по подобие на гръцките си роднини. Богинята беше облечена за бой и двамата със Сула си бяха лика-прилика, особено със зловещите си, жадни за кръв погледи. И все пак Белона притежаваше известна красота и изящество, които напълно липсваха на Сула. За повечето присъстващи видът му беше шокиращ, но никой не посмя да изрази чувствата си. Оранжевата му перука беше леко изкривена, алената му туника беше мръсна, червените петна по лицето му изпъкваха като петна кръв на фона на бялата му кожа. Мнозина от сенаторите усещаха мъката да напира в гърлата им, макар и по различни съображения: някои го бяха познавали още навремето и го бяха харесвали, други — просто защото се бяха надявали новият господар на Рим да бъде подходяща личност. За жалост Сула приличаше повече на застарял травестит.

Когато новият господар на Рим заговори, старческите му устни безпомощно трепереха, много от словата му останаха неразбираеми за слушателите.

— Виждам, че съм закъснял със завръщането си! — започна Сула. — Вражата територия е пълна с плевели, градът се нуждае от свежа боя, пътищата са разбити, перачките използват Вила Публика, за да простират прането си. Няма що, добре сте се грижили за Рим! Глупаци! Негодници! Магарета!

Речта му продължи със същия обиден, саркастичен, злобен тон… Думите му обаче се изгубиха сред грозния вой от човешки стенания, които се понесоха откъм Вила Публика — викове, крясъци, молби. На няколко десетки метра от храма умираха хора! Сенаторите се размърдаха, започнаха да си шепнат един на друг и да си разменят изплашени погледи.

Също тъй внезапно, както беше почнала, зловещата шумотевица изведнъж замлъкна.

— Какво, овчици мои, да не би да се изплашихте? — изсмя се Сула. — Няма причина да се страхувате! Моите хора просто раздадоха заслуженото на неколцина престъпници.

След което слезе от подиума пред статуята и отново подмина всички присъстващи, все едно бяха прозрачни.

— О, богове, той наистина е в лошо настроение! — сподели Катул пред зет си Хортензий.

— Като го гледам на какво е заприличал, никак не се учудвам — съгласи се той.

— Доведе ни тук само за да чуем това с ушите си — отбеляза Лепид. — Кого „наказваше“ според вас?

— Военнопленниците — предположи Катул.

Както се оказа в крайна сметка, докато Сула говореше пред Сената, войниците му бяха екзекутирали с всичките шест хиляди пленници.

— Отсега нататък ще гледам да се държа крайно почтително и възпитано — зарече се Катул.

— И защо така? — подразни арогантният и предизвикателен Хортензий.

— Защото Лепид е прав. Сула ни докара тук единствено за да слушаме как умират хората, осмелили се да му се противопоставят. Какво говори той, няма ни най-малко значение. Важно е какво върши. Важно е за всеки един от нас, ако държим на живота си. Ще трябва да станем послушни момченца и да не му възразяваме.

Хортензий вдигна рамене.

— Мисля, че вземаш нещата твърде навътре, скъпи ми Квинт Лутаций. След няколко седмици Сула няма да го има. Ще накара Сената и Народното събрание да узаконят беззаконията му и да му върнат отнетия империум, след което ще се върне сред нас, ще седне като почтен консуларен сенатор на първия ред и ще остави града да си гледа делата, все едно нищо не е било.

— Наистина ли мислиш така? — потръпна от страх Катул. — Какво точно ще става, не знам, но съм сигурен, че отсега нататък Сула няма да изпусне никого от нас от погледа си. Дълго време ще трябва да се съобразяваме с неговата прекалено голяма власт.

На другия ден Сула пристигна под стените на Пренесте. Беше трето число от ноември.

Офела го поздрави за успеха и кимна към двамина люде, пазени под стража в съседство.

— Познаваш ли ги? — попита той.

— По лице може би, но не се сещам за имената им.

— Двама военни трибуни, прикрепени към легионите на Сципион. Вчера сутринта дотичаха, за да ми кажат, че сражението е изгубено, а ти си убит.

— И ти какво, Квинт Лукреций? Не им ли повярва?

Офела се засмя от сърце.

— Твърде добре те познавам, Луций Корнелий! Шепа самнити не могат да те убият току-така!

И Офела вдигна с две ръце отрязаната глава на Гай Марий Младши.

— Аха! — огледа я по-отблизо Сула. — Красавец, не мислиш ли? Наследил е чертите на майка си, разбира се. Не знам чий ум е наследил, но със сигурност не е бил на баща му. — Доволен от видяното, той захвърли главата настрана. — Задръж я засега. Да разбирам ли, че Пренесте се е предал?

— Почти веднага след като им пратих с катапулта подаръка от Катилина. Вратите се отвориха от само себе си и всички излязоха с бели знамена.

— Дори и Марий? — учуди се Сула.

— О, не, той не! Беше се скрил в канализацията, навярно е търсил начин да се измъкне. Но аз съм преградил каналите още преди месеци. Намерихме го пред една от решетките. Беше се пробол с меча си пред очите на разплакания си роб — разказа Офела.

— Е, той беше последният! — заяви победоносно Сула. Офела го изгледа с известно недоверие; Сула нямаше навика да забравя толкова лесно!

— Има още един на свобода — напомни той на началника си и веднага прехапа устна от уплаха. Сула не беше и човек, който обичаше да му сочат пропуските.

Но той не изглеждаше засегнат. Усмивка огря лицето му.

— Предполагам, имаш предвид Карбон?

— Да, Карбон.

— Карбон също не е между живите, скъпи Офела. Младият Помпей го е арестувал и екзекутирал заради държавна измяна на агората в Лилибей. Още през септември. Забележителен човек е този Помпей. Мислех си, че ще му трябват месеци да подчини Сицилия и да залови Карбон, а той свърши всичко по-важно само за един месец. Дори намери време да ми прати главата на Карбон по специален човек. Консервирана в гърне с оцет! Да съм сигурен — изхили се Сула.

— Ами стария Брут?

— Самоубил се е, за да не издаде пред Помпей къде се крие Карбон. Но вече е било без значение. Екипажът на собствения му кораб — Брут се опитвал да събере флотилия от името на Карбон — си признали всичко пред Помпей. И така, моят изумително оправен легат пратил зет си Мемий в Косура, където се спотайвал Карбон, и го върнал окован във вериги. В крайна сметка Помпей ми прати три глави: на Карбон, на Брут и на Соран.

— Кой Соран? Да нямаш предвид Квинт Валерий Соран, учения? Оня, дето беше народен трибун?

— Същия.

— Но защо? Какво е направил? — смая се Офела.

— Изкрещял е на глас от рострата тайното име на Рим — обясни Сула.

— Богове! — изтръпна от ужас Офела.

— За щастие — успокои го Сула — великият Юпитер навреме запушил ушите на всички присъстващи и все едно Соран е крещял на глухите. Всичко е наред, скъпи Офела, Рим ще оцелее.

— Е, друго си е да го чуе човек от твоята уста! — избърса потта от челото си Офела. — За какви ли не странни постъпки съм чувал, но да изречеш на глас тайното име, това не ми го побира умът! — Изведнъж нова мисъл мина през ума му и той не се сдържа да попита: — А всъщност какво е правил младият Помпей в Сицилия?

— Осигуряваше житната реколта за войската.

— Подочух нещо, но да си призная, не го повярвах. Та той е още дете.

— Хм — замисли се Сула. — За разлика от младия Марий обаче Помпей е понаучил доста неща от баща си! Бих казал дори повече, отколкото старият Страбон е знаел.

— Значи детето скоро се завръща — заключи Офела, който не споделяше възхищението на Сула от младата политическа звезда. Беше се надявал, че той е любимецът на новия господар!

— Не и засега — успокои го той. — Пратих го в Африка да ми осигури контрол и там. Мисля, че с това се занимава в момента. — Посочи ничията земя между града и крепостните съоръжения на Офела. Там, на слънцето, стоеше огромна тълпа от хора. — Тези ли са се предали?

— Да, около дванайсет хиляди души. Доста пъстър състав — зарадва се Офела, че сменят темата. — Известен брой римляни, служили при Гай Марий, още толкова пренестинци и малка част самнити. Искаш ли да ги огледаш по-отблизо?

Сула прояви слаб интерес. Прости на всички римски граждани, но нареди пренестинците и самнитите да бъдат екзекутирани. След което накара останалото население на обсадения град — старците, жените и децата — да погребат близките си в ничията земя. Направи кратка обиколка на града, който никога не беше посещавал, и се разгневи при жалките останки от храма на Фортуна Примигения — Марий почти го беше съборил из основи, за да се сдобие с дървен материал.

— Аз съм любимец на Фортуна — ядосваше се Сула пред по-възрастните членове на градския съвет, които не бяха погубени под стените на града, — и държа вашата Фортуна Примигения да получи най-красивия храм в цяла Италия. На разноските на Пренесте.

На четвъртия ден от ноември Сула отиде до Норба, макар да знаеше за съдбата на обсадения град много преди да е стигнал до стените му.

— Уж се съгласиха да се предадат — беснееше Мамерк, — а след това изведнъж подпалиха града и се избиха един друг до последния човек — жени, деца, войниците на Ахенобарб, местните мъже, всички загинаха, само и само да не попаднат в ръцете ни. Съжалявам, Луций Корнелий. Няма да има никаква плячка от Норба.

— Това е без значение — рече Сула. — Достатъчно заграбихме от Пренесте. Съмнявам се, че Норба би могла да ни предложи каквото и да било.

В края на петия ден от ноември, когато слънчевите лъчи блеснаха по златните статуи на храмовете и от толкова много светлина градът изглеждаше по-приветлив, Сула влезе тържествено в Рим. Мина през Капенската порта начело на тържествено шествие. Същият коняр, който го беше пазил по време на сражението, отново водеше белия жребец. Сула си беше сложил сребърната релефна броня, на която беше изобразен мигът, в който благодарните легионери му връчват венеца от трева след сражението при Нола. До него, облечен в сенаторска тога, яздеше Луций Валерий Флак Принцепс Сенатус, следваха ги висшите легати, включително Метел Пий и Варон Лукул, които бяха повикани от Италийска Галия четири дни по-рано и бяха пропътували стотици километри, само и само да не изпуснат церемонията. От всички онези, които бяха допринесли за голямата победа, само Помпей и Варон Сабинянина отсъстваха.

Сула беше придружен и от седемстотинте конници, които му бяха позволили да спечели войната с умелото си блъфиране пред Колинската порта. Останалата армия се беше върнала обратно в прохода край Албанската планина, за да събори укрепленията и да пусне отново движението по Латинския път. По-нататък трябваше да бъде съборена и непристъпната крепостна стена на Офела, да се подреди огромният строителен материал, който би могъл да се използва за мирни цели. Голям дял от блоковете туфа бяха насечени на малки късове и Сула вече знаеше за какво да ги използва: те щяха да изградят корпуса на новия храм на Фортуна Примигения в Пренесте. Не биваше да остават каквито и да е спомени от извършените кръвопролития.

Мнозина римляни бяха напуснали домовете си, за да видят с очите си влизането на новия господар на Рим. Колкото и рисковано да беше това, никой истински римлянин не можеше да устои на изкушение от рода на подобна тържествена процесия. Всеки зяпач по улиците присъстваше на поредния велик миг от историята на града си. Мнозина, които наблюдаваха яздещия старец, виждаха в негово лице символа на окончателния упадък на републиката. Мълвата упорито твърдеше, че Сула ще се обяви за римски цар. Та как иначе би могъл да задържи властта? По-точно как — след цялото това насилие, за което беше станал причина, — можеше да мисли да остави властта в ръцете на други? Публиката виждаше високо вдигнатите копия на конниците, които неслучайно следваха своя пълководец по петите. На копията на хората от първите редици стояха набучени главите на Карбон и Марий Младши, на Каринат и Цензорин, на стария Брут и Марий Гратидиан, на Брут Дамазип и Понтий Телезин, на Гута Капуанеца и Соран… И дори на самнитския водач Гай Папий Мутил.

Мутил беше научил новината за битката при Колинската порта още на другия ден. Толкова силно се беше развикал, че чак Бастия бе дошла да види какво му става.

— Изгубено, всичко е изгубено! — плачеше той пред нея, забравяйки за обидите и униженията, които му беше нанесла. Тя беше единственият човек, с когото бе обвързан на този свят. — Армията ми е погубена! Сула победи! Сула ще стане цар на Рим, а Самний ще изчезне завинаги!

Бастия изгледа за известно време безпомощния си съпруг на кушетката. Не направи нито жест на утеха, не изрече нито дума, за да го успокои; просто стоеше неподвижна с широко отворени очи. Изведнъж в погледа на тези очи блесна внезапно решение. Изпълненото й с живот лице замръзна, все едно беше изваяно от камък. Бастия плесна с ръце.

— Да, господарке? — обади се слугата от вратата, натъжен при вида на плачещия господар.

— Намери германеца и приготви носилката — заповяда тя.

— Господарке? — изненада се гъркът.

— Не стой като статуя. Наредих ти нещо, веднага го изпълнявай!

Той тежко преглътна и хукна да дава разпореждания. Мутил избърса сълзите си и вдигна очи към жена си.

— Какво става?

— Става това, че ти ще се махнеш оттук — процеди през зъби Бастия. — Не искам и аз да участвам в твоя разгром! Искам да запазя къщата си, парите си, живота си! Затова ти ще си отидеш, Гай Папий! Ще си вървиш обратно в Езерния или в Бовиан, имаш си къщи, колкото искаш! Но няма да останеш повече тук! Нямам намерение да страдам и аз покрай теб!

— Не мога да повярвам! — възкликна Мутил.

— Е, налага се да повярваш! Вън!

— Но аз съм парализиран, Бастия! Аз съм твой съпруг и съм парализиран! Ако няма повече любов в сърцето ти, не е ли останало поне малко състрадание?

— Нито любов, нито състрадание — отвърна му грубо Бастия. — Всичко се дължи на твоите глупави, безполезни заговори срещу Рим. Именно те те лишиха от краката ти, от мъжествеността ти, от децата, които можех да имам от теб, от удоволствието да бъда част от твоя живот. В продължение на почти седем години живях в този дом сама, докато ти кроеше своите велики планове в Езерния. Благоволяваше да ме навестяваш от време на време, за да ми нареждаш като на слугиня… Не, Гай Папий Мутил, всичко помежду ни е свършено! Напусни дома ми!

Неспособен да приеме толкова много нещастия наведнъж, Мутил дори не протестира, когато слугата му го вдигна от кушетката и го пренесе през входната врата до носилката, която чакаше на улицата. Бастия го беше последвала със своето изражение на горгона — красива и зла едновременно, с поглед, способен да вкамени всеки, който я зърне. Толкова бързо затръшна вратата подир Мутил, че едва не събори германеца.

Гай Папий Мутил носеше на кръста си боен кинжал, който да му напомня за времената, когато се сражаваше начело на самнитската армия. Извади го, притисна глава към вратата и си преряза гърлото. Кръвта плисна, изцапа вратата и се събра на огромна локва в краката на крещящия германец. Цялата улица се изпълни с любопитни съседи. Последното, което Мутил видя, беше отново образът на горгоната — негова съпруга, която бе отворила вратата, колкото да се облее с кръвта му.

— Проклета да си, жено! — опита се той да изрече.

Но Бастия не го чу. Не изглеждаше ужасена, изплашена или изненадана. Остави вратата отворена и заповяда на разплакания роб да внесе господаря в преддверието. Щом слугата положи тялото на пода, Бастия му нареди:

— Отрежи му главата! Ще я пратя като подарък на Сула.

Тя удържа на думата си и наистина прати главата на покойния си съпруг на Сула. Но разказът на умопомрачения гръцки слуга, когото бе пратила да занесе главата на Мутил, не го зарадва. Сула предаде отсечената глава на един от военните трибуни от щаба си и с безчувствен тон нареди:

— Да се убие жената, която ми прати това. Не искам тя да живее.

И така, сметките бяха почти разчистени. С изключение на луканеца Марк Лампоний всички, които се бяха опълчили на завръщането на Сула в Италия, бяха мъртви. Да беше пожелал, Сула спокойно можеше да се обяви за цар на Рим.

Но той изнамери друго решение, по вкуса на човек с неговите разбирания, който във всичко и навсякъде защитава старите републикански нрави и традиции. С това решение и лишен от царски амбиции, той подкара магарето си към Големия цирк.

Беше стар и болен. В продължение на петдесет и осем години беше преодолявал трудности. Злощастните случайности и събития, които го бяха преследвали, неизменно го бяха лишавали от заслужената радост и чувството за справедливост, които беше търсил, бяха го отдалечавали отново от мястото в римското общество, което му се полагаше по рождение. Никой не му беше предлагал да избира, никой не му беше посочил пътя как да се издигне законно и почтено. При всеки нов обрат в живота си Сула се беше сблъсквал с ново препятствие, което го караше отново и отново да заобикаля закона и моралните предписания. Дори и в този миг яздеше в обратната на желаната посока, беше се превърнал в развалина, душата му се разкъсваше между триумфа и усещането за непоправима загуба. Той беше господар на Рим. Пръв сред римляните. Бе получил най-после това, което му се полагаше. Но разочарованията на възрастта, грозотата и приближаващата смърт го изпълваха с горчива тъга, разваляха удоволствието му, подсилваха болката. Колко късно дойде тази горчива и двусмислена победа.

Сула не мислеше за този Рим, който държеше сега в ръцете си, с любов и възхищение; цената на победата се бе оказала твърде висока. Нито чакаше с нетърпение мига, в който да се залови за работа. Това, което най-горещо желаеше, беше мир, почивка, хиляди сексуални фантазии, нестихващи пиянски пиршества, пълна свобода и безотговорност. Защо да не получи всичко, което желае? Заради Рим, заради дълга, заради непоносимата мисъл, че ще остави работата си наполовина свършена. Единствената причина, поради която сега вървеше в обратната посока из празния цирк, бе съзнанието му колко много му предстои да постигне. Нямаше право да се отказва. Никой друг на негово място не би се справил.

Сула реши да събере Сената и Народното събрание на едно място — в долния край на Форум Романум, за да се обърне към всички свои съграждани от рострата. Което не означаваше, че смяташе да говори истината — не беше ли Скавър, който навремето го бе нарекъл политически нехаен човек? Не си спомняше. Но Сула беше твърде обигран политик, за да може напълно да му се вярва, затова предпочете да забрави факта, че именно той беше набучил първата човешка глава на Форума — тази на Сулпиций, — за да сплаши Цина.

— Тази зловеща практика, която се породи съвсем наскоро: по времето, когато бях градски претор и никой в Рим не беше и подозирал за нея — Сула посочи с жест наредените глави на убитите си противници, — няма да спре до деня, в който добрите, стари римски традиции не бъдат окончателно възстановени и обичната от всички ни република не възкръсне из пепелта, в която бе превърната. До ушите ми стигна мълвата, че съм смятал да се обявя за цар на Рим! Не, квирити, няма да го сторя! Толкова ли съм глупав, че да обрека последните години от живота си на нескончаеми заговори и интриги, бунтове и репресии? Не, няма да допусна подобна грешка! Работих дълго и усилно в служба на Рим. Мисля, че си спечелих правото да поискам последните дни от живота си да прекарам без грижи и без всякакви задължения. Заслужавам да се освободя от бремето на Рим! Ето защо ви обещавам, че няма да се провъзглася за римски цар, няма и да злоупотребя с властта нито ден повече, отколкото е нужно, за да си свърша работата.

Навярно никой не беше очаквал да чуе точно това, дори приближените му Вация и Метел Пий. Но щом Сула продължи речта си, неколцина започнаха да проумяват, че сред римските управници има един, по-добре запознат с намеренията на Сула — лидерът на Сената Луций Валерий Флак, който също стоеше на рострата и не изглеждаше изненадан.

— Консулите са мъртви — продължи Сула и посочи с пръст отсечените глави на Карбон и младия Марий, — техните фасции трябва да бъдат върнати в Сената, те да ги предадат обратно на храма на Венера Либитина, докато не ги поемат следващите консули. По този въпрос законът е категоричен — Рим се нуждае от интеррекс, временен управител. Водачът на Сената Луций Валерий Флак е най-старият патриций в Сената, в своята декурия, в своя род. — Сула се обърна към Принцепс Сенатус. — Ти ще бъдеш по право първият интеррекс. Моля те, поеми длъжността и я изпълнявай, както повелява законът, в следващите пет дни.

— Дотук добре — прошепна Хортензий на Катул. — Направи точно както повелява традицията, назначи интеррекс.

— Тихо! — сряза го Катул, за когото бе трудно да следи думите на Сула.

— Преди Принцепс Сенатус да поеме ръководството на настоящото събрание — продължи Сула по-бавно, — има едно-две неща, които аз бих искал да изрека. Под моите грижи Рим се намира в пълна безопасност и никой няма да пострада. Само ще бъдат възстановени редът и законът. Републиката ще се върне в дните на своята слава. Но това са задачи, които са от компетенцията на интеррекса, затова няма да се спирам подробно на тях. Това, което искам да заявя, е, че на мен ми служиха достойни мъже, за което е редно да им благодарим още сега. Ще започна с имената на онези, които днес не са сред нас: Гней Помпей, който подсигури житната реколта от Сицилия и по този начин гарантира, че Рим няма да гладува през идващата зима… Луций Марций Филип, който миналата година стори същото в Сардиния, а тази успешно се сражаваше с човека, пратен да го отстрани — Квинт Антоний Балб. Луций Марций се справи, Антоний е мъртъв, Сардиния е в безопасност… В Азия оставих трима прекрасни свои помощници, които да се грижат за реда в най-богатата римска провинция — Луций Лициний Мурена, Луций Лициний Лукул и Гай Скрибоний Курион… А тук, до мен стоят хората, които най-предано ме поддържаха през всички онези дни на трудности и отчаяние — Квинт Цецилий Метел Пий и неговият легат Марк Теренций Варон Лукул; Публий Сервилий Вация; Гней Корнелий Долабела; Марк Лициний Крас…

— Богове, списъкът ще бъде безкраен! — дразнеше се Хортензий, който мразеше да слуша други да говорят вместо него, особено хора, на които им липсваше ораторска дарба.

— Свършва, свърша! — на свой ред се ядоса Катул. — Хайде, Квинт, свиквай Сената на заседание в Курията, глупаците от Форума няма какво повече да научат! Да тръгваме!

Но не Сула, а Луций Валерий Флак зае куриатния стол на консула, заобиколен от неколцината останали живи действащи римски магистрати. Сула се настани вдясно от подиума на магистратите — навярно на мястото, което би му се полагало като на уважаван бивш римски консул. Това, което го правеше различен, бе бронята, която не беше свалил, и тази подробност напомняше на сенаторите кой държи властта в ръцете си.

— На ноемврийските календи — започна да говори с немощния си, хрипкав глас Флак, — ние за малко щяхме да изгубим Рим. Ако не беше смелостта и бързината на Луций Корнелий Сула, на неговите офицери и войници, Рим щеше да се намира в момента в ръцете на самнитите, а ние щяхме да минем под хомота, също както навремето при Каудинските вили. Е, да не продължавам повече по темата! Самний загуби, Луций Корнелий спечели, Рим е в безопасност.

— О, давай по същество! — нервираше се Хортензий. — Този човек от ден на ден става все по-сенилен.

Флак продължи по същество, макар и малко неуверено, защото се смущаваше от това, което искаше да каже.

— Така или иначе, дори и след края на тази война Рим продължава да е в опасност. Хазната е празна, също както и съкровищата на храмовете. По улиците няма търговци, Сенатът е без сенатори. Консулите са мъртви. От шестимата претори, които бяха избрани в края на миналата година, само един продължава да изпълнява функциите си. — Флак замълча, пое си дъх и се хвърли смело в това, което Сула му беше заръчал да извърши. — В действителност, назначени отци, Рим мина отвъд точката, при която е възможно нормално управление. Рим трябва да бъде ръководен от силна и веща ръка. От единствената ръка, способна да помогне на възлюбления ни град да се изправи на крака. Моят мандат на интеррекс продължава само пет дни. Нямам право да провеждам избори. На мое място ще застане втори интеррекс, пак за пет дни. От него ще се очаква да проведе изборите за консули и претори. Но може и да не се окаже способен, за което ще трябва да избираме трети. И така нататък, и така нататък. Но едно често сменящо се ръководство няма да свърши нужната работа. Назначени отци — намираме се във време на обществена опасност, а очите ми виждат само един човек, който би могъл да се справи с всички необходими за спасението ни задачи. В качеството си на консул обаче той не може да свърши това, за което е призван. Ето защо предлагам друго решение — решение, по което ще се допитам до Народното събрание, до центуриатните комиции, които са единствени упълномощени да вземат най-важните решения. Ще поискам народът да приеме нов извънреден закон, който да назначи Луций Корнелий Сула за римски диктатор.

Всички се раздвижиха; хората се споглеждаха с нескрито недоумение.

— Диктаторската длъжност е стара — продължи Флак — и обикновено се възлага по време на война. В миналото дълг на диктатора е било да води до победен край войните, които консулите се окажат неспособни да спечелят. Вече са минали повече от сто години от последното диктаторско управление в Рим. Днешното състояние на Рим обаче няма свой аналог в никой предишен период на историята. Войната може да е свършила, но обществената криза не е утихнала. Отново ви заявявам, назначени отци, че двама избрани от народа консули няма да успеят да вдигнат Рим на крака. Средствата, които ще им се полагат по закон, няма да са достатъчни, политиката им би срещнала голяма обществена съпротива. А в края на своя мандат един консул може да бъде призован да отговаря за своите действия пред плебейското събрание. Може да бъде обвинен в държавна измяна. Ако събитията са се обърнали срещу него, той може да бъде пратен в изгнание, а собствеността да му бъде отнета. Със съзнанието за всички тези опасности никой римски гражданин не би вложил в управлението си толкова воля и усърдие, колкото са нужни в момента на Рим. Един диктатор обаче не може да се страхува от плебейското събрание. Самото естество на властта му го прави неуязвим откъм бъдещи преследвания. Действията му като диктатор са санкционирани веднъж завинаги. Никой не може да му търси отговорност. Той не само, че има своя пълен имунитет, но неговите закони и укази не подлежат на вето от страна на трибуните, не подлежат на обсъждане от страна на Народното събрание, което позволява на диктатора да използва цялата своя енергия, за да възстанови разрушеното; за да вдигне нашия обичен Рим на крака.

— Всичко това звучи прекрасно, Принцепс Сенатус — обади се Хортензий, — но сто и двайсетте години, които са изминали от управлението на последния диктатор, явно са изличили някои подробности от паметта ти! Диктаторът бива предложен от Сената, но се назначава от консулите. Ние нямаме консули в момента, фасциите бяха върнати в храма на Венера. Следователно няма кой да назначи диктатор.

Флак въздъхна.

— Ти май не ме слушаше внимателно, а, Квинт Хортензий? Казах как ще се заобиколи това затруднение: като центуриатните комиции гласуват извънреден закон. Когато липсват консули, които да упражняват изпълнителната власт, тя се поема от центуриатните комиции. В интерес на истината единственият магистрат, държащ изпълнителната власт — интеррексът — може да се обърне към Народното събрание, за да изпълни най-важното си задължение — да организира и проведе изборите. Трибутните комиции нямат отношение към изпълнителната власт, само центуриатните.

— Добре, приемам довода — съгласи се Хортензий. — Ако обичаш, продължи нататък, Принцепс Сенатус.

— Имам намерение да свикам центуриатните комиции утре сутринта. От тях ще поискам да формулират закон, според който Луций Корнелий Сула се назначава за римски диктатор. Текстът на закона не бива да е сложен — колкото е по-прост и категоричен, толкова по-добре. Щом диктаторът бъде законно назначен да служи на народа, всички останали закони той ще издава сам. Ще поискам от центуриатните комиции те официално да назначат и упълномощят Луций Корнелий Сула за римски диктатор за такъв срок от време, който ще му позволи да изпълни своите задължения; да санкционират всички негови досегашни действия като римски консул и проконсул; да свалят от него всякакви обвинения в измяна и присъдата му на изгнание; да му гарантират, че никога няма да бъде преследван заради действията си, извършени в качествата му на диктатор; да защитят действията му на диктатор от всякакви възможни опити на народните трибуни да наложат своето вето, на Народното събрание — да гласува против тях, на Сената и на действащите магистрати — да пречат на тяхното изпълнение, на Народното събрание или действащите магистрати — да искат тяхната отмяна.

— Че то това е по-добре и от римски цар да се наречеш! — не се сдържа Лепид.

— Не е, между двете има разлика — настоя Флак. На него самия му беше нужно време да проумее какво точно иска Сула, но сега вече беше твърд защитник на намеренията му. — Диктаторът не отговаря за своите действия, но той не управлява сам. Той продължава да ползва услугите на Сената и на комициите като съвещателни органи, има свой началник на конницата вместо колега и сам избира колко на брой по-нисши магистрати ще предложи за избор от народа. Така например е имало много случаи, когато редовно избрани консули са управлявали заедно с назначения диктатор.

Лепид обаче не се сдържа и взе думата:

— Диктаторът може да държи властта само в рамките на шест месеца. Ако изведнъж не съм оглушал, струва ми се, Прицепс Сенатус, че ти току-що предложи центуриатните комиции да назначат диктатор безсрочно. Това е против конституцията! Аз не съм против това Луций Корнелий Сула да бъде назначен за диктатор, но съм против това той да управлява като такъв повече от законния срок от шест месеца.

— За шест месеца дори не бих могъл да започна — възрази му Сула. — Повярвай, Лепид, ако зависеше от желанията ми, не бих се занимавал с подобни неща дори за един-единствен ден, камо ли за цял живот! Когато се уверя, че съм си свършил добре работата, сам ще сляза от управлението! Но да го сторя в рамките на шест месеца? Невъзможно.

— Защо да е невъзможно? — заинати се Лепид.

— Първо, защото финансите на Рим са в пълен хаос. За да оправя само това, ми трябва една, може би две години. Имам да разпусна двайсет и седем легиона, да намеря земя за войниците, пари, с които да им се разплатя. Хората, които поддържаха беззаконния режим на Цина и Карбон, трябва да бъдат намерени, за да се докаже, че никое престъпление няма да остане ненаказано. Римските закони са остарели, особено онези, отнасящи се до правораздаването и до управлението на провинциите. Държавните служители са дезорганизирани, склонни към бездействие и корупция. Такива огромни средства бяха откраднати от нашите храмове, че хазната все още съхранява двеста и осемдесет таланта злато и сто и двайсет таланта сребро дори след загубите на бюджета за годината. Храмът на Юпитер Оптимус Максимус е превърнат в развалина. — Сула въздъхна. — Да продължавам ли, Марк Емилий?

— Добре, съгласен съм, че задачата ти изисква да управляваш повече от шест месеца. Но къде е гаранцията, че няма да се преназначаваш за римски диктатор всеки шест месеца до края на живота си? — попита Лепид.

Сула се изсмя.

— О, да, Лепид! — възкликна той. — Сега разбирам! От всеки шестмесечен мандат половината ще преминава в безкрайни пререкания и спорове с центуриите! Ще се моля, ще обяснявам, ще се извинявам, ще рисувам нещата в розови краски, ще пълня кесията на всеки конник с влияние, ще се превърна в най-старата и най-жалката курва на света! — Той се надигна от стола си и размаха юмруци по посока на Марк Емилий Лепид с такава злоба в очите, каквато съгражданите не бяха виждали от времето, когато се заканваше по адрес на понтийския цар Митридат. — Е, лениви Лепиде, дето обичаш да си стоиш на топло вкъщи, докато другите се морят заради теб, предателю, женен за дъщерята на най-големия римски изменник, който навремето се опита да се провъзгласи за римски цар, или ще получа всичко, или няма да получа нищо! Чувате ли ме всички, изкуфели глупаци, които ви е страх да си покажете носа вън от дома? Твърдите, че желаете Рим да стъпи на крака, но същевременно искате да попречите на човека, който е готов да се заеме с целта, да го направите нещастен. Е, назначени отци, сега му е времето да се примирите с фактите — Луций Корнелий Сула се върна в Рим и ако пожелае, може да го разклати из основи, може да го срине и със земята! Из полетата на Лаций разполагам с армия, която спокойно можех да доведа със себе си в града, за да я пусна като глутница вълци по дирите ви! Но не го направих. От първи миг, в който стъпих в Сената, върша всичко в интерес на всички ни. И продължавам да защитавам същия този наш общ интерес. Но щом ще проверявате моето търпение, нека да се разбере: ще бъда диктатор толкова дълго време, колкото ми е необходимо. Разбирате ли ме какво ви казвам? Разбираш ли ме, Лепид?

В продължение на няколко секунди всички мълчаха. Дори Вация и Метел Пий трепереха на столовете си с пребледнели лица и не смееха да отместят поглед от чудовищното създание, което стоеше пред тях — как можаха да забравят за онзи звяр, който живееше в душата на Сула?

Лепид също беше пребледнял и трепереше заради Апулея, възлюблената си съпруга, с която живееше вече няколко години и която бе станала майка на синовете му… Дъщеря на Сатурнин, който наистина се бе опитал да се провъзгласи за римски цар навремето. Защо му трябваше на Сула да споменава именно нея в гневната си реч? Какво възнамеряваше да прави, щом веднъж стане диктатор?

Изтощено до смърт от граждански войни и от икономическа разруха, Народното събрание гласува закон, според който Луций Корнелий Сула бе назначен за римски диктатор за неопределено време. Законопроектът беше разгледан на първо четене на шестия ден от ноември под име то „лекс Валерия диктатор легибус скрибундис ет реи публике конституенде“, след което бе окончателно приет на двайсет и трето число. В текста нямаше нито дума повече от изречението за безсрочната му продължителност; при условие, че с него на Сула се връчваше неограничена власт, повече условия не бяха нужни. Каквото пожелаеше да стори Сула, щеше да го постигне.

Мнозина в града очакваха диктаторът да се захване с трескава дейност от самия ден на встъпването си в новата длъжност, но той изчака законът да бъде окончателно ратифициран двайсетина дни по-късно според изискванията на „лекс Цецилия Дидия“.

След като се настани в дома, принадлежал преди на Гней Домиций Ахенобарб (политически изгнаник по неволя в Африка), Сула известно време бездействаше. Собственият му дом беше разграбен и сринат със земята, след като Гай Марий и Луций Корнелий Цина заграбиха властта преди години. Сула прекоси палатинския квартал Гермал, погледът му бавно се плъзна по руините, покрай Големия цирк в краката му, за да стигне Авентинския хълм. Често и по всяко време на деня Сула можеше да бъде забелязан насред Форума, загледан в Капитолия или към статуята в естествен ръст на Гай Марий до рострата, или в другите, по-малки негови изображения наоколо, или в Сената, или в храма на Сатурн. Разхождаше се по бреговете на Тибър от големия търговски склад на Емилиите до римското пристанище чак до Тригарий, където римските младежи плуваха в реката. Понякога правеше дълга разходка до една от шестнайсетте градски порти.

При тези свои разходки Сула нито веднъж не помоли свой приятел да го придружи, още по-малко помисли да води охрана със себе си. Понякога ходеше облечен в тога, но по-често предпочиташе да се увие в по-просто наметало, което хем по-малко затрудняваше движенията му, хем топлеше — зимата отново беше подранила и обещаваше да е студена като предишната. В един хубав, необичайно топъл ден Сула излезе от дома си облечен само с туника, може би, за да покаже на съгражданите си колко се е смалил от старостта. Всички добре си спомняха, че навремето беше добре сложен, среден на ръст римлянин. Но сега се беше свил, прегърбил, неуверената му походка прилягаше повече на осемдесетгодишен старец. Глупавата перука стоеше неизменно на главата му, а откакто мъчителните сърбежи по лицето му бяха преминали, той дори започна отново да очертава русите си вежди с черен молив.

След първите осем дни от приемането на закона за диктатора онези, които бяха станали свидетели на гневната му реч в Сената, но не се бяха почувствали лично заплашени от нея (за разлика от Лепид), започнаха да се чувстват достатъчно спокойни, за да говорят за престарелия Сула Дори с пренебрежение.

— Същински травестит! — изказа се презрително Хортензий пред Катул.

— Най-накрая някой ще го убие — отговори Катул с досада.

Хортензий се изхили.

— Или ще получи апоплектичен удар. — Той сграбчи Катул за ръката и здравата го разтърси. — Знаеш ли, дори започвам да се чудя защо толкова се бях уплашил! Той е тук, но едновременно с това го няма. В крайна сметка Рим не се управлява от човек с толкова големи амбиции… Много странно! Той е съсипан човек, Квинт. Просто един старец.

Мнение, което започна да се шири не само сред богатите, но и сред бедните. Всеки ден жалката фигура на Сула вдъхваше все ново и ново презрение с изкривената си перука и с нескопосано поставения грим. Да не би да слагаше пудра върху червените си белези по лицето? Да не би да си говореше сам? Понякога дори викаше, без да е ясно на кого. Диктаторът беше съсипан човек. Просто един старец.

Голяма смелост беше нужна за толкова суетен човек като него да покаже пред целия народ пораженията на годините. Само Сула знаеше какъв удар бе за него болестта, превърнала го в старец, само той си знаеше колко много копнее да възвърне някогашния си царствен облик, пред който бе отстъпил дори Митридат Понтийски. Именно затова Сула бе убеден, че колкото по-рано придобие смелост да се покаже пред съгражданите си, толкова по-лесно би забравил собствения си ужас от миговете, прекарани пред огледалото. И в крайна сметка така и стана. Най-вече защото разходките му не бяха безцелни. Сула искаше да види с очите си в какво се е превърнал Рим, да разбере от какво градът има най-голяма нужда, какво трябва да направи. И колкото повече се разхождаше, толкова повече се гневеше… и вълнуваше, защото само от него зависеше градът да възвърне някогашната си красота и прелест.

Освен това Сула чакаше завръщането на неколцина души, които му бяха донякъде близки, макар да не ги обичаше особено, а и да нямаше голяма нужда от тях — жена си, двамата си близнаци, голямата си дъщеря, внуците си… Както и Птолемей Александър, египетския престолонаследник. Всички те бяха чакали търпеливо под грижите на слугата Хризогон най-напред в Гърция, сетне в Брундизий. В края на декември се очакваше да пристигнат в Рим. Известно време Далматика щеше да живее в дома на Ахенобарб, но Сула вече бе заповядал да бъде възстановена собствената му къща; цензорът Луций Филип — почернял от слънцето и в цветущо здраве — още със завръщането си от Сардиния беше свикал Сената и започна да крещи на колегите си да гласуват средства от несъществуващия държавен бюджет за компенсация на конфискациите, противозаконно наложени върху имуществото на Сула.

На двайсет и третия ден от ноември диктаторската длъжност на Сула бе официално ратифицирана. Същия ден Рим осъмна без голямата статуя на Гай Марий на Форума, без по-малките, които красяха Форум Боарий, Форум Холиторий и много други площади и кръстовища из града. Бяха изчезнали и бойните трофеи на Марий, съхранявани в храма на Честта и Доблестта на Капитолия — засегнат от пожара, но все така подходящ дом за безжизнените колекции от чужди оръжия, знамена, както и за личните доспехи и оръжия на Гай Марий, с които се е сражавал в Африка, при Аква Секстия, при Верцела, при Алба Фуценция. После изчезнаха и други статуи — на Цина, на Карбон, на Брут Старпи, на Норбан, на Сципион Азиаген — но понеже те всички заедно бяха нищожни в сравнение с изображенията на великия Марий, малцина изобщо забелязаха, че ги няма. Отсъствието на големия пълководец нямаше как да не се усети — твърде много голи стълбове и постаменти останаха да стърчат по площадите на Рим.

Някъде по същото време се разнесоха слухове за други отсъствия, доста по-тревожни от това на паметниците — започнаха да изчезват хора! Хора, които навремето шумно бяха поддържали Марий, Цина или Карбон, или и тримата заедно. Най-често хора от конническото съсловие, повечето преуспели търговци, които не бяха престанали да богатеят и във времето на всеобща мизерия; конници, които се бяха сдобили с прекрасни държавни поръчки, бяха давали заеми на съмишленици и изобщо бяха съумели да превърнат в пари своята преданост към каузата на Марий, Цина или Карбон, или към тримата… Доколкото се знаеше, никой сенатор не беше изчезнал, но така или иначе броят на изчезналите граждани твърде бързо нарасна.

Дали заради твърде голямата си ангажираност в обществените дела, дали заради друго, римските граждани започнаха дори с очите си да виждат как техни съседи и събратя изчезват. Ето че десетина-петнайсет непознати частни лица със здраво телосложение чукат на нечия порта, влизат в дома и само след минута излизат наобиколили стопанина, който тръгва с тях в неизвестна посока…

Рим неспокойно се раздвижи, започна да гледа на разходките на своя нов господар не просто като на безобидно старческо развлечение, а като на доста зловещо поведение, криещо куп тайни. Това, на което допреди ден-два се гледаше като на невинни ексцентрични прояви, днес се обгръщаше с мистериозен смисъл, за да прерасне някой ден в открита заплаха за целия град. Сула не разговаряше с никого! Но говореше със самия себе си! Заставаше насред улицата и само той знаеше какво наблюдава! Един-два пъти дори се беше разкрещял! Какво вършеше той в действителност? И защо го вършеше?

С нарастването на напрежението странното поведение на тези младежи, които обикаляха домовете на богатите римски граждани, стана още по-очебийно. Минувачи ги забелязваха да си водят бележки, да следват като сенки някой забогатял лихвар от партията на Карбон или пък известен спекулант-марианец. Хората започнаха да изчезват твърде бързо, докато един ден младежите не потропаха на вратата на един скромен сенатор, който винаги бе гласувал в полза на Марий, Цина или Карбон. Сенаторът обаче не бе отведен никъде. Когато се показа на улицата, се разнесе дрънчене на оръжия, някой замахна с меч пред очите на минувачите и отсече сенаторската му глава. Тя се изтърколи по паважа, кръвта се разнесе заедно с водата в канавката; после обаче всичко изчезна.

Хората започнаха да си измислят обиколни маршрути, само и само да не минават покрай рострата с набучените на копия глави, да не би да излязат повече на брой: Карбон, Марий Младши, Каринат, Цензорин, Сципион Азиаген, Брут Старши, Марий Гратидиан, Понтий Телезин, Брут Дамазип, Тиберий Гута, Соран, Мутил… Не, засега бяха само толкова! Главата на убития сенатор не се беше показала на площада. Нито главата на някой от останалите безследно изчезнали. А Сула продължаваше да се разхожда. Обаче хората вече не се спираха на улицата, за да му се усмихнат — пък дори и със съжаление, и бързаха да отбият в първата пресечка, сякаш се страхуваха дори от погледа му. Където минеше Сула, всички се разбягваха. Никой не смееше да го гледа. Никой не смееше да се усмихва. Никой не го заговаряше, никой не го тревожеше с молбите си. Видът му плашеше всички, сякаш беше призрак, излизаш на бял свят, както се вярваше, в определени дни от годината.

Никога допреди римски държавник не е бивал обграден с толкова тайни и недоразумения, колкото Сула в онези ужасни седмици. Поведението му не беше нормално. Друг на негово място би застанал на рострата, за да обясни плановете си. Щеше да се хвали с намеренията си или с постигнатото или щеше да се оплаква от нежеланието на обществото да го разбере… Просто би говорил! Ако не пред всички, то поне пред отбрана аудитория. Римляните не бяха хора, склонни да пазят дълго своите тайни. Обичаха да обсъждат проблемите си на глас. Мълвата вършеше останалото. Но Сула мълчеше. Единствената му публична проява бяха безкрайните разходки, с които той нито признаваше съучастие в престъпленията, нито изразяваше каквато и да била загриженост за случващото се по улиците на града. И все пак всичко това трябваше да води началото си от него! Този мълчалив и необщителен човек беше господарят на Рим.

На декемврийските календи Сула свика заседание на Сената — първото от онова, в което бе говорил Флак Принцепс Сенатус. О, с каква бързина се завтекоха всички сенатори към Курия Хостилия! Зимният студ беше нищо в сравнение с хлада в душите им. Всички до един дишаха на пресекулки и се оглеждаха като замаяни. Накацаха по столовете като чайки, скрили се далеч от напора на бурята, и дори се страхуваха да погледнат нагоре, да не би подобно на Сатурнин и неговите сподвижници навремето да бъдат избити с керемидите от покрива на Курията.

Нямаше човек, който да не изпитва ужас и паника — дори и Флак, дори и Метел Пий, дори и смелите пълководци като Офела или вечните конформисти като Филип и Цетег. И все пак, колко беззъб изглеждаше Сула при влизането си в залата! Та той предизвикваше жал и съчувствие! Като се изключи фактът, че го придружаваха двайсет и четирима ликтори — два пъти повече, отколкото се полагаха на консул… и два пъти повече, отколкото бе ползвал последният римски диктатор.

— Време е да разкрия пред всички своите намерения — взе думата Сула, без дори да става от стола си от слонова кост. Толкова беше студено в помещението, че от устата му излизаше пара. — Аз съм законно назначен диктатор и Луций Валерий, лидерът на Сената, е мой началник на конницата. Според закона, приет от центуриатните комиции, които ми връчиха длъжността, не съм длъжен да назначавам други магистрати, ако не видя смисъл в това. Все пак Рим е възприел да нарича всяка година на името на двамата действащи консули, затова ще се погрижа традицията да продължи и занапред. Няма да позволя бъдните поколения да наричат идващата година „в диктаторството на Луций Корнелий Сула“. Затова ще се погрижа да бъдат избрани двама консули, осмина претори, двама куриатни и двама плебейски едили, десетима народни трибуни и дванайсет квестори. И за да дам възможност повече младежи да придобият опит в управлението, ще проведа избори за двайсет и четири военни трибуни. Освен това ще назнача трима души за свои ковчежници, още трима — за пазители на римските затворнически помещения и приюти.

Катул и Хортензий стояха като на тръни. Бяха скрили ръцете си в гънките на тогите, да не би да си проличи как треперят. Не можеха да повярват на казаното — диктаторът щял да проведе редовни избори за всички магистратури! Бяха очаквали да ги избият — дали с тухли, дали с меч — да бъдат лишени от имущество и пратени в изгнание… И те не знаеха какво точно очакваха, но не и това! Да не би Сула да нямаше нищо общо със случилото се? Да не би да нямаше представа какво става по улиците на Рим? Ами ако той не знае нищо, тогава кой е отговорен за отвличанията и убийствата?

— Разбира се — продължи диктаторът, — когато казвам „избори“, нямам предвид, че ще се представят различни кандидати. Ще кажа и на вас, и на Народното събрание кой да бъде избран. Свободата на гражданския избор не е възможна при настоящите обстоятелства. На мен ми трябват хора, които да ми помагат при изпълнението на задълженията, следователно ще бъдат избрани хора, каквито искам, а не такива, които избирателите биха желали да ми натрапят. Писар, списъка!

Сенатският писар, чието единствено задължение, бе да наглежда сградата между заседанията, му подаде един-единствен лист. Колегата му, който записваше всяка дума на говорещите върху восъчни таблици, на свой ред вдигна глава, за да слуша по-добре.

— Та така… Консули. Първи консул Марк Тулий Декула. Втори — Гней Корнелий Долабела…

Така и не продължи нататък. Квинт Лукреций Офела скочи на крака.

— Не! Категорично не! Ще връчиш скъпоценния консулски пост на Декула? Не! Кой е Декула? Един нищо и никакъв нещастник, който седя тук на топло, в Рим, докато достойните римляни се сражавахме за теб? Какво е направил Декула, за да заслужи подобна чест? Това е някакъв жалък, злобен, недостоен и несправедлив номер! За Долабела разбирам — всички легати знаем за сделката, която сте сключили! Но кой е тоя Декула? Какво има той повече от останалите, за да заслужи консулството? Казвам не! Не, не и не!

Офела млъкна да си поеме дъх и Сула взе отново думата:

— Изборът ми за първи консул е Марк Тулий Декула. И това е.

— Тогава няма да те оставим теб да избираш. Ще съберем кандидати и ще проведем нормални избори… И аз ще съм от тези, които ще се явят на изборите!

— Няма — възрази му спокойно диктаторът.

— Опитай да ме спреш! — разкрещя се Офела и напусна залата. Пред Курията се беше събрала скромна тълпа — любопитни граждани, които искаха да узнаят какво е говорил Сула на първото заседание, откакто е провъзгласен за диктатор. Чакащите бяха все хора, които нямаше защо да се притесняват, че той иска да им стори нещо. Скромна, но все пак тълпа. Офела започна да си проправя път с блъскане, без да гледа, и се запъти по калдъръма към кладенеца на комициите и рострата.

— Братя римляни! — извика той от трибуната. — Съберете се при мен, нека чуете какво имам да кажа за този противоконституционен цар, който сами си избрахме! Твърди, че щял да проведе избори за консули. Но нямало да има кандидати, само хората, които той посочи: двама неспособни и незаслужили идиоти, единият от които, Марк Тулий Декула, дори не е от благородна фамилия! Същинско парвеню, пръв от рода си, добрал се до задните редове на Сената, при това човек, служил като претор при позорния режим на Цина и Карбон! Той ли трябва да бъде консул, докато хора като мен остават с празни ръце?

Сула се вдигна от стола си и бавно се запъти към изхода на залата. Спря до вратата и замижа от силната слънчева светлина. От изражението му не личеше речта на Офела да го интересува. Без да привличат голямо внимание, петнайсетина най-обикновени граждани започнаха да се събират в подножието на стълбите.

Един по един сенаторите на свой ред се показаха от вътрешността на Курията. Бяха стъписани от спокойствието на Сула, което им вдъхна известен кураж — изглежда, той не беше чудовището, за което го бяха сметнали.

— Е, братя римляни — продължи Офела по-спокойно, както би подхождало на един римски сенатор, — аз съм човек, който няма току-така да се примири с подобна обида! Аз имам далеч по-големи основания да стана консул, отколкото някакъв си Декула! И моето мнение е, че римските избиратели, ако им бъде позволено да избират, ще предпочетат мен пред двамата кандидати на Сула! А и няма да съм единственият! Всеки, който реши да се кандидатира, има повече шансове от тия двамата!

Погледът на Сула се кръстоса с този на човека, който изглеждаше водач на групата редови граждани, които чакаха в подножието на стъпалата. Сула кимна, въздъхна и се облегна на близката колона.

Редовите граждани се промъкнаха неусетно през тълпата, качиха се на рострата и уловиха Офела за ръцете. Само отдалеч изглеждаха мили и любезни. Офела се бореше отчаяно да се отскубне, но напразно. Те го притискаха към земята, докато не коленичи в краката им. Тогава някой от тях го сграбчи за косата и започна да дърпа. В следващия миг проблесна меч, главата се отдели от тялото и мъжът, който я държеше, неволно се олюля. Вдигна я високо над останалите и я показа на всички присъстващи. Само след миг целият Форум се бе опразнил, с изключение на смаяните сенатори, които не смееха да мръднат от мястото си пред Курията.

— Сложете главата му на рострата — заповяда Сула, изправи се и влезе обратно в залата.

Като ходещи мъртъвци сенаторите го последваха.

— Много добре, докъде бях стигнал? — попита той личния си секретар, който се наведе към него и му прошепна нещо в ухото. — А, да, точно така! Благодаря! Бях свършил с консулите, канех се да започна с преторите. Писар, списъка! — протегна ръка Сула. — Благодаря! Нататък… Мамерк Емилий Лепид Ливиан, Марк Емилий Лепид, Гай Клавдий Нерон, Гней Корнелий Долабела Младши, Луций Фуфидий, Квинт Лутаций Катул, Марк Минуций Терм, Секст Ноний Суфенат, Гай Папирий Карбон. Назначавам младия Долабела за градски претор, а Мамерк за претор за чужденците.

Доста необичаен списък! Очевидно нито Лепид, нито Катул, които при нормални условия биха могли да намерят имената си на върха на избирателните списъци, трябваше да бъдат предпочетени пред многото предани суланци, които се бяха сражавали на негова страна. Но ето, че техните имена се чуха, а тези на по-възрастните им колеги суланци, които също бяха достойни за преторство, ги нямаше! Фуфидий беше политическа нула, а Ноний Суфенат беше племенник на Сула, син на сестра му. Клавдий Нерон беше от по-невзрачните представители на фамилията. Терм беше добър войник, но толкова слаб оратор, че ставаше за присмех на Форума. И накрая, сякаш за да вбеси всички, Сула бе посочил един от роднините на врага си Карбон, който може и да се е сражавал за него, но не се беше отличил с нищо!

— Е, ти поне си вътре — прошепна Хортензий на Катул. — Аз мога само да се надявам, че ще чуя името си в списъка догодина. Или по-догодина. Богове, какъв фарс! Как можем изобщо да го търпим?

— Преторите нямат значение — отвърна му Катул. — Те само трябва да се усмихват — Сула не е толкова глупав, че да назначи погрешни хора. Най-интересен ми е изборът на Декула, роден бюрократ! Затова и го е избрал Сула — като се има предвид, че Долабела го е изнудвал преди последната битка… Политиката на диктатора трябва да бъде стриктно провеждана, а на Декула стриктните задължения винаги са допадали.

Заседанието продължи. Едно след друго бяха изчетени всички имена на бъдещите магистрати, без някой да посмее да протестира. Щом свърши, Сула подаде списъка на неговия пазител и облегна ръце на коленете си.

— Този път казах всичко, което имах да ви казвам, като се изключи това, че знам за непопълнения брой римски жреци и авгури. Съвсем скоро ще прокарам закон, който да оправи всички неуредици. Но чуйте ме добре! — изведнъж извика той и всички сенатори подскочиха. — Жреци повече няма да се избират! Това е връх на богохулството, да се провежда гласуване кой да служи на боговете! Една тържествена и официална церемония се превръща в политикански цирк и позволява назначаването на хора, които нямат нужните корени да оценят свещените си задължения. Ако римските богове не бъдат почитани, както подобава, тогава и Рим няма да процъфтява.

Сула се беше изправил, когато се чу нечий глас. С леко присмехулно изражение диктаторът се отпусна обратно на стола.

— Искаш думата ли, Прасчо скъпи? — обърна се той към Метел Пий с прякора, който последният беше наследил от баща си.

Метел Пий се изчерви, но все пак решително се надигна от мястото си. От деня на завръщането си в Рим — това беше на петия ден от ноември — заекването му, което преди няколко години почти беше изчезнало, от ден на ден бе ставало все по-мъчително. Той знаеше защо. Заради Сула. Заради човека, когото обичаше, но и от когото се страхуваше. И все пак Пий беше син на Метел Нумидик, който на два пъти беше ял бой насред площада заради принципите и накрая, пак заради принципите, доброволно бе заминал в изгнание. Ето защо прилягаше не друг, а той да поеме по пътя на баща си и да защити фамилната чест. Както и собственото си сенаторско достойнство.

— Луций К-К-Корнелий, м-м-мога ли д-да т-ти задам един в-въпрос?

— Но ти заекваш!

— Т-т-така е. С-съжалявам. Ще опитам — процеди Прасчо през зъби. — Осведомен ли си, Луций К-К-Корнелий, че из ц-цяла Италия, както и в Рим биват убивани хора, а собствеността им бива отнета.

Всички зачакаха какво ще отговори Сула: знаеше ли наистина? Беше ли отговорен?

— Да, осведомен съм — отговори той.

Сенаторите се сгушиха в тогите си и сведоха глави; най-големите им страхове се оказваха основателни. Метел Пий упорито продължи:

— Р-р-разбирам, ч-че трябва да бъдат наказани виновните, но никой от убитите не е бил п-призован пред съда. Би ли м-могъл да ми изясниш проблема? Би ли могъл например да ми к-к-кажеш къде смяташ да теглиш чертата? Ще има ли изобщо хора, съдени според закона? Кой може да твърди, че тези хора са изменници, ако н-не са съдени от съответната инстанция?

— Те умират по моя воля, Прасчо скъпи — увери го диктаторът. — Нямам намерение да харча парите на държавата и да губя времето на гражданите, за да съдя хора, чиято вина е очевидна.

Прасчо не се разколеба.

— Т-т-тогава можеш ли да споделиш пред мен кого смяташ да пожалиш?

— Страхувам се, че не.

— Ак-ко не м-можеш да кажеш кой ще бъде пожален, то тогава можеш ли да ми кажеш кого смяташ да накажеш?

— Да, скъпи Прасчо, мога да ти кажа.

— В такъв случай, Луций К-К-Корнелий, би ли бил така добър да споделиш намеренията си с нас?

— Не и днес — отговори Сула. — Утре ще свикам ново заседание.

Всички сенатори се появиха отново на другия ден.

Сула вече ги чакаше в залата седнал на стола си от слонова кост. До него стоеше писар с перо и восъчна таблица, друг държеше свитък хартия. В мига, в който заседанието бе открито с жертвоприношение и авгурски гадания, Сула протегна ръка към свитъка. Погледът му се спря на бедния Метел Пий, който беше пребледнял от притеснение.

— Това — каза Сула — е списъкът на хора, които или вече са умрели заради измяната си, или скоро ще умрат. Собствеността им вече принадлежи на държавата, която ще я разпродаде на търгове. И всеки човек — мъж или жена, — който види човек, чието име се намира в списъка, ще бъде гарантиран срещу съдебно преследване, ако екзекутира изменника. — Свитъка пое главният ликтор. — Закачи го на рострата — заповяда Сула. — Нека всички узнаят това, което само скъпият Прасчо има смелостта да попита.

— Значи, ако видя някого, чието име е в списъка, мога да го убия? — попита с нескрито нетърпение Катилина. Макар да не беше сенатор, Сула лично го беше призовал да присъства на заседанията.

— Точно така, малки ми блюдолизецо! И в интерес на истината ще спечелиш два таланта сребро за това — рече Сула. — Разбира се, моите проскрипции ще бъдат прокарани под формата на закон; отсега нататък всяко мое действие ще бъде обличано в подходящ закон! Възнаграждението също ще бъде определено от закона, ще се водят и списъци, та да знаят бъдните поколения кой наш съвременник се е възползвал от предоставените му възможности.

Последните думи бяха изречени съвсем непринудено, но хора като Метел Пий доловиха черния хумор на Сула; други като Луций Сергии Катилина (при условие, че той самият долови хумора) просто не ги беше грижа.

Първият списък проскрибирани включваше четиридесет сенатори и шестдесет и пет конници. Начело стояха имената на Гай Норбан и Сципион Азиаген, след тях бяха Карбон и младият Марий. Каринат, Цезорин и Брут Дамазип бяха споменати, докато името на стария Брут липсваше. Повечето сенатори вече бяха мъртви, но смисълът на списъците бе да посочи чие имущество е конфискувано в полза на държавата. Сула не си правеше труда да отбелязва кой от осъдените е вече мъртъв, кой още е жив. Вторият списък беше на рострата още на другия ден и съдържаше имената на двеста конници. На следващия ден се появи и трети лист, включващ нови двеста и петнайсет конници. Сула очевидно беше приключил със Сената, истинската му цел беше конническото съсловие.

Корнелиевите закони, които се отнасяха до проскрибциите, бяха достатъчно подробни. Голямата част от тях обаче бе прокарана за два дни, в началото на декември, и към декемврийските нони всичко вече бе под зоркия поглед на Тулий Декула. Катул се бе оказал прав: всяка подробност беше взета предвид от новия консул. Цялата собственост на семейството на проскрибирания се отнемаше в полза на държавата и не можеше да бъде прехвърлена на името дори на невръстни деца; завещанията на проскрибираните граждани не се смятаха за валидни, никой споменат наследник не можеше да разчита да получи нещо за себе си; проскрибиран човек можеше съвсем законно да бъде заклан посред бял ден от мъж или жена, от гражданин, освобожденец или роб. Възнаграждението за убийството на проскрибиран наистина представляваше два таланта сребро, които хазната плащаше за сметка на конфискуваните имоти и които бяха отчитани в деловодните книги. Роб-екзекутор получаваше свобода, освобожденец беше прехвърлян от градска в селска триба; всички мъже — военни или цивилни, — които, след като Сципион Азиаген бе нарушил примирието, бяха продължили да поддържат Карбон или младия Марий, бяха обявени за обществени врагове; синовете и внуците на проскрибираните бяха лишени от правото да заемат куриатни длъжности и да откупуват обратно конфискуваните имоти, както и да ги придобиват по друг път; синовете и внуците на онези, които вече бяха мъртви, се третираха по същия начин, както и синовете и внуците на все още живите. Последният закон, прокаран на петия ден от декември, обявяваше, че целият процес на проскрибиране ще завърши на първо число от идващия юни. Значи проскрибциите продължава шест месеца.

Така Сула стана диктатор. Искаше да докаже, че е не само господар на Рим, но господар на страха и неясното бъдеще. Времето на убийствения сърбеж не бе прекарано изцяло в пиянска агония; той беше мислил над този и много други въпроси. Как например да установи пълна власт над Рим; как да се възползва най-добре от тази пълна власт; как да вдъхне у всеки римски гражданин такова послушание, та да е сигурен, че нарежданията му ще бъдат изпълнявани без възражение, без съпротива. По улиците нямаше да крачат легиони, щяха да пълзят тайнствени сенки, които да водят към надеждата, но и към отчаянието. Негови служители щяха да бъдат никому неизвестни люде, може би съседи и приятели на хората, които отвеждаха и екзекутираха. Сула не искаше просто да смени времето над Рим, той искаше да донесе със себе си съвсем нов климат. Хората се справяха с капризите на времето. Но с промяната в климата просто трябваше да свикнат. Или да загинат…

Докато лицето го сърбеше и Сула се чешеше, той често се бе утешавал с мисълта как стар, грозен и разочарован човек като него изведнъж получава в дар най-хубавата играчка на света: Рим заедно с мъжете и жените, кучетата и котките, робите и освобожденците, бедните класи, богатите конници и сенатори… Всички желания, останали неизпълнени, всички обиди, останали ненаказани, щяха да бъдат отмъстени, заканваше се той насред пристъпите на умопомрачителна болка. И черпеше воля за живот от волята си за мъст.

Диктаторът беше дошъл.

Диктаторът беше докопал любимата си играчка.

2

От декември 82 г. до май 81 г. пр.Хр.

„Нещата се развиват доста добре“ — каза си Луций Корнелий Сула в началото на декември. Повечето хора все още изпитваха известни скрупули да убият със собствените си ръце съграждани, намерили имената си в списъците с проскрибциите, но неколцина като Катилина вече прокарваха пътя, хазната се пълнеше с пари, държавният фонд — с конфискувани имоти. Разбира се, не толкова имотите, колкото парите бяха причината Сула да поеме в подобна посока; все отнякъде трябваше да запълни големите дупки на държавния бюджет. При нормални обстоятелства средствата щяха да дойдат от данъците, които плащаха провинциите, но при условие, че Митридат продължаваше да заговорничи на изток, а Квинт Серторий бе успял да спре притока от пари от Испания, на останалите провинции също трябваше да се даде отдих. Рим и Италия сами трябваше да намерят нужните за издръжката си средства — с тази подробност, че Сула нямаше очи тепърва да иска от обикновените люде, още по-малко — от собствените си верни поддръжници.

Той никога не бе изпитвал симпатии към конническото съсловие — всички онези деветдесет и една центурии от първа класа, които включваха преуспелите римски търговци и предприемачи. От тях пък най-много мразеше осемнайсетте центурии на държавната конница. Мнозина от тях се бяха облагодетелствали по времето на Марий, Цина или Карбон; затова те щяха да осигурят на Сула парите, нужни за възстановяването на Рим. Решението беше най-доброто, казваше си диктаторът и доволно потриваше ръце. Не само че хазната щеше да се напълни, но и неговите потенциални врагове завинаги щяха да бъдат отстранени от обществения живот.

Междувременно беше успял да се справи и с един незначителен проблем — последната враждебна проява на вечно опозиционния Самний. Избра за управители на бунтовната страна двамината най-алчни за пари — Цетег и Верес, и им даде четири легиона.

— Нищо да не остане след вас — беше заръчал на подчинените си той. — Искам Самний да бъде до такава степен разорен, че дори най-старите и родолюбиви самнити да не желаят повече да стъпят там. Ще изсечете горите, ще оставите нивите да пустеят, ще разрушите градовете и ще опустошите градините. — Сула се усмихна зловещо. — И ще отсечете всяка глава, която стърчи по-високо от останалите.

Това щеше да послужи за урок на Самний. И в същото време щеше да отърве диктатора от двама досадници, които непрекъснато искаха нещо. Двамата нямаше да се върнат скоро! Имаха по-важни задачи — как да заделят за себе си повече от това, което пращат на римската хазна.

Навярно беше добре за останалите области в Италия, че семейството на Сула се завърна в Рим. Само жена му и децата можеха да върнат у диктатора онова чувство за мярка, което съвсем бе изгубил. Той никога не беше предполагал, че срещата с Далматика така ще го развълнува: при вида й коленете му се подкосиха и той трябваше да седне на близкия стол, за да не се строполи на пода. Чувстваше се като момче, което за пръв път е видяло красива гола жена.

Далматика наистина беше много красива — Сула винаги го бе признавал, — имаше големи сиви очи, тъмна кожа и светли коси; най-голямото й оръжие обаче беше влюбеният поглед, който дори и след толкова години не беше изгубил своята преданост, нищо че любимият беше остарял и погрознял. Далматика седеше в скута на съпруга си, прегръщаше го през голия, старчески врат, притискаше лицето му до гърдите си, галеше плешивата му глава и го целуваше по голото теме. Перуката, къде се беше дянала перуката му! Но тя дори и от това не се задоволяваше, ами вдигаше лицето му към своето, да може да усети с дъха си нейната неземна прелест, нежната й уста се докосваше до беззъбите му старчески устни и им връщаше някогашната свежест… Силите му се върнаха, Сула се надигна с Далматика в ръце и победоносно я отведе в спалнята, където се развихри, както не му се случваше дори на бойното поле. „Може би — мислеше си той с известна горчивина — да се удавя в чувствата на Далматика, ще бъде все едно да изпитам отново любовта в себе си.“

— Колко ми липсваше! — нареждаше Сула.

— Не толкова, колкото на мене — отвърна Далматика.

— Две години… Цели две години.

— По-добре го кажи две хилядолетия.

След като утолиха страстта си, тя си възвърна навиците на простодушна съпруга.

— Кожата ти се е оправила!

— Морсим ми прати рецепта за мехлема.

— И престана да те сърби?

— Да, престана да сърби.

После жена му настоя да го заведе в детската стая при малките Фауст и Фауста.

— Не са пораснали много от последната среща — отбеляза той и тежко въздъхна. — Наистина приличат на Метел Нумидик.

Жена му не успя да сдържи смеха си.

— Знам… Горките.

И това се превърна в най-щастливия миг от един от най-щастливите дни в живота му — Далматика се смееше заедно с него!

Без да знаят защо мама и странният старец се прегръщат и се смеят, близнаците ги гледаха мъдро и неразбиращо, докато най-накрая и те не се поддадоха и на свой ред не започнаха по детски да се кискат. Не може да се каже, че Сула се влюби в тях, но поне си каза, че децата му са свестни хора — дори да приличат на своя дядо — вуйчо Квинт Цецилий Метел Нумидик Прасето… Когото собственият им баща беше убил. „Каква ирония! — размишляваше бащата. — Да не би боговете да са ми пратили възмездие?“ Но само гърците вярваха в божественото наказание, а той беше римлянин. Освен това, продължаваше да се утешава Сула, докато малките пораснеха достатъчно, за да отмъщават, баща им отдавна щеше да е покойник.

Останалите членове на семейството му също бяха добре, включително голямата дъщеря на Сула — Корнелия Сула, която се грижеше за двете си деца от първия си съпруг. Малката Помпея вече беше на осем годинки и осъзнаваше, че е красавица. Шестгодишният Квинт Помпей Руф оправдаваше последното си име, понеже беше едновременно червенокос, червендалест, червеноок, а и кръвта му лесно кипваше.

— И така — обърна се Сула към слугата си Хризогон, който се беше грижил в отсъствието му за цялото семейство, — как се чувства моят гост извън пределите на римския померий?

Малко поотслабнал (явно не му е било лесно да се грижи за толкова много хора с толкова различни нрави и вкусове), слугата вдигна черните си очи към тавана в красноречива гримаса и вдигна рамене.

— Страхувам се, Луций Корнелий, че няма да се съгласи доброволно да остане извън померия, освен ако ти самият лично не го посетиш, за да му обясниш причината. Опитвах се, много пъти се опитах да му обясня, но той ме смята за низше същество, което заслужава само презрение и недоверие.

Това беше типична черта у Птолемей Александър, припомняше си Сула, докато вървеше към странноприемницата, където високомерният и крайно чувствителен гост беше настанен от усърдния Хризогон — нравите повеляваха жилището на важната особа да е на километри от портите на града. Птолемей Александър живееше под закрилата на Сула близо три години, но едва сега започваше да създава главоболие на домакините си.

Птолемей се смяташе за политически бежанец, който едва-едва се е спасил от смърт в понтийския царски двор. Беше се явил в Пергам, където бе помолил Сула за убежище; Сула направо беше смаян от удалата се възможност, защото имаше пред себе си не друг, а самия Птолемей Александър Младия, единствения законен син на покойния египетски фараон. Бащата бе умрял при опита да си възвърне престола в същата година, когато Митридат бе заловил сина заедно с двамината му незаконородени първи братовчеди на остров Кос. Тримата египетски князе бяха отведени в Понт, докато Египет остана под властта на големия брат на покойния фараон — Птолемей Сотер, когото пренебрежително наричаха Латир (Нахутено зърно).

В мига, в който видя пред себе си престолонаследника Птолемей Александър, Сула си даде сметка защо египтяни са предпочели за свой господар Нахутеното зърно. Птолемей Александър Младши беше самото въплъщение на женствеността. С одеждите си имитираше богинята Изида, безкрайните воали бяха навити и усукани по елинистичната мода, златната корона беше поставена върху златни къдри, лицето му се криеше под дебел слой грим. Александър капризничеше, хленчеше, пъшкаше, въздишаше, пърхаше като момиче и въпреки всичко, огледа го внимателно Сула, под цялата тази предизвикателна женственост се криеше стоманена воля и желание за мъст.

Александър бе разказал на покровителя си за трите години, прекарани в двора на най-смелия сред всички хетеросексуални мъже на земята. Митридат Понтийски беше убеден, че женствените наклонности у мъжете могат да се „излекуват“ и бе подложил младия Птолемей Александър на безброй обиди и унижения, само и само да го отърве от зловредните му навици. Нищо не бе помогнало. В леглото на Птолемей водели множество понтийски куртизанки, дори най-обикновени проститутки, колкото да повръща на пода от погнуса. Бяха му надянали насила доспехи и го бяха пратили в редиците на войската под подигравателните погледи на войниците, но той се беше разплакал като дете и беше припаднал насред пътя. Митридат решил го оправи с бой, но младежът се издал, че боят му е приятен; накрая го извикали на съд насред площада в Амиз и го оставили облечен в царските си одежди и с дебелия слой грим на лицето си да бъде замерван от простолюдието с развалени яйца, гнили плодове или камъни.

Шансът му се усмихнал, когато след големите победи на Сула над понтийската армия дворът на Митридат изведнъж се разбягал. Младият Птолемей Александър на своя глава хукнал към Пергам.

— Братовчедите ми предпочетоха, разбира се, да останат в Амиз — възмущаваше се той. — Ужасната атмосфера в тази животинска бърлога доста им допадаше! И двамата се ожениха за дъщерите на Митридат от жена му Антиохида, наполовина партианка, наполовина селевкида. Ако искат целия Понт и всички царски дъщери да вземат, аз повече не мога да остана там!

— И какво искаш от мен? — бе попитал Сула тогава.

— Убежище. Закрила в Рим, щом се върнеш, и египетския трон, щом Латир умре. Той има дъщеря, Вереника, която управлява като царица заедно с него. Но, разбира се, не може да се ожени за нея — позволено е да се женим само за лели, братовчедки или сестри, но такива Латир повече няма. Ако нещата следват своя нормален ход, Вереника ще надживее баща си. Египетският престол се предава по женска линия, което означава, че цар става този, който се ожени за първородната принцеса. Аз съм единственият законен представител на рода на Птолемеите. Жителите на Александрия — които единствени имат думата по въпроса, откакто първите Птолемей преместиха столицата от Мемфис в техния град — ще искат аз да наследя Латир и няма да имат нищо против да се оженя за Вереника. Затова, когато Латир умре, искам да ме пратиш в Александрия, за да поискам каквото ми се полага — с благословията на Рим.

Сула се бе замислил и с нескрито удоволствие бе наблюдавал Птолемей Александър.

— Да речем, че се ожениш за царицата — бе попитал той, — дали ще можеш да й направиш деца?

— Вероятно не — беше отговорил невъзмутимо принцът.

— Тогава каква е ползата от цялата тази история?

Птолемей Александър очевидно не бе разбрал намека.

— Искам да бъда египетски фараон, Луций Корнелий — бе заявил тържествено той. — Тронът ми принадлежи по право. Какво ще се случи след смъртта ми, за мен няма значение.

— И кой се нарежда след теб на опашката?

— Само двамата ми братовчеди. Които сега са играчки в ръцете на Митридат и Тигран. Успях да избягам веднага щом пратеник на Митридат дойде да съобщи, че тримата ще бъдем предадени на Тигран, успял наскоро да превземе Сирия. Целта на подобно преместване, доколкото разбирам, е да стоим по-далеч от Рим, в случай, че царство Понт попадне под ваша власт.

— Значи твоите братовчеди може да не са вече в Амиз.

— Бяха там, когато избягах. Повече нищо не знам за тях.

Сула се бе взрял с ледения си поглед в лицето в натруфената госпожичка пред себе си.

— Много добре, Птолемей Александър, ще ти дам убежище. Когато се върна в Рим, и ти ще дойдеш с мен. Колкото до това, дали ще си върнеш двойната корона на Египет, това е тема, която ще обсъждаме, щом му дойде времето.

Но времето още не беше дошло, а ето, Сула вече беше в Рим и царската особа го беше последвала. Никой не можеше да предвиди бъдещите усложнения, които тя щеше да донесе със себе си. Разбира се, Сула си имаше нещо наум, иначе още след първата среща с младия Птолемей Александър щеше да го прати на чичо му Латир в Александрия. Но в главата му се беше зародил далеч по-амбициозен план и сега му оставаше да се надява, че ще доживее да види плодовете на усилията си. Латир беше доста по-възрастен от него, но очевидно се радваше на добро здраве; говореше се, че в Александрия климатът е най-здравословен.

— И все пак, принц Александър — заяви Сула още с влизането си в странноприемницата, — не мога да си позволя да те храня за сметка на римската държава за цялото време, докато чичо ти е жив. Дори и в заведение като това.

В черните очи на принца прочете гняв и възмущение; Птолемей настръхна, все едно се готвеше да ухапе събеседника си.

— В заведение като това? По-скоро ще се върна в Амиз, отколкото да живея в тази дупка.

— В Атина — напомни му спокойно Сула — беше настанен за сметка на атиняни, които имаха да се отблагодаряват за даровете, получени от чичо ти, след като войската ми мина през града и му нанесе известни щети. Е, това си беше право и задължение на атинското гражданство. На мен ти нищо не си ми струвал. Но тук вероятно ще струваш на Рим състояние, каквото не ни е по силите да си позволим. Затова ти предлагам две възможности: да се качиш на някой кораб и за сметка на римската хазна да се върнеш обратно в Александрия, където да се помириш с чичо си Латир; или да получиш заем от римските лихвари, да си наемеш къща и прислуга на Пинциевия хълм или в някое друго богаташко предградие и да чакаш там, докато чичо ти умре. Но няма да прекрачваш померия.

Трудно беше да се каже дали Птолемей Александър е пребледнял, защото гримът добре скриваше лицето му. Сула обаче усети как египтянинът омеква и забравя всякаква мисъл да противоречи.

— Не мога да се върна в Александрия, чичо ми веднага ще нареди да ме убият!

— Тогава ще сключиш заем.

— Добре, така да бъде! Само че ми обясни как!

— Ще пратя Хризогон да го стори вместо мен. Той всичко знае. — Сула дори не беше седнал, затова веднага се насочи към вратата. — Междувременно, принц Александър, при никакви обстоятелства да не си прекрачил свещената граница на Рим.

— Нима трябва да умра от скука?

— Съмнявам се, че ще ти остане време да скучаеш. Веднъж да се разчуе, че живееш в хубав дом и разполагаш с много пари, веднага ще си намериш компания. Водата знае как да пълни всички пролуки. Александрия може да се намира далеч от Рим, но предполагам, че след смъртта на Латир ти ще станеш пълновластен господар на Египет. В това обаче не можем да бъдем сигурно до мига, в който не получим чаканата новина. Ето защо, щом римските закони не позволяват чуждоземен владетел да стъпва вътре в свещените граници на града, ти ще трябва да си останеш отвън. И го казвам напълно сериозно. Разбера ли, че не си ме послушал, няма да е нужно да се разкарваш до Александрия, за да умреш от насилствена смърт.

Птолемей Александър избухна в плач.

— Ти си ужасен, непоносим човек!

Сула излезе от странноприемницата и се върна при Капенската порта. Какъв ужасен и непоносим човек беше Птолемей Александър! Но и колко полезен можеше да се окаже в деня, в който Латир Нахутеното зърно благоволеше да умре по време на суланската диктатура! Сула с радост си мислеше какво щеше да стори, научи ли новината за опразнения египетски престол.

Без да го е грижа, че смехът и самодоволното изражение, изписало се по лицето му, внасят ужас и паника сред минувачите, той продължи по римските улици, все едно се разхождаше из Александрия.

И все пак Сула отдаваше най-много време не на друго, а на религиозните дела. Подобно на повечето римляни, той не си представяше боговете в човешки образи — така мислеха гърците. Напоследък беше проява на изтънчен вкус и високо образование да изобразиш Белона в доспехите на въоръжена жена или Церера като красива матрона, държаща житен клас в ръце. Меркурий беше надянал крилата шапка и крилати сандали, защото такъв се явяваше на гръкоезичните народи, а елинистичното общество се отнасяше с презрение към безтелесните и неопределени римски божества, смяташе ги примитивни, умствено ограничени и неспособни да се държат дори като хора, какво ли остава — като богове. За гърците боговете си оставаха по-скоро човешки същества, надарени със свръхчовешки способности. Гъркът така и не можеше да си представи нещо по-сложно от човек, затова дори Зевс, най-висшестоящата личност в гръцкия пантеон, се държеше по-скоро като римски цензор — могъщ, но не и всемогъщ, той създаваше работа на останалите богове, които се забавляваха с това да го лъжат и изнудват все едно са ги избрали за народни трибуни.

Но Сула беше римлянин и знаеше, че боговете не притежават онези физически форми, които на гърците им се искаше да видят: те не приличаха на хора, нямаха очи нито дори глави, не можеха да разговарят на човешки език, нито пък притежаваха свръхчовешки способности. За тях дори мисловните форми, достъпни за човешкото съзнание, бяха немислими. Римлянинът Сула знаеше, че боговете са своенравни стихии, които направляват специфични събития и контролират други сили, по-ограничени от техните. Те черпеха сили от живота, затова обичаха да получават животински жертвоприношения; беше им нужно в живия свят да царят ред и организация, каквито имаше и в техния, понеже само редът и организацията сред живите същества можеше да им помогне на тях самите да поддържат реда и организацията сред себе си.

Имаше едни подобни сили, които обитаваха домашните килери и селските хамбари, избите и силажните ями, затова обичаха всичко да е пълно със стока. Тези сили се наричаха пенати. Имаше други сили, които помагаха на корабите да плават по морето, които се грижеха животът по кръстопътищата да е спокоен, които успяваха да придадат смисъл на безжизнените предмети — тях пък наричаха лари. Имаше и други сили: които помагаха на дърветата да стоят изправени, които ги караха да мислят, да пускат клони и корени, да се обличат в листа и да черпят енергия от въздуха. Имаше сили, които се грижеха водата да бъде сладка, а реките да се движат от високото към ниското, та чак до морето. Имаше още една сила, която донасяше на хората късмет и благополучие, но на повечето даряваше малко, а на неколцина дори нищо. Тази сила се наричаше Фортуна. Имаше и една много голяма сила, наречена Юпитер Оптимус Максимус, която събираше в себе си всички останали сили, представляваше обща тъкан, която ги свързваше по начин, който за тях беше логичен, но за хората — неразбираем.

За Сула беше ясно, че Рим губи контакт с боговете, с всички тези изброени сили. Защо иначе ще изгори Големият храм? Защо иначе скъпоценните архиви ще изчезнат? Защо ще изгорят пророческите книги? Хората забравяха тайните, точните формули и ритуалите, които спомагаха божествените сили да въздействат по-добре на делата им. Това, че жреците и авгурите се избираха от народа, наруши равновесието сред жреческите колегии, направи невъзможни онези деликатни процедури, които зависеха от това хора от едни и същи фамилии да изпълняват едни и същи религиозни функции за вечни времена.

Затова преди да насочи енергията си към реформирането на зле функциониращите римски закони и институции, Сула най-напред трябваше да прочисти римския етер, сиреч трансцендентното пространство, което контактуваше с материалната му същност, да върне силата на боговете и да им позволи да въздействат отново благотворно върху съдбините на града. Как можеха римляните да се надяват на благополучие, когато хората губеха всякакво чувство за свян и въздържание и имаха наглостта да изрекат на глас тайното име на града си? Как Рим щеше да просперира, когато хора си позволяваха да обират храмовете и да избиват жреците? Разбира се, Сула не желаеше да си спомни за времето, когато сам възнамеряваше да конфискува съкровищата на римските светилища, спомняше си само, че не го стори, пък дори да се изправяше срещу истински враг, а не против собствения си народ. Пък и сега не можеше добре да си спомни как се бе отнасял в онези години към боговете — тогава, когато болестта и виното не го бяха съсипали окончателно.

В пожара на Юпитеровия храм се съдържаше недвусмислено знамение, в това поне Сула беше сигурен. И на него се падаше задачата да спре хаоса, да отклони обществените тенденции, които водеха града към пълно безредие. Ако не успееше, затворените врати щяха да се отворят, а онези, които трябваше да зеят отворени, щяха с трясък да се затръшнат.

Сула свика римските жреци и авгури в най-стария римски храм, този на Юпитер Феретрий на Капитолия. Толкова беше старо светилището — него още Ромул го беше освещавал, — че беше изградено от вулканична туфа и не само украси, но дори и мазилка нямаше. В цялото пространство изпъкваха единствено двете четвъртити колони на входа. Липсваха каквито и да е изображения. На обикновен каменен пиедестал, стар колкото храма, лежеше права метална пръчка от електрон, до нея — лъскаво, черно парче кремък. Единствената светлина идваше откъм вратата, вътре миришеше на мухъл, влага и миши изпражнения. Цялото помещение беше широко десет на седем стъпки, затова добре беше, че нито колегията на авгурите, нито тази на понтифексите бяха в пълен състав.

Самият Сула беше авгур. Колеги му бяха Марк Антоний, по-младият Гней Долабела и Катилина. От понтифексите най-отдавнашен член на колегията беше Гай Аврелий Кота, след него идваше Метел Пий, водачът на Сената Луций Флак, понастоящем и началник на конницата, който беше и фламин Мартиалис, сиреч Марсов фламин. Катул, Мамерк, Луций Клавдий Рекс Сакрорум — от единствения клон на Клавдиевата фамилия, където носеха малкото име Луций — и най-накрая Марк Юний Брут Младши, син на обезглавения Брут Старши, който имаше сериозни основания да се тревожи няма ли на свой ред да бъде проскрибиран.

— Нямаме си върховен понтифекс — взе думата Сула, — а пък и редиците ни доста са оредели. Бих могъл да намеря и по-удобно място за събрания, но подозирам, че малко неудобство може да зарадва боговете! От известно време свикнахме да мислим по-напред за нас, чак след това за тях, затова и боговете се разсърдиха. Осветен в годината на обявяването на републиката, храмът на Юпитер Оптимус Максимус не ще да е изгорял по случайност. Сигурен съм, че Юпитер Велики се е чувствал излъган от страна на Римския сенат и народ. Ние не сме чак толкова наивни и суеверни, колкото варварите, че да вярваме в божия гняв — ако човек бъде ударен от гръм или пък някоя градска колона падне от само себе си, това е само доказателство, че жертвата не е имала късмет. Но има и знаци, които наистина изразяват недоволството на боговете и изгарянето на Големия храм е такова едно предзнаменование. Ако разполагахме със сибилинските книги, можехме да прочетем повече по въпроса, но сибилинските книги също изгоряха, заедно с консулските календари, оригиналните дванайсет таблици и още много ценни документи.

На събранието присъстваха петнайсет души, затова дори и те нямаше как да се наредят в тесния храм, та да има специално място за оратора. Сула просто беше застанал в центъра на групичката и говореше.

— Мой дълг на диктатор е да възвърна старите форми на римските религиозни култове, както и да впрегна всички вас на работа в тази насока. Аз съм този, който ще прокарва законите, вие обаче трябва да ги прилагате в действие. По един въпрос ще бъде съвсем непреклонен, тъй като ми се яви сън, а аз съм авгур, следователно сънищата ми имат своето значение. Та този въпрос е необходимостта да бъде премахнат „лекс Домиция де сацердоциис“, който нашият някогашен върховен понтифекс Гней Домиций Ахенобарб си позволи лукса да ни наложи насила. Защо му беше да го прави? Защото мислеше, че семейството му е било унижено, а той самият — пренебрегнат. Това са лични мотиви, трябваше да задоволят самочувствието му и нямаха нищо общо с истински религиозния дух на римляните. Смятам, че с този си акт Ахенобарб Понтифекс Максимус е разгневил боговете, особено Юпитер Велики. Затова от днес нататък избори на жреци повече няма да има. Дори и за длъжността на върховния понтифекс.

— Но длъжността на върховния понтифекс открай време е била изборна — възрази Луций Клавдий Рекс Сакрорум. — Той е най-висшият свещеник на републиката! Назначаването му трябва да бъде демократично!

— Аз пък казвам, че не трябва да бъде. Отсега нататък и той ще бъде избиран единствено от колегите си понтифекси — отсече Сула. — И знам, че съм прав.

— Не съм сигурен… — понечи да каже нещо Флак, но щом срещна погледа на диктатора, млъкна.

— Аз пък съм и това слага точка на въпроса! Освен това мисля, че боговете са недоволни от малкия брой на обслужващите ги жреци, затова възнамерявам да увелича състава на всяка от колегиите на петнайсет души, вместо старите десет или дванайсет. Да няма повече хора, които да изпълняват две длъжности едновременно! Освен това петнайсет е щастливо число, центърът, около който се въртят злощастните тринайсет и седемнайсет. Магията е важно нещо. Магията прокарва пътеките, чрез които божествените сили достигат до нас. Аз вярвам, че числата съдържат огромна магическа сила, затова ние ще обърнем тази магия в полза на Рим, което е наш дълг.

— Навярно — осмели се да се обади Метел Пий, — б-бих-ме могли да п-предложим само един кандидат за върховен понтифекс. По т-т-ози начин п-поне ще спазим избирателната процедура.

— Няма да има избирателна процедура! — кипна Сула. Настъпи пълно мълчание. Никой не смееше дори да помръдне.

Минаха минута-две и накрая Сула взе думата отново:

— Има един жрец, който никак не ми се нрави, при това по няколко причини. Говоря за нашия фламин Диалис, младежа Гай Юлий Цезар. След смъртта на Луций Корнелий Мерула той беше избран за жрец на Юпитер от Гай Марий и от неговия продажен слуга Цина. Само тия двамата са достатъчна гаранция колко си е струвал изборът! Те действаха против всякакви принципи на подбор, който се извършва от двете жречески колегии едновременно. Друга причина за съмнението ми се отнася до собствените ми корени: първият от предците ми, който е бил наречен Сула, е бил именно фламин Диалис. Но най-много ме тревожи пожарът в Големия храм. Заради него започнах да провеждам разследвания около младежа и научих, че до надяването на мъжката тога той твърдо е отказвал да спазва правилата, отнасящи се до жреческата му длъжност. Оттогава поведението му е било напълно порядъчно, така поне научих. Първоначалният му отказ може да е бил плод на буйните младежки нрави, но това, какво аз мисля по въпроса, няма голямо значение. Да разберем какво мисли Юпитер, ето кое е важното! Защото, колеги авгури и понтифекси, научих, че огънят в храма окончателно изгаснал два дни преди квинктилските иди. Точно в деня от годината, когато е роден нашият фламин Диалис. Това е знамение!

— Може и да е добро знамение — подхвърли Кота, който имаше причини да се грижи за съдбата на въпросния фламин Диалис.

— Така е — съгласи се Сула, — но не аз ще решавам. Като диктатор съм свободен да посоча метода, по който да се назначават нашите жреци и авгури. Имам пълно право да премахна изборите. Но с жреца на Юпитер въпросът стои другояче. Вие ще трябва да решите съдбата му. Всички вие заедно! Фециали, понтифекси, авгури, пазители на свещените книги, дори епулоните и салиите. Гай Аврелий, правя те отговорник за разследването по въпроса, от всички жреци ти най-отдавна изпълняваш тази длъжност. Давам ти срок до декемврийските иди, когато ще се срещнем отново в този храм, за да обсъдим религиозното положение на настоящия фламин Диалис. — Сула изгледа Кота. — И за решението ни нито дума. Дори и Цезар не бива да знае.

След което си тръгна за вкъщи, потривайки доволно ръце. Сула си беше наумил каква прекрасна шега ще изиграе на съгражданите си! Шега, която щеше да отприщи могъщите сили на Юпитер Оптимус Максимус в желаната посока. Щеше да му поднесе жертвоприношение! Жива жертва за благото на Рим — за републиката, чийто върховен жрец щеше да бъде самата жертва! Длъжността му беше измислена, за да измести на втора позиция Рекс Сакрорум — свещения цар, — който щеше да наследи само духовните задължения на прогонените монарси. „Каква прекрасна шега! — мислеше си той. — Ще предложа на Великия бог жертва, която сама ще се съгласи да бъде жертвана и ще продължи да се саможертва до края на дните си. Ще даря републиката и Великия бог с най-съкровената частица от едно човешко съществуване — неговото страдание, неговото отчаяние, неговата мъка. При това с неговото пълно съгласие. Защото той никога няма да откаже да бъде жертва.“

На другия ден Сула закачи на рострата и на стената на Регията текста на първия от законите, които щяха да реформират държавната религия. В началото минувачите на Форума решиха, че имат пред себе си нов списък проскрибирани лица, затова превърналите се отскоро в професионални палачи римски граждани жадно се нахвърлиха да четат, но бяха разочаровани. В списъка стояха имената на новите членове на различните жречески колегии. Всяка от колегиите наброяваше петнайсет членове, някак прибързано подредени един до друг патриции и плебеи (плебеите като цяло преобладаваха), затова пък до един представители на знатните фамилии. В списъка не се намери нито едно парвенюшко име, нито Помпей, нито Тулий, нито Дидий! Само Юлии, Сервилии, Юнии, Емилии, Корнелии, Клавдий, Сулпиции, Валерии, Домиции, Муции, Лицинии, Антонии, Манлии, Цецилии и Теренции. Установи се, че се беше назначил за понтифекс, в допълнение на авгурската си длъжност. Той щеше да е единственият с две жречески титли едновременно.

— Налага се да съм стъпил едновременно в двата лагера — оправдаваше се той, докато на дело опровергаваше твърденията си от предния ден. — В крайна сметка аз съм диктатор.

На следващия ден Сула обнародва и допълнение към закона, в което се споменаваше едно-единствено име, това на новия върховен понтифекс — Квинт Цецилий Метел Пий, всеизвестния пелтек.

Римският народ преживя поредния ужас, когато прочете това име, закачено на рострата и на стената на Регията. Как така върховен понтифекс ще бъде Метел Пий? Не беше възможно. Какво му ставаше на Сула? Да не би да се беше побъркал окончателно?

Цяла делегация от треперещи от страх сенатори навести диктатора в дома на избягалия Ахенобарб; в състава й влизаха само авгури и понтифекси, включително и самият Метел Пий. По очевидни причини говорител на делегацията не беше той, езикът му играеше толкова жестоки шеги напоследък, че никой не намираше достатъчно търпение да го изслуша докрай. Затова думата взе Катул:

— Луций Корнелий, защо? Ние нямаме ли право да се изкажем по въпроса?

— Н-н-не искам п-п-подобна д-длъжност — успя да изрече Прасчо с цената на огромни усилия.

— Луций Корнелий, не можеш да го направиш! — възникна Вация.

— Не е възможно! — подкрепи го зетят на Сула Мамерк.

Сула ги изчака да се изкажат. Нито погледът, нито лицето му изразяваха каквито и да е чувства. Това, че се шегуваше, не означаваше, че те трябва да разберат, че се шегува. Трябваше винаги да го възприемат като изключително сериозен човек. Юпитер наистина го беше навестил в сънищата и му беше казал колко високо оценява шегата.

Накрая делегатите млъкнаха и настъпи напрегнато мълчание, нарушавано единствено от хлипанията на Прасчо.

— В интерес на истината — отвърна Сула — аз съм диктатор и мога всичко да върша, без да се допитвам до никого. Но не е там работата. Всичко е заради съня, в който Юпитер Оптимус Максимус лично ми се яви, за да посочи Квинт Цецилий за върховен понтифекс. Когато се събудих, проведох нужните гадания и те се оказаха много благоприятни. Докато вървях към Форума, където да закача новия си закон на рострата и Регията, видях петнайсет орела, които прелитаха над Капитолия отляво надясно. Не се обади бухал, не проблесна светкавица.

Всички просители се взряха в лицето му, после сведоха очи. Той говореше сериозно. Излизаше, че Юпитер наистина желае това.

— Но никой ритуал не може да се смята за извършен, ако се допусне и най-малката грешка! — каза Вация. — Един погрешен жест, стъпка, една-единствена дума, произнесена неправилно, и всичко трябва да започне отначало!

— Знам това много добре — напомни му Сула.

— Луций Корнелий, със сигурност виждаш не по-зле от нас къде е проблемът! — вдигна ръце в жест на отчаяние Катул. — Пий се запъва и заеква при всяко изречение, което произнася! Ако наистина той стане върховен понтифекс, една-единствена церемония ще продължи до края на живота ни!

— Това ми е ясно — отвърна му с разбиране Сула. — Не забравяйте, че и аз ще трябва да присъствам на всяка церемония. — Той вдигна рамене. — Това, което мога да кажа, е, че вероятно Великият бог иска от нас необичайна жертва. Ако е така, то е като наказание, задето досега не сме изпълнявали както подобава дълга си към боговете. — Той взе треперещата ръка на Метел Пий. — Разбира се, мили Прасчо, ти можеш да откажеш. Никъде в религиозните ни закони не е писано, че нямаш право на мнение.

Прасчо използва свободната си ръка да вдигне края на тогата и да избърше сълзите си. Пое дълбоко дъх и заключи:

— Съгласен съм, Луций Корнелий, щом Великият бог го иска от м-м-мен.

— Ето, виждаш ли? — потупа го Сула. — Заекна чак на последната дума! Трябват ти само упражнения, Прасчо мили! Упражнения!

Вътре в Сула смехът напираше толкова силно, че диктаторът побърза да се сбогува с делегацията и хукна обратно към кабинета си. Заключи се. Хвърли се на кушетката, обви с ръце тялото си и започна да се смее. От смях дори не можеше да си поеме въздух, затова се претърколи на земята и продължи гръмогласно да се залива, ритайки с крака. Продължаваше да се смее, защото знаеше, че ауспициите наистина бяха благоприятни. Това беше истинско правосъдие, съвсем в духа на Юпитер. Всеки щеше да си получи заслуженото. Включително и Луций Корнелий Сула.

На декемврийските иди група от шейсет души — членове на висшите и нисшите жречески колегии опитаха да се поберат във възтесния храм на Юпитер Феретрий.

— Отдадохме уважение на боговете — посрещна ги Сула. — Не мисля, че ще ни се обиди, ако поговорим под открито небе.

Самият той седна на ниската каменна ограда, която отделяше някогашното убежище — тъй наречения Азилум, основан от Ромул — от градините по склоновете на Капитолия и Арксм и даде знак на останалите да се настанят на тревата.

Това, разсъждаваше сломеният от мъка Прасчо, беше най-странните черти в характера на Сула: можеше да облича и най-дребните детайли с тържественост, а след това, какъвто беше случаят, да се отнася към най-сериозните въпроси с пълно безразличие. За минувачите, за всички онези мъже и жени, които задъхани изкачваха Гемониевата стълба, забързани по краткия път между Форума и Марсово поле, римските жреци изглеждаха повече като група ученици, скупчили се да чуят поредната беседа на учителя си философ; или може би — на едно голямо семейство, което чака да чуе някоя важна мъдрост от устата на уважавания баща, чичо, дядо или братовчед.

— Какво ще ми докладваш, Гай Аврелий? — обърна се Сула към Кота, който седеше в средата на първата редица.

— Най-напред, Луций Корнелий, да си призная, че задачата беше изключително трудна. Навярно си в течение, че младият Цезар фламин Диалис е мой племенник?

— Както между другото е и мой, макар и по сватовска линия — напомни му невъзмутимо диктаторът.

— Тогава нека ти задам друг въпрос. Смяташ ли да проскрибираш и фамилията на Цезарите?

Без особено желание Сула си спомни Аврелия и решително поклати глава.

— Не, Кота, нямам подобно намерение. Цезарите, които бяха мои шуреи преди години, вече не са между живите. Те никога не са извършвали престъпления срещу народа и държавата, макар да бяха съюзници на Марий. Но за това си имаха причини. Марий подпомогна финансово семейството, връзките им с него бяха въпрос на семейна чест и признателност. Вдовицата на стария Марий е леля на момчето, нейната сестра беше моя първа съпруга навремето.

— Но ти си проскрибирал семействата и на Марий, и на Цина.

— Точно така.

— Благодаря — рече Кота с видимо облекчение. Покашля се и започна: — Младият Цезар беше само на тринайсет, когато тържествено и официално встъпи в длъжността на личен жрец на Юпитер Оптимус Максимус. Отговаряше на всички критерии, с изключение на един: беше патриций, родителите му бяха все още живи, но не беше женен за патрицианка с двама живи родители. Марий обаче му намери невеста, за която той беше оженен непосредствено преди церемонията по освещаването си като жрец. Негова съпруга стана малката дъщеря на Луций Корнелий Цина.

— На колко години беше тя тогава? — попита Сула и щракна с пръсти на прислужника си, който мигновено му подаде селска сламена шапка. След като си я сложи, Сула заприлича на провинциална дама.

— На седем.

— Разбирам. Същински брак между деца. Пфу! Цина е бързал, не мислите ли?

— Така е — съгласи се неохотно Кота. — Така или иначе момчето не поело с желание ролята на жрец. Настоявало, че до деня, в който сложи мъжка тога, той ще следва своите дотогавашни занимания като всички свои благородни връстници. Затова продължило да посещава учебните занятия на Марсово поле. Учело бой с меч, стрелба с лък, мятане на копие — при това във всяка една от въпросните дейности показвало завидна дарба. Доколкото разбрах наскоро, момчето си имало свой уникален номер — да язди с ръце зад гърба най-буйния кон в галоп… Без седло дори! Старите зяпачи от Марсово поле добре си го спомнят и смятат, че жречеството е срамота за човек като него с такива вродени способности на войник. За останалите му навици всичко знам от майка му Аврелия, моя родна сестра. Според нея той не спазвал задължителната диета, режел ноктите си с железен нож, бръснел се с железен бръснач и носел възли и ремъци по дрехите си.

— Какво стана, след като момчето получи правото да носи мъжка тога?

— Оттогава промени коренно поведението си — отговори Кота с нескрита изненада. — Личният бунт, ако изобщо става дума за бунт — престанал. Цезар и преди е изпълнявал съвестно религиозните си задължения, но от този ден нататък започнал да ходи постоянно облечен с апекса и лената и се примирил с всички наложени му ограничения. Майка му твърди, че все така не харесвал жреческата си длъжност, но се бил примирил.

— Разбирам. — Сула заключи: — До какъв извод стигнахте в колегията по въпроса с неговото фламинство, Гай Аврелий?

Кота се намръщи.

— Има една голяма трудност. Ако можехме да прегледаме всички гадателни книги, може би щяхме да разрешим окончателно въпроса. Но, разбира се, ние вече не разполагаме с тях. Затова ни е невъзможно да се произнесем категорично. Няма съмнение, че от юридическа гледна точка момчето е напълно законен жрец на Юпитер, но не сме сигурни дали същото важи и за религиозната страна на проблема.

— Защо не сте сигурни?

— Нещата се завързват около гражданското положение на Цезаровата съпруга — Цинила, както я наричат в семейството. Сега тя е на дванайсет години. В едно нещо сме абсолютно сигурни — личността на жреца всъщност е двойна и задълженията се отнасят в пълна сила и до жената на фламина. Съпругата носи религиозната титла фламиника Диалис, подчинява се на същите забрани и има същите религиозни задължения. Ако тя не изпълнява религиозните изисквания, тогава цялата фламинска длъжност подлежи на съмнение. А ние, Луций Корнелий, стигнахме до заключение, че Цинила не изпълнява своята длъжност.

— Така ли? Наистина ли стигнахте до подобно заключение, Кота? Бракът бил ли е консумиран?

— Не, не е бил. Детето Цинила е живяло у сестра ми и заедно с нейното семейство още от деня, в който е било омъжено за Цезар. А моята съпруга е изключително почтена римска благородничка — заяви Кота.

Сула се подсмихна.

— Знам, че е почтена.

— Ами… — Кота се размърда неспокойно на тревата, понеже си спомни какви покъртителни сцени се бяха разигравали в семейството по въпроса за истинските отношения между Аврелия и Сула; даваше си също така сметка, че се кани да разкритикува новопрокараните проскрибции. Но накрая събра смелост: — Ние заключаваме, че Цезар е законен фламин Диалис, но че жена му не е пълноценна фламиника. Така поне се налага, ако тълкуваме правилно закона за проскрибциите, който между другото не е съвсем ясен по въпроса в каква степен малолетните деца на проскрибираните лица подлежат на лекс Миниция. Синът на Цина е бил пълнолетен, когато баща му беше проскрибиран, следователно гражданството му не подлежи на отнемане. Но как да се разреша въпросът с малолетните деца, особено с момичетата. Дали твоят закон подразбира и съди по клаузите на лекс Миниция с наказание изгнание от града, или отнемането на гражданството се отнася единствено до провинилия се баща? Ето това е въпросът, който се оказа най-труден за разрешаване. И като се имат предвид изключително тежките клаузи в твоя закон за проскрибциите, нашето заключение е, че в случая лекс Миниция де либерис важи с пълна сила.

— Прасчо скъпи, ти какво ще кажеш? — попита замислено диктаторът, без да обръща внимание на намека, че се е оказал лош законодател. — Спокойно, не бързай! Имам целия ден пред себе си.

Метел Пий се изчерви.

— Както Гай Кота каза, законът за гражданския статут на детето важи в пълна сила. Когато единият от родителите не е римски гражданин, значи и детето не е. Следователно жената на Цезар не е римлянка и според религиозния закон не може да бъде жрица на Юпитер.

— Прекрасно! Забележително! Успя да изговориш всичко това, без да заекнеш нито веднъж! — Сула тропна доволно с крака. — Значи грешката е моя, така ли излиза? Оставил съм на вас да интерпретирате закона, вместо да посоча изрично всяка подробност.

Кота си пое дъх и потвърди:

— Точно така.

— Всичко това е истина, Луций Корнелий — намеси се и Вация. — Но ние сме с пълното съзнание, че интерпретацията ни може и да е погрешна. С голямо уважение ще изслушаме твоето мнение по въпроса.

— Е — плъзна се Сула от оградата, — излиза, че най-доброто решение на въпроса ще бъде Цезар да си намери нова фламиника. Навярно се е оженил по правилата на конфареацио, което и според гражданския, и според религиозния закон нрави развода невъзможен… Но според мен младият Цезар ще трябва все пак да се разведе в името на Великия бог, който не може да приеме жена му за своя жрица.

— Може да анулираме брака! — предложи Кота.

— Не, двамата ще се разведат — настоя Сула. — Колкото и да се кълнат роднините, че бракът не е консумиран — за тази цел можем да се обърнем дори към весталките да проверят химена на момичето, — имаме пред себе си полята на Юпитер. Вие сами показахте, че законите подлежат на интерпретация. В действителност дори имахте смелостта да го сторите, без да се допитвате до мен. Ето там ви е грешката. Трябваше да се допитате до мен. Но понеже не го сторихте, сега ще си носите последствията. Ще има развод и това е.

— Но разводът е ужасна процедура! — възкликна Кота.

— Напълно ти съчувствам.

— Тогава най-добре да съобщя на момчето — примири се чичото.

— Не! — едва не извика Сула. — Няма да казвате нищо на момчето. Абсолютно нищо! Само ще му предадете, че го чакам у дома си утре, преди вечеря. Предпочитам сам да му съобщя новината. Ясен ли съм?

— И така — съобщи Кота на Аврелия и Цезар малко по-късно, — трябва да се видиш със Сула, племеннико.

И Цезар, и майка му изглеждаха разтревожени, но изпратиха госта до вратата, без да кажат нищо. Щом брат и си замина, Аврелия се върна при сина си в кабинета.

— Седни, майко — подкани я той.

Тя седна, но на самия ръб на стола, и каза:

— Не ми харесва тази работа. Защо ще иска да те вижда лично?

— Чу какво каза чичо Гай. Започнал е да реформира жреческото съсловие, нормално е да разговаря с фламин Диалис.

— Не го вярвам — настоя Аврелия.

Цезар се разтревожи още повече. Взря се изпитателно в майка си. Плашеше се не за себе си; той можеше да се справи с всякаква ситуация, в това беше сигурен. Не тревожеше се за нея, както и за всички останали жени в семейството.

Трагедията беше станала неизбежна още от онази вечеря у Марий, когато братовчед му се бе заканил да стане консул. Бяха прекарали няколко месеца на измислена радост и самочувствие, след това бе дошла ужасната зима завършила с големия провал при Сакрипорт. Откакто Марий беше станал консул, в семейството изобщо не го бяха виждали, включително родната му майка и жена му. Беше се появила някаква любовница, красива римлянка от конническо потекло на име Преция, която успя да си присвои всички свободни мигове на младия консул. Достатъчно богата, за да се радва на пълна финансова свобода, тя беше на трийсет и седем години и едва ли мислеше да се омъжва. На осемнайсет години вече беше сключвала брак, но само за да угоди на баща си, който скоро след това се беше споминал. Преция беше наредила цяла армия от любовници и накрая мъжът й се беше развел с нея. Което още повече я улесни. Тя се отдаде на нещата от живота, които най-много ценеше, стана пълновластен господар на съдбата си, залавяше се с привлекателни благородници, които водеха със себе си още по-привлекателни приятели. Мъжете донасяха в леглото й своите проблеми и тайни интриги, та Преция съчетаваше в едно политиката с удоволствията — комбинация, на която никой не можеше да устои.

Младият Марий беше най-едрата риба, попаднала в мрежата й, и тя дори се беше привързала към него. Забавляваше я младежката му самонадеяност, но я привличаше и магията на името му, радваше я фактът, че младият консул отдаваше цялото си внимание тъкмо на нея, а не на майка си Юлия или жена си Муция. Затова Преция отвори дома си за всички приятели на Марий, а до леглото си допусна неколцина от най-близките му хора. Щом Карбон (когото Преция ненавиждаше) замина отново за Аримин, тя стана най-важният съветник на любовника си, учеше го на всичко и живееше с чувството, че не Марий, а тъкмо тя управлява Рим.

Така че когато се разнесе вестта за потеглянето на Сула от Теан Сидицин и младият Марий обяви, че е крайно време да се присъедини към армията при Ад Пикта, тя дори се изкуши от мисълта да стане първата жена — войник в римските легиони. Но идеята й не се осъществи. Марий намери най-лесното решение на въпроса като една вечер напусна Рим, без изобщо да й се обади. Не че това я съкруши! Преция побърза да си намери нова играчка.

Всичко това означаваше, че нито майка му, нито жена му бяха имали възможност дори да се сбогуват с младия Марий, преди да напусне завинаги родния град. Нямаш кой да му пожелае късмет, от какъвто той силно се нуждаеше. Той си беше заминал просто ей така и никога не се върна. Новината за разгрома при Сакрипорт не се беше разнесла още из града, когато Брут Дамазип (който беше твърде близък до Карбон, за да оценява Преция) извърши своето кърваво дело. Сред жертвите му беше и Квинт Муций Сцевола Понтифекс Максимус, бащата на Мариевата съпруга, при това близък приятел на Мариевата майка.

— Това е дело на сина ми — сподели Юлия тогава пред Аврелия. Снаха й я беше навестила да види няма ли нужда от нещо.

— Глупости! — възрази й веднага Аврелия. — Дамазип го е извършил на своя глава.

— Видях писмото, което синът ми му е пратил от Сакрипорт. Беше с неговия почерк. — Тя бе затворила очи и болезнено се разхълца. — Не е могъл да приеме лесно поражението. Искал е да си отмъсти, на когото може. Как сега да погледна снаха си в очите?

Цезар се беше скрил в далечния ъгъл на стаята и наблюдаваше двете жени с каменно изражение. Как можеше родният й син да стори подобно нещо на леля му Юлия? Особено след всички злини, които обезумелият му баща беше сторил преди смъртта си? Тя беше оплетена в мъката си като муха, попаднала в паяжина. От невидимата мъка в сърцето си беше станала дори по-красива, но някак неземна, безтелесна.

Тогава беше влязла Муция; Юлия се сви и отмести поглед.

Аврелия беше скочила като ужилена. Лицето й беше пребледняло.

— Муция Терция, обвиняваш ли Юлия за убийството на баща си? — попита прямо тя.

— Разбира се, че не — отвърна й жената на убиеца Марий. Дръпна близкия стол, седна до Юлия и я хвана за ръцете. — Моля те, Юлия, погледни ме!

— Не мога!

— Трябва! Нямам намерение да се връщам в бащиния дом и да живея заедно с мащеха си. Нито искам да се връщам при майка си и досадните си братя. Искам да остана тук, при милата си свекърва.

И така всичко се беше наредило. Животът бе продължил и за Юлия, и за Муция Терция, макар младият Марий да беше изолиран в обсадения Пренесте и всички новини от войната да говореха за успехите на Сула. Ако Гай Марий беше син на Аврелия, разсъждаваше синът на Аврелия, едва ли щеше да черпи голяма утеха от мисълта за майка си: тя нито беше толкова мека, нито толкова обичлива, нито прощаваше толкова лесно като Юлия. Но пък, продължаваше да си представя Цезар, ако Аврелия беше като зълва си, то и той навярно повече щеше да прилича на Марий! Цезар имаше защо да благодари на майка си, задето се бе държала толкова строго с него.

Но лошите новини се трупаха: Карбон дезертирал посред нощ, Сула отбил атаките на самнитите, Помпей и Крас заедно разгромили изоставената от собствения си командир армия при Клузий, Прасчо и Варон Лукул установили контрол над Италийска Галия, Сула лично бил влязъл за няколко часа в Рим, колкото да назначи временно правителство… И оставил след себе си Торкват начело на тракийската конница да подсигурява временното правителство.

Но Сула така и не беше посетил Аврелия, което караше Цезар да се замисли за онази последна и донякъде случайна среща между двамата при Теан Сидицин. Аврелия така и не бе споделила нищо; дори и след толкова време тя с нищо не издаваше своето отношение към стария си приятел.

— Трябваше да те види! — беше отбелязал Цезар.

— Никога повече няма да почука на вратата ми — отвърна Аврелия.

— Защо?

— Защото тези посещения принадлежат на друго време.

— Време, когато той е бил достатъчно красив, за да мечтаеш? — беше се троснал синът й, неспособен да овладее яда си.

Но Аврелия не реагира. Само го стрелна със смразяващия си поглед.

— Ти не само че си глупак, но и смееш да обиждаш майка си! Остави ме на мира!

И той я беше оставил. Нейна си работа какво означаваше Сула за нея.

Бяха научили и за обсадната кула на Марий, както и за жалкия й край, и за всички останали напразни опити да пробие обсадата на Офела. Накрая, в последния ден на октомври беше дошла шокиращата новина за деветдесетте хиляди самнити, които се настанили в изоставения лагер на Помпей Страбон при Колинската порта.

Следващите два дни бяха най-ужасните в живота на Цезар. Облечен в задушаващата си вълнена дреха, неспособен да се докосне, до каквото и да е оръжие, още по-зле — без правото да види мъртъв войник, — той се беше скрил в кабинета си, където започна да пише нова епическа поема, не на гръцки, а на чист латински, при това, за да е по-трудна задачата — в хекзаметър. Шумът от битката долиташе до ушите му, но той прогонваше всички мисли за нея и се потапяше в безсмислените си стихове. Цялото му същество копнееше да се озове на бойното поле.

След като с идването на нощта се изгуби дрънченето на оръжията, Цезар нервно изскочи от кабинета си, колкото да завари Аврелия над своето писалище с куп сметки пред себе си. Толкова беше разярен, че не можеше да диша.

— Как мога да пиша за нещо, което ми е забранено да върша? — искаше да знае синът. — На какво е посветена голямата литература, ако не на войната? Да не би Омир си е губил времето с пикантерии? Да не би Тукидид да е сметнал, че пчеларството заслужава повече интерес от войната?

Аврелия знаеше как най-добре да засегне самочувствието на сина си, затова хладно му отвърна:

— Вероятно не.

След което се наведе над сметките.

Тази нощ бе краят на спокойствието. Синът на Юлия беше убит, всички с него бяха убити и Рим принадлежеше единствено на Сула. Който нито дойде да ги посети, нито прати вест до Аврелия.

Това, че Сенатът и центуриатните комиции гласуваха диктаторски правомощия на Сула, се превърна в най-важната новина, широко дискутирана от всички. Но Цезар и съседът му Гай Маций, който живееше в другия апартамент на приземния етаж, научиха за изчезващите конници от устата на Луций Декумий.

— Това са все хора, които са натрупали състояние при Марий, Цина или Карбон. Нищо случайно няма в тази история. Можеш да се радваш, че татенцето умря преди години, Цирейче — успокояваше Луций Декумий младия Гай Маций, който носеше неприятния си прякор още от ранно детство. И ти също, Паунче — обърна се Декумий към Цезар.

— Какво искаш да кажеш? — наежи се Маций.

— Искам да кажа, че има едни много страшни хора, дето изглеждат най-обикновени, а тропат по вратите на мнозина римски конници и ги отвеждат неизвестно къде — обясни пазителят на кръстопътя. — Тези страшни хора са най-често освободени роби, но не от ония, гърците, дето си падат по момченца. Всички до един се казват Луций Корнелий еди-кой си. Ние в братството ги наричаме най-общо суланци. Защото всички принадлежат на него. Помнете ми думата, момчета, тия суланци нищо добро не носят! Мен ако ме питате, много още конници ще има да изчезват!

— Сула няма право! — прехапа устни Маций.

— Сула има право да върши всичко, което пожелае — възрази Цезар. — Нали го направиха диктатор. Това е повече и от цар. Указите му имат силата на закон, не е обвързан дори с лекс Цецилия Дидия, който изисква седемнадесетдневен срок между първото и второто четене на закон. Ако не желае сам, дори не е длъжен да обсъжда новите закони в Сената или Народното събрание. И никой не може да го държи отговорен за нито едно негово действие — нито дори за онова, което е вършил в миналото. Пък и мен ако ме питате — добави той замислено, — ако нечия силна ръка не поеме римските дела, всичко е свършено. Затова се надявам нещата да потръгнат, както Сула желае. И се надявам да намери достатъчно сили и кураж да свърши всичко, което трябва да се свърши.

— Човек като този — рече Декумий — пред нищо няма да се спре! Абсолютно пред нищо!

Понеже живееха в самото сърце на Субура — най-бедния и многоезичен квартал в Рим, Цезарови установиха, че Сулановите проскрибции нямат същото отражение над местните жители, каквото имаха в квартали като Карина, Палатин, Горен Квиринал или Виминал. Макар сред бедните жители на Субура да живееха мнозина конници от първата имуществена класа, малцина бяха достигнали по-висок пост от военния трибун, малцина имаха и политическите връзки, които да ги превърнат в потенциални врагове на Сула.

Когато на първия списък с имената на проскрибираните младият Марий се бе оказал втори по ред, Юлия и Муция Терция навестиха Аврелия. Обикновено тя ходеше на гости на Капитолия, затова посещението беше изненадващо. Беше изненада и самата вест за списъка, който бе останал тайна за жителите на Субура. Сула обаче навреме беше известил Юлия какво я чака.

— Новоизбраният градски претор Гней Долабела вече ми прати предизвестие — потръпна Юлия. — Много противен човек! Цялото имущество на горкия ми син е конфискувано. Нищо няма да остане за нас.

— Дори къщата ти? — пребледня от ужас Аврелия.

— Всичко. Дойде със списък на всички недвижими имоти в семейството. Дяловете от испанските мини, земите в Етрурия, вилата в Кума, къщата тук в Рим, новите земи, които Гай Марий беше купил по-късно в Лукания и Умбрия, житната латифундия на река Баградас в Африка, работилницата за цветна вълна в Йерапол, стъкларската работилница в Сидон. Дори семейната ферма в Арпин. Всичко това принадлежи на Рим и доколкото разбрах, ще бъде разпродадено на търг.

— О, Юлия!

Но като истинска представителка на рода си Юлия дори намери сили да се усмихне.

— Е, това не е чак такава беда! Получих писмо лично от Сула, с което ме уведомява, че ми разрешава да задържа за себе си сто таланта сребро от цената на бъдещата разпродажба. На толкова оценява издръжката ми, която Гай Марий би ми изплатил, ако се беше разделил с мен. И това е нещо, след като всъщност аз зестра нямах! Но ще си получа стоте таланта, защото, както Сула ми напомня, съм сестра на Юлила. Само заради нея, тя все пак беше негова жена, той няма да позволи да живея в мизерия. Писмото беше доста любезно.

— Сто таланта са големи пари, но в сравнение с това, което ти отнема… — процеди през зъби Аврелия.

— Ще ми стигнат да си купя хубава нова къща на някоя хубава улица. Дори ще ми остане за издръжка. Разбира се, робите ще бъдат продадени заедно с имотите, но Сула бе така добър да ми остави Строфант — толкова се радвам, че няма да го изгубя! Бедният старец, и без това е смазан от скръб! Както и да е. Ще се оправя. Което не може да се каже за много други майки и съпруги. Те няма да получат нищо.

— Ами ти, Муция? — попита Цезар. — Ти каква се водиш марианка или муцианка?

Доколкото забелязваше, Муция Терция не тъгуваше твърде много за съпруга си. Всички знаеха, че Юлия страда, дори и да не го показва. Но Муция?

— Водя се Марианка — сподели Муция Терция, — затова губя и зестрата си. Имението на баща ми е в доста лошо състояние, в завещанието си не беше предвидил нищо за мен. Но дори и да ми беше оставил нещо, мащехата ми щеше да ми попречи да си го взема. Майка ми обаче е добре, Метел Непот е в безопасност, той винаги е поддържал Сула, но двамата трябва най-напред да мислят за синовете си. С Юлия обсъдихме въпроса, докато идвахме насам, и решихме да живея в нейния нов дом. Сула ми е забранил изрично да се омъжвам втори път, пък и аз самата ме желая.

— Това е кошмар! — възкликна Аврелия, след което сведе поглед. — Може да се окажем и ние в списъка. Мъжът ми винаги е бил на страната на Гай Марий. А след като той умря — на тази на Цина.

— Но сградата е на твое име, майко. Пък и всичките ти братя и братовчеди бяха на страната на Сула — успокои я Цезар. — Аз може да изгубя земите си, но като фламин Диалис поне ще получа заплата от държавата и ще живея в Държавния дом на Форума. Предполагам, че Цинила ще изгуби зестрата си.

— Роднините на Цина вероятно ще изгубят всичко — въздъхна Юлия. — Сула смята да смаже окончателно опозицията.

— Ами Ания? И голямата Корнелия Цина? — разтревожи се Аврелия. — Никога не съм харесвала Ания. Беше лоша майка за моята малка Цинила, освен това се омъжи твърде скоро след смъртта на Цина. Затова ми се струва, че и сега ще намери изход.

— Права си, ще се оправи. От дълго време е омъжена за Пупий Пизон Фруги и може да мине за пупианка — съгласи се Юлия. — Доста неща научих от Долабела. Бедната Корнелия Цина върви заедно с мъжа си Гней Ахенобарб. Разбира се, тя загуби дома си още в деня, когато Сула пристигна. Ания тогава отказа да я прибере при себе си. Доколкото чувам, живеела заедно с някаква леля — весталка на Вия Ректа.

— Ох, щастлива съм, че и двете ми дъщери са омъжени за политически неутрални фигури! — възкликна Аврелия.

— Имам новина за вас — подхвърли Цезар, за да отклони вниманието им от семейните тревоги.

— Каква? — попита Муция.

— Лепид явно е имал предчувствие. Още вчера се е развел с жена си Апулея, дъщерята на Сатурнин.

— Но това е ужасно! — възкликна майка му. — Разбирам, че онези, които воюваха срещу Сула, ще бъдат наказани, но защо трябва да страдат децата и внуците им? Цялата тази истерия около Сатурнин беше толкова отдавна! Сула едва ли го е грижа толкова за Сатурнин, защо Лепид трябва да причинява подобно зло на жена си? Та тя му роди три прекрасни момчета!

— Но няма да ражда повече на никого — продължи Цезар. — Взела си е гореща баня и си е прерязала вените. Сега Лепид я оплаква. Пфу!

— О, той винаги си е бил такъв — презрително изрече Аврелия.

— Бедният Лепид! — въздъхна Юлия.

— Бедната Апулея — допълни Муция Терция.

Но сега, след като Гай Кота ги беше навестил, изглеждаше, че Цезарите няма да бъда проскрибирани. Шестстотинте югера земя край Бовила бяха в безопасност, Цезар нямаше да изгуби сенаторския си ценз. Макар — разсъждаваше кисело той, докато гледаше как снегът се стели на парцали във вътрешния двор на инсулата, сенаторският му ценз беше неприкосновен! Фламин Диалис по право влизаше в Сената.

Докато Цезар наблюдаваше неочаквания по това време на годината сняг, майка му наблюдаваше него.

„Такъв прекрасен човек, радваше му се тя, при това чисто мое произведение, на никого друг… Колкото и превъзходни качества да притежава, Гай далеч не е съвършен. Липсват му съчувствието, великодушието, нежността на баща му, нищо че на пръв поглед му прилича. Но прилича и на мен. Притежава толкова многостранни дарби, където и да го пратя из къщата, способен е с двете си ръце всичко да оправи — спукани тръби, запушена канализация, изпадала мазилка. Пък и новостите, които внесе в старите машини. Способен е не само да говори, но дори да пише на иврит и персийски! Благодарение на наемателите свободно говори десетина езика. Преди да възмъжее, бил станал същинска легенда на Марсово поле, така поне се кълне Луций Декумий. Плува като риба, тича и язди със скоростта на вятъра. Пише стихове и пиеси не по-зле от Плавт и Ений, макар да не съм аз тази, която трябва да ги оценява. Ако се вярва на Марк Антоний Гнифон, владеел риториката както никой друг. Как се беше изразил Гнифон? Синът ми можел да разплаче камъните и да разяри планините. Той отсега разбира тънкостите на законодателството, може да разчете всякакъв текст, независимо от почерка. В цял Рим няма друг човек, които да притежава това умение, дори и онова чудо на чудесата Марк Тулий Цицерон. Колкото до жените, те направо му се лепят! Цяла Субура е негова. Мисли си, че не знам, разбира се. Е, по-добре така. Мъжете реагират странно, когато засегнем мъжкото им достойнство. Но все пак синът ми не е съвършен. Просто е надарен от боговете. Твърде непримирим е в душата си, нищо че го крие. В много отношения се смята център на света, невинаги е способен да отгатне желанията и настроенията на околните. Колкото до манията му всичко край него да блести от чистота, всяка майка би се гордяла с прибрания си син, но подобна черта той не е наследил нито от мен, нито от баща си. Не би погледнал жена, освен ако не излиза от банята, убедена съм, че ще я огледа най-подробно от главата до петите, преди да й посегне. При това е расъл в Субура! Но пък и това си има добрите страни — откакто навърши четиринайсет, жените в квартала станаха по-чистоплътни. Дори и тук изпреварва връстниците си! Винаги съм се надявала, че мъжът ми се е възползвал от местните жени, където и да го отведе службата, но той винаги ме убеждаваше, че няма подобно нещо, винаги е чакал да се прибере при мен. Ако наистина нещо съм ненавиждала у него, то това беше тъкмо тази му черта. Да знам, че се пази целият за мен, когато почти не се виждахме, ме караше да се чувствам гузна. Синът ми никога няма да причини подобно зло на своята жена. Надявам се тя да оцени късмета си. Сула. Синът ми е привикан при Сула. Иска ми се да знам защо. Искам…“

Аврелия изведнъж се сепна. Цезар се беше надвесил над писалището.

— Къде се беше отнесла? — попита я той.

— Къде ли не — отговори му и се надигна от стола. Стана й студено. — Ще пратя Бургунд да ти донесе мангал. Тук и куче да вържеш, ще избяга.

— Добре, добре… — отпрати я Цезар.

— Не искам да подсмърчаш при срещата си със Сула.

Но на сутринта Цезар не подсмърчаше. Младежът представи в къщата на Гней Домиций Ахенобарб доста преди времето за вечеря. Предпочиташе да чака в преддверието, отколкото да закъснее. Естествено слугата — прекалено любезен грък, който дори си позволи да му хвърля погледи — го осведоми, че е подранил, затова трябвало да почака. Цезар настръхна и побърза да обърне гръб на човека, който скоро щеше да се прочуе. Само след месеци цял Рим щеше да знае кой е Хризогон.

Но Хризогон нямаше намерение да се оттегля; очевидно гостът му се стори твърде привлекателен. Цезар едва се сдържаше да не му избие зъбите. После излезе навън, на лоджията и на гърка му стана твърде студено, за да го придружи. Къщата беше голяма, имаше две тераси и Цезар можеше необезпокояван да стои навън. Лоджията не беше обърната към Форум Романум, а към Палатинския хълм, по посока на Клив Виктория. Точно над Ахенобарбовата къща се издигаше величествено здание.

Чия ли беше тази къща? Цезар се навъси, но скоро си припомни. На Марк Ливий Друз, който беше убит преди десет години насред своя атрий. Значи тук живееха многото сирачета — под строгия поглед на дъщерята на онзи Сервилий Цеиион, който се беше удавил на връщане от провинцията, която беше управлявал. Гнея ли се казваше? Да, Гнея. И на нейната страховита майка, Порция Лициниана, която никой не можеше да понася. Вътре беше пълно със Сервилий Цепиончета и Порции Катончета — от наследниците на робинята Салония. Потомци на роби… А, ето един от тях на терасата. Беше се навел над мраморния парапет. Момчето беше прекалено мършаво, с огромен нос. Имаше гъста, права, червена коса, която издаваше връзката му с Катон Цензор…

— Почитаеми фламине, господарят ми е готов да те приеме.

Цезар се обърна и весело махна за сбогуване на момчето от съседната къща. Малкият Катон дори не се сети да му отвърне. Изглежда в новия дом на Сула малцина благоволяваха да поздравят мършавото момченце, наследник на тускулански селянин и келтска робиня.

Макар да беше предупреден за външния вид на диктатора Сула, Цезар беше силно шокиран. Нищо чудно, че толкова време не беше навестявал майка му! „И аз на негово място бих постъпил така“ — помисли си Цезар, докато се приближаваше към диктатора и се мъчеше да не тропа твърде силно с дървените си подметки. Сула го посрещна като напълно непознат човек; но това се дължеше на грозната дреха от мораво и алено и на необикновения шлем от слонова кост, който създаваше впечатлението, че младежът е с бръсната глава.

— Я сваляй тоя костюм — нареди диктаторът и обърна поглед към множеството документи на писалището.

Щом вдигна отново очи, жрецът на Юпитер беше изчезнал. На негово място стоеше родният му син. Сула настръхна; тежко въздъхна и с мъка се изправи на крака. Същите златисти коси, същите сини очи, същото издължено лице, същият ръст… Но скоро започна да открива разликите: острите скули, наследени от Аврелия, хлътналите й бузи, изтънчената уста. Цезар вече беше по-скоро зрял мъж. „Луций Корнелий, сине мой, защо трябваше да умираш?“ — помисли си Сула и избърса сълзите.

— За миг те сбърках с покойния си син — обясни на Цезар и потръпна.

— Бяхме първи братовчеди.

— Доколкото си спомням, ти твърдеше, че го харесваш.

— Така беше.

— Повече от малкия Марий, нали така каза?

— Точно така.

— И написа поема за него след смъртта му, но каза, че не била достатъчно добра, за да ми я покажеш.

— Наистина не беше.

Сула се отпусна на стола си. Ръцете му силно трепереха.

— Седни, момче, там, на светлото, за да те виждам по-добре. Зрението ми вече е отслабнало.

Възрастният мъж не откъсваше очи от малкия Цезар — божи дар, пратен от Юпитер.

— Какво ти каза вуйчо ти Гай Кота?

— Само това, че си искал да ме видиш, Луций Корнелий.

— Наричай ме Сула. Всички така ми казват.

— И мен всички ме наричат Цезар, дори майка ми.

— Ти си фламин Диалис.

Нещо проблесна в тези неприлично познати очи — защо ли толкова му напомняха за малкия Сула, който имаше много по-ярки и блестящи очи от Цезар? Сега в тях просветнаха искрици гняв. О, може би на болка? Не, Не болка, а гняв.

— Да, аз съм фламин Диалис — съгласи се Цезар.

— Онези, които те назначиха, бяха врагове на Рим.

— По времето, когато го направиха, не бяха.

— Така си е. — Сула взе тръстиковата писалка, обкована със злато, сетне я остави обратно на масата. — Ти си женен.

— Да.

— За дъщерята на Цина.

— Да.

— Бракът ви консумиран ли е?

— Не.

Сула се изправи, заобиколи масата и застана пред прозореца, широко отворен въпреки сковаващия студ. Цезар се усмихна при мисълта как би реагирала майка му — ето още един човек, който предпочита студа.

— Заех се с възстановяването на старата република — започна диктаторът, без да мести поглед от статуята на Сципион Африкански, която се издигаше на Форума. Заради хълма колоната и домът на Ахенобарб бяха на една височина. — Поради причини, които ти би трябвало да разбереш, реших да започна от религията. Ние изгубихме старите морални стойности, но трябва да се върнем към тях. Затова премахнах изборите за понтифекси и авгури, включително и за върховен понтифекс. Политиката и религия са твърде оплетени в съвременното римско общество, но аз ще се погрижа религията да не служи повече на политиката, когато би следвало да е обратното.

— Разбирам — обади се Цезар. — И все пак мисля, че върховният понтифекс трябва да бъде избиран.

— Твоето мнение, момче, мен не ме интересува!

— Тогава защо съм тук?

— Във всеки случай не за да подхвърляш язвителни забележки по мой адрес!

— Извинявай.

Сула се извъртя и стрелна Юпитеровия жрец с най-свирепия си поглед.

— Ти май не се страхуваш, момче?

— На което Цезар отвърна с усмивка — с онази усмивка, с която покоряваше всички.

— Навремето се криех до кухнята и ви наблюдавах двамата с майка ми. Времената се промениха, а също и обстоятелствата. Но е трудно да се страхувам от човека, когото обикнах, щом разбрах, че не е любовник на майка ми.

Сула не се сдържа и се засмя.

— Така си е! Не бях. Опитах се веднъж, но тя беше достатъчно разумна да ми откаже. Майка ти мисли като мъж. Аз не нося късмет на жените, никога не съм носил. — Страшните му бледи очи изгледаха Цезар. — И ти няма да носиш късмет на жените, нищо че жени ще имаш много.

— Защо ме повика, ако не да поискаш съвета ми?

— Във връзка с решаването на религиозните проблеми. Казват, че си бил роден в същия ден, в който пожарът в храма най-после изгаснал.

— Така е.

— И ти как тълкуваш това съвпадение?

— Като добро знамение.

— За нещастие колегията на понтифексите, както и тази на авгурите, не са на същото мнение, млади Цезаре. От известно време твоята съдба като жрец се обсъжда от всички. Решиха, че нередовното ти положение е причина за унищожението на Юпитеровия храм.

Цезар чак се изчерви от радост.

— Колко съм щастлив да го чуя от устата ти!

— Какво си щастлив да чуеш?!

— Че не съм подходящият фламин Диалис.

— Не съм казал подобно нещо.

— Каза! Каза!

— Погрешно ме разбра, момче. Ти най-определено си римският фламин Диалис. Петнайсет жреци и петнайсет авгури стигнаха до това заключение.

Радостта изчезна от погледа на Цезар.

— Искам да бъда войник — призна си той. — Повече ми подхожда.

— Това няма значение. Важното е какво си в действителност. И каква е жена ти.

Цезар се намръщи и изгледа изпитателно Сула.

— За втори път споменаваш жена ми.

— Трябва да се разведеш с нея.

— Да се разведа? Не мога!

— Защо да не можеш?

— Защото сме сключили брак за вечни времена.

— И за тези бракове е измислен развод.

— Защо трябва да се развеждам?

— Защото тя е дъщеря на Цина. Излиза, че законите ми, които обявиха голям брой римски граждани и техните семейства за проскрибирани, се оказаха двусмислени по въпроса за гражданския статут на малолетните деца. Жреците и авгурите решиха, че в случай лекс Миниция важи в пълна сила. Което означава, че твоята съпруга, фламиника Диалис, не е римлянка и патрицианка. Следователно не може да бъде фламиника Диалис. И понеже жречеството е дълг на двамата съпрузи, тя трябва да отговаря на закона в не по-малка степен от теб. Налага се да се разведете.

— Няма да се разведа — заяви Цезар, който започна да проумява как ще се отърве от омразната жреческа длъжност.

— Ще направиш каквото ти казвам, момче!

— Няма да постъпя по начин, който не приемам за правилен.

Сула бавно оголи венци в заплашителна усмивка.

— Аз съм диктаторът — изрече с равен глас. — Ще се разведеш с жена си.

— Отказвам.

— Мога да използвам сила, ако трябва.

— Как? — отвърна му с презрение Цезар. — За да бъде законен разводът, трябва да дам своето пълно и доброволно съгласие.

Време беше да смаже тоя самонадеян хлапак. Сула разкри пред младия Цезар онова грозно създание, което се криеше в очите му и което чакаше да нададе своя вълчи вой. Но дори когато усети зловещото създание срещу себе си готово за скок, младежът не се уплаши. Едва сега Сула установи защо очите на Цезар му се струват познати. Това не бяха очите на сина му, а неговите собствени! И те го гледаха сега хладно и безизразно като очите на змия. Грозният звяр подви опашка и отстъпи, той остана сам и беззащитен срещу младия си племенник. За пръв път в живота си срещаше човек, когото не можеше да сломи само със силата на волята си. Нещо повече, дори не можеше да изпита онази ярост, от която черпеше енергия в подобни мигове. Пред собственото си отражение Луций Корнелий Сула се оказа безпомощен. Трябваше да разчита единствено на логиката и разума.

— Заклел съм се да възстановя религиозния морал и старите обществени традиции — заяви той. — Рим ще се грижи за своите богове, ще ги почита по начина, по който правеше това в зората на републиката. Юпитер е ядосан. Заради теб, или по-скоро заради жена ти. Ти си неговият личен жрец, но жена ти е свързана с твоите жречески задължения. Трябва да се разделиш с настоящата си неподходяща жена и да си намериш нова. Трябва да се разведеш с лишената от гражданство дъщеря на Цина.

— Няма да се разведа — упорстваше младежът.

— Тогава ще се наложи да потърся друго решение.

— Аз вече имам предложение — веднага му отвърна Цезар. — Позволи на Юпитер Велики да се разведе с мен. Освободи ме от фламинството.

— Можех да го сторя в качеството си на диктатор, ако не се бяха намесили жреческите колегии. В настоящия момент съм обвързан с тяхното решение.

— Тогава излиза — заключи невъзмутимо Цезар, — че попадаме в задънена улица.

— Не, не попадаме. Има и друг изход.

— Да наредиш да ме убият.

— Именно.

— Но това ще означава, Сула, да изцапаш ръцете си с кръвта на един жрец.

— Не и ако някой друг се изцапа в действителност. Аз не съм почитател на гръцките метафори, Гай Юлий Цезар. Още по-малко те важат за римските богове. Вината не се предава.

Младежът се замисли.

— Да, предполагам, че си прав. Ако някой друг посегне на живота ми, вината си остава единствено за него.

Той се надигна от стола.

— С това нашият разговор приключва.

— Да, освен ако не размислиш.

— Няма да се разведа с жена си.

— Тогава ще наредя да те убият.

— Ако можеш — каза Цезар и излезе. Сула подвикна след него:

— Забрави си жреческите одежди!

— Запази ги за новия фламин Диалис!

С усилие на волята Цезар се запъти право към дома. Не можеше да е сигурен колко време ще е нужно на Сула да се окопити. Това, че диктаторът се беше изплашил, беше очевидно; досега никой не смееше да му се опълчи.

Навън духаше леденостуден вятър. Заради детински си жест Цезар се оказа полугол на студа. Но това нямаше голямо значение. Палатин не беше чак толкова далеч от Субура. По-важно беше отсега да обмисли следващия си ход. Сула наистина щеше да поиска смъртта му, в това Цезар не се и съмняваше. Той въздъхна. Налагаше се да бяга. Както всички други римски магистрати обаче, и диктаторът беше зависим от скърцащата машина на бюрокрацията. Това позволяваше на Цезар да разполага поне с още един ден. Домът на Сула, както забеляза младежът, не беше пълен с кръволоци, а с най-почтени клиенти. Животът в Рим не приличаше на този от гръцките трагедии, дори диктаторът не отглеждаше бесни кучета в дома си. Сула щеше да намери подходящ момент да даде нужните заповеди. Но времето още не беше дошло.

Докато стигне до жилището на майка си, Цезар беше посинял от студ.

— Къде са ти дрехите? — зяпна Аврелия.

— Оставих ги у Сула — обясни той. — Дарих ги на следващия фламин Диалис. Майко, той ми показа начина да се отърва от тях!

— Разкажи ми — рече тя и му направи място до горящата печка.

И той й разказа.

— О, Цезаре, защо? — извика тя накрая.

— Хайде, майко, добре знаеш защо. Обичам жена си. През всички тези години тя живя сред нас и очакваше от мен грижите, които не получаваше от баща или от майка. Как бих могъл да я изоставя? Тя е дъщеря на Цина! Доведена е до просешка тояга! Дори не е римлянка! Майко аз не искам да умирам. Дори животът на един жрец на Юпитер струва повече от смъртта. Но има неща, за които си струва да се умре. Това са принципите. Задълженията на един римски благородник, които научих благодарение на тебе. Цинила е моя отговорност. Аз не мога да я изоставя току-така! — Цезар вдигна рамене. — Всъщност, това е моят път към спасението. Докато не се съглася на развод, аз съм напълно неподходящ за жрец. Затова ще отказвам.

— До деня, в който Сула те убие.

— Това зависи единствено от Великия бог, майко, ти добре знаеш. Вярвам, че самата Фортуна ми предлага този шанс, затова нямам право да го откажа. Единственото, което трябва да направя, е да надживея Сула. Щом той умре, никой друг няма да посмее да убие фламин Диалис, жреческите колегии ще бъдат принудени да ме освободят от оковите. Майко, аз не мисля, че Юпитер иска от мен да бъда негов личен жрец! Вярвам, че има каква друга работа да ми възложи — такава, с която ще бъде по-полезен на Рим.

Аврелия не посмя повече да спори.

— Пари. Трябват ти пари, Цезаре. — Тя прокара пръсти през косите си. — Ще са ти нужни повече от два таланта сребро. Това е цената на всеки проскрибиран. Ако те открият, ще трябва да платиш на издайниците доста повече от два таланта, за да ги накараш да пазят тайната ти. Три таланта ще повишат малко цената на живота ти. Но как да намеря три таланта, без да се обръщам към банкерите? Седемдесет и пет хиляди сестерции… Държа десет хиляди в стаята си. Срокът за наемите мина, могла още тази вечер да ги събера. Когато наемателите разберат защо са ми, никой няма да ми откаже. Те всички те обичат, макар да не ми е много ясно защо. Ти имаш толкова труден характер! Гай Маций би могъл да изнамери още пари отнякъде, а предполагам, че и Луций Декумий крие откраднатото под леглото си…

Цезар въздъхна и се изправи. Трябваше да организира бягството си. А и да разговаря с Цинила, да й обясня как стоят нещата.

Прати Евтих да извика Луций Декумий и извика Бургунд при себе си.

Старият Гай Марий бе оставил роба Бургунд в наследство за племенника си Цезар; по онова време момчето подозираше, че това е последната гривна от веригата, която трябваше да върже завинаги ръцете на малкия жрец. Ако по една или друга причина той се отървеше от задълженията си към Юпитер, Бургунд трябваше да го убие. Но, разбира се, Цезар, който притежаваше чар, скоро направи едрия германец свой човек. За тази цел доста му помогна огромната робиня от галски произход Кардикса, която омота Бургунд в любовната си мрежа. Бургунд принадлежеше към племето на кимврите и беше само на осемнайсет, когато попадна в римски плен сред германския разгром при Верцела. Сега беше на трийсет и седем, докато Кардикса бе навършила четиридесет и пет. Една от шегите в семейството бяха догадките колко още деца ще успее да износи — дотук ги беше докарала до петото. Двамата получиха свободата си в деня, в който Цезар облече мъжка тога, но този чисто формален акт не промени нищо друго, освен гражданския им статут. Понастоящем двамата се смятаха за пълноправни римски граждани (макар естествено да бяха включени в списъците на триба Субурана, което означаваше, че гласът на Бургунд няма политическа тежест). Аврелия, която не беше щедра, но пък беше честна, винаги бе плащала прилична заплата на Кардикса, Бургунд също припечелваше добри пари от господарите. Понеже и двамата продължаваха да живеят в стария си дом, спестяванията им щяха един ден да отидат за децата.

— Но сега спестяванията трябва да отидат за теб, Цезаре — рече Бургунд с непоправимия си акцент. — На теб ти трябват.

Господарят му беше висок според римските разбирани шест стъпки и три пръста, но Бургунд стърчеше цяла педя над него и имаше два пъти по-широки рамене. Светлосивите му очи издаваха обичта… И уважението.

Цезар се усмихна на Бургунд и поклати глава.

— Благодаря за предложението, но майка ми ще се оправи. Ако не, тогава ще приема, но ще ти ги върна с лихва.

Луций Декумий се появи на вратата. Цезар побърза да приключи разговора с Бургунд.

— Събери багаж за двама ни, Бургунд. Топли дрехи, за себе си вземи и тояга. Аз ще взема меча на баща си. — Какво удоволствие изпита да изрече последното… Да бягаш от гнева на диктатора не беше чак толкова лошо изживяване.

— Знаех си, че този човек ще докара зло със себе си! — рече мрачно Луций Декумий, макар да не спомена за времето, когато Сула с един поглед можеше да го вцепени от страх. — Пратих момчетата да съберат пари. Не се тревожи, има достатъчно. — Декумий стрелна с поглед гърба на Бургунд. — Слушай, Цезаре, не можеш да тръгнеш в такава виелица в компанията на Бургунд! Тримата с момчетата ще дойдем да те придружим.

Цезар очакваше подобно предложение, но с един поглед разубеди приятеля си.

— Не, татенце, няма да мине. Много хора лесно ще привлекат вниманието.

— Ще привлечем вниманието? — зяпна удивен Луций Декумий. — Как няма да привлечеш вниманието с тази ходеща върлина до себе си? Най-добре го остави у дома, пък нека аз да дойда с теб. Никой не забелязва стария Луций Декумий, той знае как да се превърне в част от пейзажа.

— По римските улици, да — съгласи се Цезар и му се усмихна. — Но в страната на сабините, татенце, ще правиш впечатление. Двамата с Бургунд ще се оправим сами. А и като знам, че си тук да се грижиш за жените, ще съм спокоен.

Което си беше самата истина. Луций Декумий измърмори нещо, но се призна за победен.

— Откакто излезе законът с проскрибциите, някой трябва да пази жените. Леля Юлия и Муция Терция нямат друга опора, освен нас. Не мисля, че там горе, на Квиринала, някой ще им стори зло, всички в Рим обичат леля Юлия. Но Сула не я обича, затова ще трябва да я наглеждаш. Майка ми — вдигна Цезар рамене, — знаеш я каква е. А когато се отнася до Сула, от нея можеш да очакваш и неприятни изненади. Ако Сула реши покрай мен да обяви за враг и майка ми, тогава ти ще трябва да изведеш семейството ми извън града. — Младежът се усмихна. — Твърде много пари вложихме в Кардикса, та да оставим на държавата да се ползва от личната ми гвардия!

— Нищо няма да им се случи, Паунчето ми.

— Благодаря, татенце. — Той изведнъж се сети и за друго. — Ще те помоля да ни заемеш няколко мулета и да изведеш конете от конюшнята.

Това беше голямата тайна на Цезар — тайна, която споделяше само с Бургунд и Луций Декумий. Като фламин Диалис нямаше право да се докосва до кон, но от годините, когато старият Гай Марий го беше научил да язди, бе останала любовта му към конете — към усещането за бързина и мощ, когато животното под него хвърчи в бесен галоп. Цезар не беше богат човек — доходите от земите му край Бовила не трябваше да се пипат, — но разполагаше с известна сума пари, която си беше само негова и за която дори майка му не можеше да му държи сметка. Парите бяха част от бащиното наследство и му стигаха да задоволява свои капризи, без да се допитва до Аврелия. С тези пари Цезар си беше купил кон. Един доста специален кон.

Младежът бе намерил сили да се подчини на почти всички ограничения, които му налагаше жречеството. Единственото изключение беше тъкмо конят. Можеше да се задоволява с бедната храна, можеше да мечтае за меча на баща си, без да се докосва нито веднъж до желязната му дръжка… Но слабостта, на която не можа да устои беше огромната му любов към конете и ездата. Защо? Заради връзката между двете живи тела, която даваше такива великолепни плодове. Затова Цезар си беше купил красив дорест жребец, бърз като северния вятър, и го беше кръстил Буцефал, на името на легендарното животно на Александър Македонски. Жребецът беше голямата радост на живота му. Колкото пъти успеше Цезар да се измъкне незабелязано през Капенската порта, винаги Бургунд и Луций Декумий го чакаха отвън с Буцефал. Тогава той яздеше на воля по пътеките край Тибър, препускаше смело и безразсъдно, профучаваше като хала покрай тромавите волове, които търпеливо теглеха саловете нагоре по течението, и накрая, щом пътеката му омръзнеше, потегляше през полето, за да прескача заедно с Буцефал каменните огради. Мнозина знаеха кой е конят, никой не знаеше кой е ездачът, защото Цезар се обличаше като варварин от Галатия и винаги увиваше главата си с дебел персийски шал.

Тайните бягства придаваха на спокойния му живот онова чувство за опасност, което Цезар постоянно търсеше. За него беше забавно да разиграва цял Рим и да рискува собственото си положение на жрец. Той не само че не обиждаше по този начин Великия бог, но усещаше, че връзката им става още по-тясна и неразривна. Неговият далечен предшественик Еней беше дете на богинята на любовта Венера, а тя беше дете на Юпитер. Затова Юпитер го разбираше и му даваше своето мълчаливо съгласие, Юпитер знаеше, че непослушният му жрец носи и частица от неговата божествена същност. Във всичко останало Цезар безропотно следваше забраните и ограниченията. Цената за този компромис беше Буцефал — контактът с това вълшебно животно, което Цезар ценеше повече от всяка жена в Субура.

Малко след падането на нощта Цезар беше готов да замине. Луций Декумий и синовете му вече бяха пренесли с ръчна количка до Квириналската порта торбите със седемдесет и шестте хиляди сестерции, които Аврелия беше успяла да събере от наематели и приятели. Двамина от Братството на кръстопътя бяха отишли до конюшните на Ланатарийското поле, където Цезар криеше конете си, и ги изведоха покрай Сервиевите стени до определеното място.

— Иска ми се — каза Аврелия, без да издава притеснението си — да беше избрал по-незабележимо животно от този звяр.

На Цезар му стана толкова весело от забележката й, че възкликна:

— Не мога да повярвам! Майко, откога знаеш за Буцефал?

— Така ли го наричаш? — изсумтя презрително тя. — Синко, твоята мания за величие никак не подхожда на жреческото ти призвание. — В погледа й заблестяха лукави искрици. — Винаги съм знаела. Знам дори позорната цена, която си заплатил за него — петдесет хиляди сестерции! Ти си непоправим разсипник, Цезаре, и не разбирам откъде си наследил подобна черта. Със сигурност не и от мен.

Той я прегърна и я целуна.

— Е, майко, обещавам ти, че само на теб ще давам да ми водиш сметките. Но все ми се иска да знам откъде си разбрала за Буцефал.

— Имам доста източници на информация — усмихна се Аврелия. — Ненапразно прекарах двайсет и три години в Субура. — Усмивката й угасна и тя го изгледа изпитателно. — Още не си се видял с малката Цинила, а тя е много притеснена. Разбрала е, че нещо не е наред.

Цезар въздъхна.

— Какво да й кажа, майко? Или по-точно, колко от всичко да й кажа?

— Кажи й цялата истина, Цезаре. Тя е вече на дванайсет.

Цинила се беше нанесла в някогашната стая на слугинята Кардикса — точно под стълбите, които водеха до горните етажи на голямата сграда, от страната на Вик Патриций. Самата Кардикса, заедно с Бургунд и многобройната им челяд, заемаше ново жилище, което лично Цезар се бе погрижил да проектира и иззида над помещенията за прислугата, откъм страната на двора.

Цезар почука на вратата, влезе и завари жена си над стана. Беше се заела с някаква сива, затова пък доста дебела вълнена дреха, която щеше да бъде част от задължителното й облекло на фламиника Диалис. Като видя жалкия парцал, който се очакваше жена му да носи цял живот, нещо го жегна.

— Не е честно! — извика той, грабна момиченцето в ръце и като седна на леглото му, нежно го взе в скута си.

Цезар намираше жена си за голяма хубавица, нищо че сам беше твърде млад, за да оценява девическата красота. Тъй като бе израснал в средата на високи, руси създания като сестрите си, нисичката, леко закръглена и мургава Цинила стопляше сърцето му. Чувствата, които изпитваше към нея, бяха доста объркани, понеже тя беше прекарала в дома му цели пет години и той беше свикнал да гледа на нея като на малка сестра, колкото и да си повтаряше, че е негова съпруга и че един ден с позволението на Аврелия ще я отведе в леглото си.

— Заминаваш ли, Цезаре? — попита Цинила.

Кичур коса беше паднал на челото й. Цезар го отмести и продължи да я гали. Тя затвори очи и се облегна на рамото му.

— Хей, да не вземеш да заспиш! — раздруса я той. — Знам, че трябва да си лягаш, но се налага да говорим. Наистина заминавам.

— Какво става? Да не би да има някаква връзка с проскрибциите? Аврелия разправя, че брат ми бил избягал в Испания.

— Има далечна връзка с проскрибциите, но тя е само в това, че и двете злини изхождат от Сула. Налага се да замина, защото Сула изпитва съмнения дали жречеството ми е законно.

Цинила се усмихна.

— Това би трябвало да те радва. Ти никога не си искал да бъдеш фламин Диалис.

— Да, но все още съм — въздъхна Цезар. — Според жреците грешката не е в мен, а в теб. Разбираш в какво положение се намира семейството ти, но може би не знаеш, че от мига, в който баща ти беше обявен за „сацер“, за човек вън от закона, той престана да бъде римски гражданин.

— Е, разбирам защо Сула може да отнеме цялото ни имущество, но баща ми умря много преди той да се завърне — напомни му Цинила. — Как тогава може да изгуби гражданството си?

— Губи го, защото проскрибциите, които Сула обяви автоматично отнемат гражданството на хората, до които се отнасят, а и защото много хора бяха вече умрели, когато той ги включи в списъците. Ето например младият Марий, баща ти, преторите Каринат и Дамазип и много други като тях. Те всички вече бяха умрели, когато Сула ги проскрибира. Но това не означава, че са запазили гражданските си права.

— Не мисля, че е много честно.

— Съгласен съм с теб. — След което продължи да й обяснява с надеждата, че сред многото дарби, получени от боговете, е и тази да бъде лесно разбиран. — Когато баща ти беше проскрибиран, брат ти вече беше навършил пълнолетие, затова си запазва гражданството. С тази подробност, че не може да наследи нищо от имуществото на баща ви, нито да се кандидатира за държавна длъжност. Но с теб нещата стоят различно.

— Защо? Защото съм момиче?

— Не, защото си малолетна. Полът ти няма значение. Има един закон, лекс Миниция де либерис, който казва, че децата на родител римлянин и родител неримлянин наследяват гражданството на родителя неримлянин. Това означава — поне според жреците, че ти не си римлянка, а чужденка.

Цинила се разтрепери, но не заплака. В големите й детски очи се четеше болка и разбиране.

— О! Това да не означава, че вече не съм твоя жена?

— Не, Цинила, не означава. Ти ще бъдеш моя жена, докато смъртта ни раздели, защото сме сключили брак според старите закони. Нищо не забранява на един римлянин да се ожени за неримлянка, затова никой не може и да оспори брака ни. Това, което обаче се оспорва, е твоето гражданско положение — както и гражданското положение на всички деца на проскрибирани хора, които не са навършили пълнолетие в мига на проскрибцията. Разбра ли сега?

— Мисля, че да — отговори Цинила, но погледът й не издаваше голяма увереност. — Това означавали, че ако ти родя деца, те няма да бъдат римски граждани?

— Според лекс Миниция, да.

— О, Цезаре, колко ужасно!

— Ужасно е.

— Но аз съм патрицианка!

— Вече не си, Цинила.

— И какво мога да направя?

— Засега нищо. Но Сула знае, че трябва да изпипа законите си в това отношение. Остава ни да се надяваме, че за в бъдеще той ще позволи децата ни да бъдат римски граждани, дори и ти да не си. — Цезар я притисна към себе си. — Днес Сула ме извика и поиска да се разведем.

Най-накрая сълзите бликнаха от очите й. Макар и само осемнайсетгодишен, Цезар вече беше обръгнал на женски сълзи. Често му се беше случвало да слуша плача на жената, която напуска, защото му е омръзнала, или която сама го гони, защото е разбрала, че си има и други. Подобни сълзи го дразнеха, правеха го груб и невъздържан. Но сега Цинила плачеше от истинска мъка и ако Цезар се ядосваше на някого, това беше Сула, който беше докарал сълзите в очите на момичето.

— Всичко е наред, любимке моя — гушна я Цезар. — Няма да се разведа с теб, пък ако ще и самият Юпитер да слезе и да ми заповяда! И на хиляда години да стана, пак няма да се разведа с теб!

Тя се изкикоти и подсмръкна. Цезар избърса сълзите й с кърпата си.

— Няма защо да плачеш. Ти си моя жена и ще останеш такава, каквото и да се случи.

Тя го прегърна на свой ред през врата, сложи глава на рамото му и щастливо въздъхна:

— О, Цезаре, обичам те! Толкова е тежко да чакаш да пораснеш!

Подобна реакция го смая. Още повече го смая усещането за набъбналите й гърди, които го галеха през туника. Цезар опря брадичка в косите й, но внимателно я отдалечи от себе си, преди да е стигнал до онзи момент, при който всяко отстъпление е позорно.

— Юпитер няма човешка форма, та да слиза при нас — обясни Цинила като добро дете, което си е научило урока по религия. — Той е навсякъде, където е Рим. Затова и Рим е толкова велик и могъщ.

— Каква добра фламиника щеше да излезе от теб!

— Щях поне да се постарая… Заради теб. — Тя вдигна очи и изгледа мъжа си. — Щом Сула е поискал да се разведем, а ти си отказал, това означава ли, че ще те убие? Затова ли заминаваш, Цезаре?

— Той със сигурност ще се опита да ме убие, точно затова и заминавам. Ако остана в Рим, ще му бъде лесно да успее. Рим е пълен с неговите наемни убийци, а и никой не знае как точно изглеждат. Но в провинцията шансовете ми да оцелея са по-големи. — Започна да я люлее, както по времето, когато бе дошла да живее при тях. — Не трябва да се тревожиш за мен, Цинила. Дори Сула няма да успее да ме пречупи! А твоята задача е да не позволяваш на майка ми да се тревожи.

— Ще се опитам — обеща Цинила и го целуна по бузата. Още не й достигаше смелост и увереност да го целуне по устата, както правят големите.

— Чудесно! — зарадва се Цезар, остави я на пода и стана на крака. — Ще се върна, щом Сула умре.

Сбогува се и излезе.

Луций Декумий и синовете му вече бяха пред Квириналската порта. Две мулета чакаха да бъдат натоварени със сребърните монети. Отдалеч кожените кесии не личаха в дисагите: Луций Декумий бе натъпкал парите в калъфи за пергаментови свитъци.

— Надали си направил всичко това днес — усмихна се Цезар. — Така ли пренасяш собствената си плячка?

— Иди поговори с коня си — подкани го Декумий. — Но най-напред да ти подшушна нещо. Бургунд да товари в това време парите. — Той изгледа с такава злоба Бургунд, че огромният германец неволно отстъпи назад. — И да знаеш, разбойнико, че отдалеч не бива да се разбира изобщо, че вдигаш тежко. Искам да изглежда, така сякаш вдигаш перушина.

Бургунд кимна.

— Разбирам, Луций Декумий, като перушина.

— А ти ще сложиш останалия си багаж върху книгите… И ако момченцето реши да запрепуска в галоп, ти скачаш от гърба му и си стоиш при мулетата, ясно ли е?

Цезар беше прегърнал главата на коня си и тихо му нареждаше. Изчака багажът да бъде здраво вързан за самарите и чак тогава позволи на Бургунд да го качи на седлото.

— И умната, Паунче! — извика Луций Декумий срещу вятъра, от който очите му сълзяха. Подаде му ръка.

Цезар и сега не забрави добрите маниери: наведе се ниско, пое ръката на Декумий и я целуна.

— Бъди спокоен, татенце!

Скоро двамата с Бургунд се изгубиха зад пелената от сняг.

Германецът беше яхнал семейния кон на Цезарови, който струваше почти колкото Буцефал. Беше чистокръвна персийска порода, доста по-едър от конете, които се отглеждаха по бреговете на Средиземно море. Подобни животни рядко се срещаха из Италия, пък и не можеха да служат за друго, освен да носят на гърбовете си едри като тях ездачи. Мнозина земеделци или търговци биха гледали със завист подобен жребец и биха си мечтали да го впрегнат в кола или рало, защото конят е по-бърз и по-интелигентен от вола. Но за жалост персийските коне често сами се удушваха в хомота, защото при всяко по-рязко движение ремъците ги стягаха. За товарни животни персийските коне също не струваха, понеже изяждаха повече, отколкото би спечелил търговецът от търговията си. И все пак Бургунд се нуждаеше именно от такъв кон, тъй като обикновен не би могъл да го издържи под тежестта му.

Цезар поведе Бургунд и мулетата по пътя за Крустумерий. Въпреки мрака бегълците не си даваха миг почивка. Трябваше да оставят колкото се може по-голямо разстояние между себе си и Рим на Сула. Спряха се едва на другия ден. Вече бяха стигнали Требула, недалеч от първия планински хребет. Градчето беше малко, но се славеше с голяма странноприемница, шумът от която се чуваше отдалеч. Цезар никак не се зарадва на мръсотията и на спарения въздух вътре.

— И все пак хората ти дават покрив и легло за през нощта — разсъждаваше той на глас, докато двамата Бургунд обикаляха предложените им стаи. Щяха да им правят компания няколко овчарски кучета и половин дузина кокошки.

Разбира се, двамата пътници привлякоха вниманието на съседите си по маса, които бяха все местни хора.

— Има хляб с наденички — предложи съдържателят.

— Ще вземем и от двете — съгласи се Цезар.

— Вино?

— Вода — заяви младежът.

— Май си много млад да пиеш, а? — заинтересува се съдържателят, видимо недоволен. Заведението му печелеше от виното.

— Майка ми ще ме убие, ако близна и една глътка.

— Ами приятелят ти? Като го гледам, той е възрастен човек.

— Да, ама е умствено изостанал, а мен ако ме питаш, не ти и трябва да го виждаш пиян — с голи ръце разкъсва мечка. Веднъж претрепа два африкански лъва, за които преторът разчиташе, че ще бъдат гвоздеят на гладиаторския спектакъл.

Докато Цезар хвалеше така придружителя си, Бургунд гледаше в пространството, все едно не разбираше.

— У-ха! — отстъпи мъжът и бързо се отдалечи. Никой не смееше да закача Цезар, когато Бургунд му правеше компания, затова двамата можаха спокойно да се навечерят на отделна маса. Доколкото Цезар установи, местната забава се състоеше в това най-младият от компанията да бъде наливан с вино и околните да се обзалагат колко ще успее да издържи.

— Това е то, животът на село! — отбеляза Цезар. А иначе Рим е на един ден път и тия герои имат право всяка година да гласуват в Народното събрание. Да не говорим, че гласовете им имат стойност, понеже господата принадлежат на селските триби. Като си помисля колко хитреци от Рим, дето познават добре политиката, трябва безпомощно да гледат как тези тук гласуват вместо тях… Не е честно!

— Те дори не могат да четат — съгласи се Бургунд. После се поусмихна. — Толкоз по-добре, Цезаре, никой няма да се заинтересува от дебелите ни свитъци.

— Така е. Но къщата е пълна с комари!

— Зимно време се прибират по къщите — обясни Бургунд. — Тук е такава жега, че яйца можеш да си свариш.

Наистина, беше доста задушно, тъй като в тясното пространство се бяха наблъскали доста хора, а в каменното огнище до стената беше напален буен огън. Личеше си, че в Требула хората не обичат да им е студено.

Ако тъмните ъгли гъмжаха от комари, леглата гъмжаха от бълхи и дървеници. Цезар прекара нощта на твърдия стол и накрая благодареше на боговете, че е дошло утрото, за да се махне от това ужасно място. След себе си остави местните да гадаят защо ли двамата с исполина са избрали точно това време на годината за пътешествие. И изобщо що за човек беше този странен младеж.

— Ще да е от висшето общество! — разсъждаваше съдържателят.

— Най-вероятно е проскрибиран — предположи жена му.

— Много е млад за това — възрази непознат клиент, който се бе разминал на изхода с Цезар. Изглеждаше да е човек от големия град. — Освен това, ако Сула ги преследваше, двамата щяха да изглеждат доста по-уплашени.

— Тогава отива на някого на гости — заключи жената на съдържателя.

— Много е вероятно — отбеляза чужденецът, но после добави: — И все пак, струва си да поразпитаме. Човек трудно би ги сбъркал тия двамата. Ахил и Аякс, един до друг — личеше си, че непознатият не е съвсем прост. — Това, което на мен ми направи впечатление, бяха конете. Струват цяло състояние! Мирише на много пари, така да знаете.

— Може би е собственик на стада в Реате — предположи съдържателят. — Оттам ще са и конете.

— Има вид на римлянин от Палатина — отвърна непознатият, който ставаше все по-подозрителен. — На някой от знатните фамилии. Да, около тия двамата мирише на много пари.

— Е, дори да има пари, не ги е взел със себе си — отбеляза с известно съжаление съдържателят. — Знаеш ли какво са натоварени мулетата? С книги! Цели дисаги книги. Странни хора…

Колкото повече се изкачваха в прохода край връх Фисцел, толкова по-лошо ставаше времето. Най-накрая, след още един ден, прекаран на открито, Цезар и Бургунд се озоваха в Нерса.

Майката на Квинт Серторий беше от трийсет години вдовица, затова приличаше повече на стара мома. Всеки път, като я видеше, Цезар се сещаше за покойния Скавър Принцепс Сенатус, защото и тя като него беше дребна, слаба, объркана и със съвсем рядка косица. Но подобно на Скавър и тя имаше нещо красиво у себе си — същите като неговите жизнени зелени очи. Това, че крехка жена като нея е успяла да износи здравеняка Квинт Серторий, будеше най-малкото удивление.

— Той е добре — обясняваше старицата на Цезар, докато редеше домашни лакомства пред него на старата маса. В провинцията хората не се излежаваха като римляните в града — мъже и жени седяха на столове и се хранеха на обща маса. — Да се наложи като управител на Испания не се оказа трудно, но сега, след като Сула се обяви за диктатор, синът ми очаква големи проблеми. — Тя дори се изкиска лукаво. — Няма значение, Сула ще има доста грижи. Синът ми не е като онова бедно момче, младия Марий. Много го глезеше добрата Юлия, а бащата все го нямаше вкъщи да го строи, както трябва. То и твоят баща все отсъстваше, Цезаре, но майка ти не те е глезила, нали?

— Не, Рия — усмихна се той.

— Няма значение. Квинт Серторий обича Испания, винаги я е обичал. Преди години двамата със Сула живяха сред германците. Той си беше хванал германка за жена и синът му сега живее в Оска, така поне ми пише. Радвам се за него. Иначе никой няма да остане, щом той си отиде.

— Трябва да се ожени за римлянка — възмути се Цезар. Рия дрезгаво се засмя.

— Не и той! Не и моят Квинт Серторий! Той не обича жените. Беше се хванал с германката само защото трябвало да е женен, за да стане част от племето. Не, той жени не обича… — Тя присви устни и замислено поклати глава — Не обича и мъже.

Разговорът им се въртеше все около Квинт Серторий, но най-накрая на самата Рия й омръзна да се занимава единствено със сина си и попита Цезар какво го води при нея.

— Бих се радвала да останеш при мен, но много хора знаят, че сме близки, а и ти не си първият беглец, когото приютявам. Навремето Марий ми беше пратил не друг, а самия цар на волките тестосаги, Копил се казваше. Много мил човек! И много възпитан за варварин. Разбира се, след триумфа на братовчеда удушиха Копил в Карцера в Рим. Мен това обаче не ми попречи да си свия малко гнезденце с парите покрай гостенина. Колко години престоя в дома ми? Четири, доколкото си спомням… Братовчедът Марий винаги е бил щедър човек. Даде ми цяло състояние като награда, а аз и без пари щях да го направя. Копил беше компания… Виж, Квинт Серторий никога не се задържа у дома. Предпочита да воюва. — Рия вдигна рамене и стана. — Познавам едни хора, които живеят в планините… Оттук по посока на Амитерн. Ще се радват да изкарат някоя допълнителна пара, освен това можеш да им имаш доверие. Щом ти казвам, значи е така. Когато си готов за път, ще им напиша писмо, в което ще им дам нужните указания.

— Значи още утре — зарадва се Цезар. Но старицата поклати глава.

— Не и утре! Нито вдругиден. Очаква се голяма виелица. Няма да намериш пътя. Германецът ти ще пропадне в леда на някоя река. Ще трябва да останеш у дома, докато зимата не се уталожи.

— Уталожи?

— Имам предвид първите виелици, които донасят големия студ. Щом студът се настани из планините, пътищата стават отново безопасни. На конете ще им е тежко, но ще се оправиш. Нека германецът язди отпред, копитата коня му са големи, животното ще се хлъзга по-малко по снежната кора. Що за идея да домъкнеш коне посред зима! Не си много съобразителен, Цезаре.

— И майка ми така казва — отвърна младежът.

— Защото тя е съобразителна. Сабините са познавач на коне, веднага ще хвърлят око на твоя. Толкоз по-добре, че отиваш на самотно място, там няма да има любопитни очи. — Рия се усмихна. — Но ти си само на осемнайсет, ще поживееш, ще се научиш!

Следващото утро доказа, че тя е била права за времето; снегът продължи да се сипе на парцали, докато целият град не потъна в дълбоки преспи. Ако Цезар и Бургунд не се бяха захванали с лопатите, уютната къща на Рия щеше да се изгуби в снега и дори германецът не би могъл да отвори вратата. Снеговалежът продължи цели четири дни, но най-накрая облаците се разкъсаха.

— На мен зимата ми харесва — обясняваше Рия, докато им помагаше да подредят сламата в обора. — В Рим студеното време е крайно неприятно, а идните няколко години зимата ще бъде все студена. Но тук температурата не е толкова важна, защото е сухо и чисто.

— Трябва да замина възможно най-скоро — напомни й Цезар.

— Като гледам колко изяжда германецът и колко зоби конят му, ще се радвам по-скоро да ви изпратя — съгласи се майката на Серторий. — Не, не утре. Може би вдругиден. Стане ли проходим пътят между Рим и Нерса, за теб ще бъде опасно. Ако Сула си спомни за мен — а би трябвало, със сина ми добре се познават, — веднага ще прати убийците си насам.

Но не било съдено гостите на Рия да си заминат толкова бързо. В нощта преди предвиденото заминаване Цезар се разболя.

— На мен това не ми харесва — сподели Рия. — Чувам, че тракаш със зъби, но да беше малария, вече щеше да премине. — Тя сложи ръка на челото му и изтръпна. — Та ти целият гориш! Боли ли те главата!

— Много — промълви Цезар.

— Тогава никъде няма да заминаваш. Погрижи се за него, германецо! Помогни на господаря да си легне.

Младежът остана в леглото. Треската го изгаряше, суха кашлица раздираше гърдите му, боеше го глава, не можеше да поеме никаква храна.

— Малария — отсъди и знахарката, която бяха повикали.

— На мен не ми прилича на малария — възрази Рия. — Маларията идва на пристъпи, а с него не е така. При това, ако беше малария, щеше да се поти.

— Малария е, Рия. Онази, дето не я знаем каква е.

— Значи ще умре!

— Той е силен — успокоя я знахарката. — Давай му да пие повече, друго не знам какво да те посъветвам. Вода със сняг, това е.

Сула се канеше да прочете писмото, което му пращаше Помпей от Африка, когато Хризогон се появи наплашен на вратата.

— Какво има? Зает съм, искам да прочета това тук!

— Господарю, някаква дама иска да те види!

— Кажи й да си върви.

— Не мога, господарю!

Диктаторът изведнъж изгуби интерес към писмото; остави свитъка на масата и изгледа изумен роба.

— Не знаех, че някой може да се окаже по-нахален и от теб! Целият трепериш. Да не те е ухапала?

— Не, господарю — отговори слугата. — Но това не означава, че няма да ме убие.

— Охо! Мисля, че трябва да говоря с госпожата. Тя има ли си име? Изобщо смъртна ли е?

— Казва се Аврелия.

Сула помълча и накрая заяви:

— Не, още не съм във форма.

— Да я доведа ли?

— Не. Кажи й, че не искам да я виждам — заяви, но така и не посегна обратно към писмото; интересът му към Помпей се беше стопил окончателно.

— Господарю, тя отказва да си тръгне, преди да е говорила с теб!

— Тогава нека слугите я изнесат насила.

— Опитах се да ги накарам, но те не смеят да я докосват.

— Така и трябва! — съгласи се Сула и затвори очи. — Добре, Хризогон, нека влезе. — Аврелия се появи на вратата, той спокойно й посочи да седне.

Тя седна на стола пред прозореца. Сула за сетен се увери как времето се отнася различно с хората. В щабквартирата край Теан беше мрачно и той не бе имал възможност да я види добре. Сега жената беше застанала на светлината и той можеше спокойно да се опие от гледката. Беше отслабнала, което би трябвало да я загрози, но вместо това я правеше още по-красива. Розовите петънца, които навремето издайнически се появяваха на бузите й, бяха изчезнали, придавайки й вид на мраморна статуя. Косата й още не бе започнала да се прошарва, нито пък Аврелия бе имала глупостта да я реши по начина, типичен за застаряващите дами. Все още я вдигаше на кок, който подчертаваше острите черти на лицето й. А и очите й бяха все така красиви под дългите черни мигли и гъстите черни вежди. Твърдият им поглед също не се беше променил.

— Предполагам, че идваш заради момчето — облегна се Сула назад.

— Именно.

— Тогава говори! Аз те слушам.

— Да не би всичко да е заради това, че прилича на твоя син?

Той изведнъж изтръпна и отмести поглед встрани. Сведе очи към писмото на Помпей и изчака болката да попремине.

— Признавам, че изпитах известен шок при срещата си с него, но не е заради сина ми.

Събра смелост и отново впи безизразния си поглед в лицето й.

— Аз харесвах сина ти, Луций Корнелий.

— Но това не е причина да ти угаждам, Аврелия. Момчето умря преди много години. Свикнах да живея с тази мисъл.

— Значи знаеш какво искам.

— Естествено. Искаш да пожаля твоя син, нищо че боговете не пожалиха моя.

— Не можеш да виниш сина ми за това!

— Ще виня, когото си пожелая! Аз съм диктаторът! — изкрещя Сула.

— Глупости! Дошла съм тук, за да поискам милост за сина си, който не заслужаваше навремето да стане жрец, а днес не заслужава да бъде убит!

— Съгласен съм, че не е бил роден за свещеник. Но е станал. На твое място бих се радвал, че синът ми се е издигнал до подобна чест.

— С баща му не сме искали момчето да бъде фламин Диалис. Принуди ни самият Марий в разгара на кървавата баня. — Аврелия си позволи да направи гримаса на отвращение. — Марий принуди и Цина да даде дъщеря си за жена на сина ми. Последното, което Цина би пожелал на детето си, е да го види жрица на Юпитер!

Сула смени темата:

— Гледам, че си се отказала от шарените дрехи, които толкова харесваше навремето. Това безцветно нещо на гърба ти създава бледа представа за прелестите ти.

— И това са глупости! — ядоса се Аврелия. — Не съм дошла тук да ти се харесвам. Дошла съм да се моля за сина си!

— С голяма радост бих пожалил сина ти. Но той самият знае как да постъпи. Просто трябва да се разведе с дъщерята на Цина.

— Той не иска да се развежда.

— Защо не иска? — изкрещя отново Сула. — Защо не иска?

Аврелия този път леко се изчерви.

— Защото ти, наивнико, му даде да разбере, че това е начинът да се отърве от омразното жречество! Не желае да се разведе и да остане цял живот фламин Диалис. По-скоро е готов да умре!

Сула зяпна удивен.

— Какво?

— Ти си глупак, Сула! Глупак! Цезар никога няма да се разведе!

— Не смей да ме обиждаш!

— Ще говоря каквото искам, зло старче такова!

Настъпи неловко мълчание. Колкото повече Аврелия се ядосваше, толкова повече Сула се успокояваше. За малко се обърна към прозореца, но веднага се извърна обратно към нея. В погледа му се четеше нещо повече от гняв или обида.

— Да започнем отначало — предложи той. — Ако никой от вас не е искал Цезар да стане фламин Диалис, тогава защо Марий го е накарал?

— Заради онова предсказание — отговори Аврелия.

— Да, чувал съм за него. Марий ще бъде седем пъти консул, ще го нарекат Третия основател на Рим. Той обичаше да го повтаря.

— Но това не е цялото предсказание. Имало е още нещо, което той не беше споделил пред никого, преди лудостта да го обхване съвсем. Тогава признал пред малкия Марий, който го споделил с Юлия.

Сула седна на стола си и се навъси.

— Говори.

— Втората част от предсказанието се отнасяла до сина ми Цезар. Старата Марта предрекла, че именно той щял да бъде най-великият римлянин за всички времена. И Гай Марий й повярвал. Натовари Цезар с жречеството, за да не може той да ходи на война и да се издигне в политиката.

— Защото човек, който не може да води войската и следователно не може да се кандидатира за консул, никога няма да засенчи Гай Марий — кимна Сула. — Умник е бил Марий! Правиш своя съперник жрец на Юпитер и го отстраняваш завинаги от играта! Никога не съм предполагал, че старото животно може да е толкова хитро.

— О, той винаги е бил хитър!

— Интересна история — заключи диктаторът и взе писмото от масата. — Можеш да си вървиш. Изслушах те.

— Искам да помилваш сина ми!

— Не и преди да се разведе с дъщерята на Цина.

— Няма да го стори.

— Тогава няма какво повече да ти кажа. Върви си, Аврелия.

Налагаше се да опита още веднъж заради сина си:

— Аз веднъж плаках за теб. И на теб ти хареса. Сега ми се ще пак да заплача, и то пак заради теб. Но сега няма да ти хареса. Защото ще оплаквам безвъзвратната загуба на един велик човек. Защото вместо него виждам едно нищожество, което няма свян да желае смъртта на деца. Дъщерята на Цина е на дванайсет години. Синът ми осемнайсет. Двамата са още деца! А в това време е вдовицата на Цина върви с гордо вдигната глава из улиците на Рим, защото е омъжена за друг и този друг е твой човек. Синът на Цина е оставен без средства, няма друг избор, освен да напусне страната. А и той е още дете. Докато вдовицата на Цина живее в охолство и разкош, а тя не е дете. — Аврелия злобно се изсмя. — Разбира се, Ания е червенокоса. Може би носиш кичури от нейната коса върху плешивото си теме?

След което се обърна и излезе от стаята.

Хризогон веднага дотърча да разбере какво се е случило.

— Искам да намериш един човек — заповяда Сула, очевидно в ужасно настроение. — Да го намериш, Хризогон, не да го убиваш.

Гъркът изгаряше от любопитство да разбере какво се е случило между господаря му и тази необикновена дама. В едно беше сигурен — някога не са били безразлични един към друг, но знаеше, че нищо няма да научи.

— Става дума за някоя частна сделка, така ли да разбирам? — попита той Сула.

— Много добре се изрази! Да, точно така, частна сделка. Два таланта награда за човека, който ми издаде местопребиваването на Гай Юлий Цезар, фламин Диалис. Той трябва да бъде доведен при мен, без да падне и косъм от главата му! Искам да съобщиш, на когото трябва, Хризогон. Никой да не смее да убие фламин Диалис. Просто искам да го доведат при мене. Ясно ли е?

— Разбира се, господарю — съгласи се Хризогон, но така и не помръдна. Само дискретно се покашля.

Сула вече бе разгърнал писмото, но все пак му обърна внимание.

— Кажи.

— Направих план, господарю, както ти ми беше наредил, когато те помолих да ме назначиш за отговорник по въпросите с проскрибциите. Освен това ти намерих подходящ слуга, ако благоволиш да разговаряш с него; ако си съгласен да ми връчиш въпросната длъжност…

Сула не му се усмихна много мило.

— Ти май наистина мислиш, че можеш да се справиш, с две задачи едновременно? При условие, че ти осигуря, заместник в къщата.

— Наистина е най-добре да се заема лично и с двете задачи, господарю. Бъди така добър да прочетеш плана ми. Ще ти докажа убедително, че добре разбирам същността на тази длъжност. Защо да наемаш някой професионален служител от хазната, който ще се бои да се допитва лично до теб по трудните въпроси, а в същото време ще се ограничава от професионални скрупули и принципи и ще загърби чисто деловите аспекти на службата?

— Ще помисля и ще ти отговоря — каза Сула и отново взе писмото на Помпей. Изчака с безизразен поглед доскорошният роб да се отдалечи и накрая кисело се усмихна. Отвратително създание! И все пак, разсъждаваше Сула, подобна длъжност изискваше и подобен човек — изверг. Такъв, на когото да има доверие. Ако Хризогон се заемеше с проскрибциите, Сула можеше да е сигурен, че никой няма да отиде твърде далеч с тяхното изпълнение. Без съмнение Хризогон щеше да се опита да запази голяма част от средствата за себе си, но само той можеше да знае, че подобни злоупотреби не бива да засягат в никакъв случай политическия авторитет на диктатора. Деловата страна на проскрибциите трябваше да изглежда възможно най-чиста и почтена: имотите — да се разпродадат, парите, скъпоценностите, мебелите, произведенията на изкуството, дяловете в търговските дружества — да отидат за сметка на държавата. Сула не можеше лично да се заеме с тази работа, затова друг трябваше да я свърши вместо него. Хризогон беше прав. По-добре той, отколкото някой чиновник от хазната. Дай им работа на тях и бъди сигурен, че няма да бъде свършена. А Сула искаше всичко да мине възможно най-бързо. И в същото време — никой да не се усъмни, че самият диктатор се е възползвал от положението. Хризогон беше формално освободен от робство, но все така оставаше зависим от бившия си господар; и твърде добре го познаваше, за да разчита на милост, в случай че злоупотреби с доверието му.

Доволен, че е разрешил най-големия проблем около проскрибциите, Сула най-после се зае с писмото от Помпей.

„Римска Африка и Нумидия са умиротворени и спокойни. Задачата ми отне четиридесет дни. Напуснах Лилибей в края на октомври и заедно с шест легиона и две хиляди души конница отплавах за Африка. Оставих Гай Мемий да се грижи за Сицилия. Сметнах, че не е необходимо да оставям гарнизони. Още с пристигането си на острова бях започнал да събирам флота и до края на октомври разполагах с повече от осемстотин плавателни съда. Винаги съм обичал добрата организация, защото пести време. Точно преди да отплавам, пратих посланик до мавританския цар Богуд, който напоследък държи войската си в Йол, което е по-близо до нашите владения от Тингис. Богуд управлява цялото си царство от Йол, а в Тингис е оставил друг цар, по-нискостоящ, да го замества. Казва се Аскалис. Всички тези промени се дължат на междуособиците в Нумидия. Някой си принц Ярбас е узурпирал трона на цар Хиемпсал. Пратеникът ми даде напътствия на цар Богуд да напусне Нумидия. Стратегията ми се състои в това цар Богуд да притисне до такава степен Ярбас от запад, че той рано или късно сам да падне в капана ми на изток.

Разделих войската си на две части: едната настаних в някогашния Картаген, а другата — в Утика. Втората половина командвах лично. Щом стъпихме на твърда земя, седем хиляди войници от армията на Гней Ахенобарб се предадоха доброволно, което аз взех за добро знамение. Ахенобарб реши веднага да ме нападне. Страхуваше се, че ако се забави, още от войниците му ще дезертират. Беше разгърнал армията си в далечния край на един дол, навярно с надеждата да ме хване из засада. Но аз се изкачих предвидливо на една височина и забелязах строените войски. Така че не попаднах в капана. Започна да вали (зимата е дъждовният сезон в Африка) и аз се възползвах от времето. Спечелих голямо сражение и войниците ми ме обявиха за император на бойното поле. Но Ахенобарб успя да се измъкне невредим заедно с три хиляди души войници. Войниците продължаваха да ме хвалят, но аз им наредих да млъкнат и да изчакат по-подходящо време. Хората ми се съгласиха и спряха с възгласите. Всички се втурнахме срещу лагера на Ахенобарб, превзехме го и избихме враговете. Едва тогава позволих да бъда обявен за император.

След това продължих към Нумидия. Всички твои врагове на територията на римската провинция ми бяха предадени почти незабавно. Наредих да бъдат екзекутирани в Утика. Научил, че аз приближавам от изток, а цар Богуд — от запад, узурпаторът Ярбас веднага се скрил в Була Регис — град нагоре по течението на река Баградас. Разбира се, стигнах до крепостта много преди Богуд. В мига, в който застанах пред портите на Була Регис, те се отвориха и Ярбас ми беше предаден. Наредих незабавната му екзекуция. Заедно с него убих и някакъв велможа на име Масиниса. Върнах цар Хиемпсал на престола в Цирта. Дори ми остана време да се отдам на лов на диви зверове. В страната има всякакъв дивеч — от слонове до някакви огромни същества, приличащи на волове. В момента ти пиша тези редове от военния си лагер в Нумидия.

Възнамерявам скоро да се прибера в Утика. Както вече споменах, за четиридесет дни успях да подчиня цяла Северна Африка. Не е нужно да оставяме войска в провинцията. Можеш спокойно да пратиш управител. Ще се кача заедно с шестте си легиона и конницата на корабите, с които дойдох, и ще отплавам за Тарент. Оттам ще се насочим по Апиевия път към Рим, защото бих желал да получа право на триумф. Войската ме обяви за император на бойното поле, следователно триумфът ми се полага. Умиротворих Сицилия и Африка в срок от сто дни и унищожих всички твои врагове. Освен това съм спечелил достатъчно плячка, за да имам какво да изложа по време на шествието.“

Докато стигне до края на писмото, Сула вече се заливаше от смях. Чудеше се дали му е по-забавен начинът на изразяване на Помпей, или може би нахалството му.

Защо не информацията за това, че зимата е дъждовният сезон в Северна Африка, а Була Регис се намира по горното течение на река Баградас — Помпей все трябваше да знае, че Сула е прекарал години в Африка и лично е пленил цар Югурта. След някакви си четиридесет дни, прекарани в Африка, Помпей вече всичко знаеше. Колко пъти бе написал, че е обявен за император от войската? Какъв самохвалко!

Сула взе лист хартия и започна да пише отговор до Помпей; това беше писмо, за което дори личният секретар на диктатора не биваше да знае.

„С какво удоволствие прочетох писмото ти! Благодаря ти за любопитните подробности от живота в Северна Африка, които бе така добър да споделиш с мен. Трябва да се опитам на свой ред да посетя този край на света, ако не за друго, за да видя с очите си тези огромни животни, които напомняли на волове. И аз като теб знам как изглежда слонът, ще се сетя, ако го срещна.

Поздравления. Колко бързо си вършиш работата! За четиридесет дни. Доколкото си спомням, Месопотамия е стояла навремето четиридесет дни под водата на потопа.

Знам, че мога да ти имам доверие, щом твърдиш, че нито Африка, нито Сицилия се нуждаят от гарнизони. И все пак, скъпи Помпей, някои условности трябва да се спазват. Затова ти заповядвам да оставиш пет от шестте си легиона в Утика и да се върнеш в Рим само с един. Нямам предпочитания кой точно, ти все трябва да си имаш любимци. Като споменах думата «любимци», оказва, че и ти си сред любимците на Съдбата!

За нещастие не мога да ти позволя да отбележиш триумф. Въпреки че войниците ти на няколко пъти са те провъзгласили за император на бойното поле, триумфът е церемония, която може да се разреши само на римски Сенатор, който е достигнал най-малкото преторска длъжност. Има много войни да печелиш в идните години, все някога ще си получиш и триумфа.

Нека ти благодаря за бързия колет със зрителните, слуховите, вкусовите и обонятелните органи на Карбон. Моята радост от факта, че Карбон е мъртъв и Рим няма консули, веднага си пролича. Колко мъдро от твоя страна да я накиснеш в оцет! Благодаря ти и за Соран. И за Брут Старши.

Имам обаче една малка забележка, скъпи ми Помпей. При условие, че си прибягнал до такава варварска саморазправа с Карбон, ще ми се да беше предпочел по-дискретен начин. Започвам да вярвам на поговорката, според която трябва да одереш кожата на пиценец, за да видиш пред себе си гал. След като си решил да се облечеш в тога претекста и да седнеш на съдебния трибунал, обкръжен от ликтори, ти вече си избрал да действаш по римски. Но не си го сторил. След като си измъчвал горкия Карбон в продължения на часове на слънцето, с господарски тон си му заявил, че не заслужава съдебен процес, затова си наредил незабавната му екзекуция. Няколкото дни преди смъртта си той е бил поставен в ужасни условия и се е хранел с лоша храна. И все пак, след като изрично те е помолил да се облекчи преди смъртта си, ти си му отказал!

Откъде знам всичко това ли? Имам си източници. Ако ги нямаше тях, едва ли щях да стана римски диктатор. Ти си още млад и си направил една тактическа грешка: след като знаеше, че искам смъртта на Карбон, си решил, че нямам време да се интересувам от него. Донякъде си бил прав. Но консулът е винаги достатъчно важен, за да се интересувам от съдбата му. Карбон е бил законно избран римски консул в мига на своята смърт. Нека запомниш за в бъдеще, скъпи Помпей, че консулът заслужава почтително отношение, пък дори да се нарича Гней Папирий Карбон.

Та като минах на въпроса с имената, научавам, че този варварски инцидент, състоял се на агората в Лилибей, ти е донесъл нов прякор. Това си е от голяма полза за онези нещастници, които нямат трето име да си прикачат след родовото, а, Помпей Без третото име? И как са те кръстили: Адулесцентул Карнифекс. Юноша-касапин. Мисля, че това име чудесно ти подхожда, Касапине! Явно не си се отказал от семейния занаят.

Та да повторя: пет от шестте легиона ще останат на гарнизон в Утика и там ще изчакат новия управител. Ти самият си свободен да се върнеш у дома. Очаквам с нетърпение скорошната ни среща. Ще си поговорим за слоновете и ще имаш случай да ме понаучиш на още някоя особеност от живота в Африка.

Трябва също така да ти поднеса съболезнования за смъртта на Публий Антистий Вет и съпругата му — твоите тъстове. Трудно е да се отгатне защо Брут Дамазип е включил Антистий сред жертвите си. Но, разбира се, самият Дамазип е мъртъв, наредих да го екзекутират незабавно. Но в интимна обстановка, Помпей Адулесцентул Карнифекс, в съвсем интимна обстановка…“

Това беше писмо, което достави удоволствие на автора си Сула! Но сетне трябваше да помисли как всъщност да постъпи с Юношата-касапин и веждите му отново се свъсиха. Този младеж трудно щеше да се откаже от нещо, щом веднъж реши да го получи. А това в момента се оказваше мечтаният триумф. Човек, който има наглостта да се разположи в римска тога насред площада на един гръцки град, да се наобиколи с ликтори, каквито по закон не заслужава, и накрая да се прояви като последния варварин — такъв човек трудно би се примирил с ограниченията, които поставя римският триумфален протокол. Може би дори Сула съзнаваше, че малкият касапин е достатъчно хитър, за да се сдобие със своя триумф начин, който да превърне отказа в опасно начинание. Сула започна да крои нови планове. Накрая отново се усмихна и когато секретарят му се появи на вратата, от гърдите му се изтръгна неволна въздишка — господарят беше в добро настроение!

— А, Флоскул! Тъкмо навреме. Седни и вземи някоя от количките. В момента съм в толкова добро настроение, че съм готов да сипя щедри подаръци. Дори в полза на онзи прекрасен човек, Луций Лициний Мурена, който управлява Римска Азия от мое име. Да, реших да му простя за неоправданите военни действия срещу Митридат и още повече — за неоправданите рискове, на които подложи моето велико дело. Мисля, че недостойният Мурена все пак може да се окаже достоен да ми свърши някоя важна работа. Затова ще му пишеш, за да му съобщиш, че го чакам незабавно в Рим и че му разрешавам да проведе триумф. След това ще пишеш и на Флак и ще му заповядаш да се върне веднага и да отпразнува триумф. Нека всеки от тях да води най-малко два легиона със себе си…

Сула започна да диктува, а секретарят записваше желанията му. Беше забравил за мъчителния разговор с Аврелия. Дори не си спомняше за своенравния фламин Диалис. Един друг младеж, доста по-опасен за момента, трябваше да бъде отстранен. Защото опреше ли ножът до кокала Малкият касапин се оказваше същият хитрец като Сула.

Както Рия бе предрекла, зимата се беше настанила окончателно из планините, слънцето се завърна в яркосиньото небе, но студът остана. Това означаваше, че старият Път на солта към Рим, също както връзката с Реате и тази през планинското било с долината на Атерн са отворени.

За Цезар всичко това беше без значение, защото състоянието му от ден на ден се влошаваше. В началото на болестта, когато идваше в съзнание, на няколко пъти се бе опитал да стане от леглото и да замине. Но щом стъпеше на пода, тялото му се сковаваше, а главата му се замайваше при всяко движение. Чувстваше се като дете, което още не е проходило. На седмия ден започна все по-често да се унася в сън и накрая потъна в забрава.

Тогава на вратата на Рия потропа Луций Корнелий Фагитес, придружен от непознатия, който беше забелязал Цезар и Бургунд при заминаването им от странноприемницата в Требула. Съвсем сама (Бургунд беше излязъл да сече дърва), Рия не можеше да спре двамата мъже.

— Ти си майка на Квинт Серторий, а този тук, дето спи, е Гай Юлий Цезар фламин Диалис — установи Фагитес.

— Не спи. Болен е и е в безсъзнание.

— Значи спи.

— Има разлика. Никой не може да го събуди. Разболял е от най-страшната малария, което означава, че ще умре.

Това вече не беше добра новина за Фагитес — възнаграждение щеше да получи само онзи, който отведеше Цезар жив.

Подобно на другите наемни убийци на Сула, всички до един освободени негови роби, и Луций Корнелий Фагитес не страдаше от скрупули. Беше строен, красив грък на около четиридесет години — един от онези наплашени от мизерията хора, които доброволно се продаваха в робство, само и само да избягат от разорената си родина, Фагитес се беше вкопчил в Сула и накрая за награда получи правото да води една от хайките. За времето преди да дойде при болния Цезар, вече беше събрал четиринадесет таланта сребро само от убийства на проскрибирани лица. Ако сега успееше да заведе при Сула младежа жив и здрав, талантите щяха да станат шестнайсет.

Реши да не осведомява Рия за истинската цел на посещението си. Вместо това се разплати с непознатия, който го беше довел при нея, и го отпрати. Ако момчето умреше, това нямаше да му донесе нищо от обещаната награда, но пък щеше да му позволи да присвои каквито пари беглецът носеше със себе си. Нямаше да е зле, правеше си сметката Фагитес, ако изнудеше старата жена да му предаде парите на младежа.

— Много добре — каза и извади огромен нож изпод дрехите си. — Така или иначе ще мога да му отрежа главата. След което ще си получа двата таланта.

— Нека те предупредя, мръсно животно такова — закрещя Рия в лицето му, че всеки момент ще се върне един човек, дето само с поглед ще те убие!

— А, германското говедо! Тогава най-добре, мамче, иди да го повикаш, докато е време. Аз ще приседна тук край леглото и ще правя компания на младия господар.

След което Фагитес наистина седна на ръба на леглото, притискайки острието на ножа до гърлото на спящия.

В мига, в който Рия изскочи през вратата, за да доведе Бургунд, Фагитес се върна при входната врата и я отвори: отвън, на поляната чакаха деветимата му съучастници, които водеше със себе си.

— Германският исполин е тук. Ще го убием, ако се наложи, но да си знаете, че ще има строшени кокали. Затова ще се опитаме да избегнем боя. Момчето е на смъртно легло, няма да ни е от полза — обясни Фагитес. — Ще се опитам обаче да измъкна пари от жената. Щом го направя, искам да ме пазите от германеца.

Фагитес се прибра вътре в къщата и застана с ножа над Цезар в очакване на Рия. Щом Бургунд го видя, заплашително изръмжа насреща му, но не посмя да пристъпи към леглото — остана на вратата.

— Чудесно! — посрещна го Фагитес. — Чуй сега какво жено. Ако имаш достатъчно пари в брой, може и да благоволя да оставя младежа. На поляната пред къщата чакат девет яки момчета, затова нищо не ми струва да прережа гърлото на младия господар. Разбираш ли?

— За мен е ясно, но не и за него. Бургунд не говори нито дума гръцки.

— Какво животно! Тогава ще водя преговорите чрез теб, жено. Имаш ли пари?

Рия застана за миг неподвижно. Чудеше се как е най-добре да постъпи. И накрая, понеже беше практична жена, не по-малко съобразителна от сина си, реши да се споразумее с Фагитес и да се отърве от него. Цезар наистина щеше да умре, преди Бургунд да е стигнал до леглото… А след това щеше да умре и Бургунд, а също и тя самата. Затова посочи купчината свитъци книги в ъгъла.

— Там — рече тя. — Три таланта.

Фагитес погледна към торбите и подсвирна от изненада.

— Три таланта! Прекрасно!

— Вземи ги и си върви. Остави момчето да си умре в мир.

— О, ще го оставя, майко, ще го оставя! — отвърна той, след което пронизително изсвири.

Хората му се завтекоха с мечове в ръце към вратата. Очакваха да заварят началника си в смъртна опасност, но вместо това ги посрещнаха неподвижните фигури на няколко души, наобиколили купища книги.

— Богове, какви тежки томове! — възкликна Фагитес щом установи, че не може да помръдне торбите. — Умен човек бил младежът. Неслучайно е станал фламин Диалис.

Когато книгите бяха отнесени навън, Фагитес стана от леглото.

— Довиждане! — сбогува се той и изчезна зад вратата. На поляната се чуваше пъшкане и скърцане, накрая множество железни подкови изтропаха по калдъръма и насипи тишина.

— Трябваше да ме оставиш да ги убия — каза Бургунд.

— Щях да те оставя, ако господарят ти нямаше да е първият убит — въздъхна старицата. — Е, няма да ги видим отново, не и докато не изпият парите, но тогава ще се върнат. Ще трябва да прекараш Цезар през планините.

— Той ще умре! — заплака германецът.

— Може и да умре, но ако остане тук, за него няма никакъв шанс.

Цезар лежеше спокоен. Беше слаб и изтощен.

— Жалко, че трябваше да дадем всички пари, защото нямам шейна, а на теб тя ще ти е нужна, за да го прекараш през планините. Знам един човек, който би ми продал шейна, но откакто Квинт Серторий беше проскрибиран, не разполагам с никакви средства. Щях и къщата си да изгубя, ако не я бях получила от баща си.

Бургунд слушаше мълчаливо, но най-накрая доказа, че е способен да разсъждава.

— Продай коня — предложи той и отново заплака. — Сърцето му ще се пръсне от мъка, като разбере, но нямаме избор.

— Добро момче си ти, Бургунд! — изрече Рия. — Няма да е трудно да продадем коня. Никой няма да ни плати истинската му цена, но все ще стигне за шейна и волове. Дори ще има с какво да платим на Приск и Гратидия да го настанят у дома си.

Така и сториха. Буцефал беше отведен в другия край на поляната, където го посрещна очарован новият му стопанин. Съседът не можеше да повярва на късмета си, че му предлагат подобно превъзходно животно за девет хиляди сестерции и не искаше да остави време на Рия да размисли.

Шейната струваше четири хиляди сестерции, двата вола — по още хиляда на глава, при това досегашният им собственик любезно предложи да си купи всичко обратно на пролетта срещу четири хиляди сестерции.

— Можеш да си я получиш и по-рано — отвърна мрачно Рия.

Двамата с Бургунд настаниха Цезар на шейната и го увиха добре.

— И да не забравиш да го преобръщаш от време на време! В такова време храната ще се запази по-дълго. Така ще му даваш заедно с водата и мляко от овцата ми — напътстваше Рия германеца. — Иска ми се да дойда с теб, но вече съм стара!

Остана да ги гледа как поемат нагоре по побелелия склон, докато окончателно се изгубиха от погледа й. После Рия се прибра в дома си и се приготви да заколи един от домашните си гълъби в жертва на семейната покровителка Венера, както и да поднесе дванайсет яйца на Телура и Сол Индигес, майката и бащата на целия италийски свят.

Пътуването до дома на Приск и Гратидия им отне осем дни, защото воловете се оказаха изключително мудни. Всъщност това беше от полза за болния Цезар, тъй като шейната, допълнително намазана с пчелен восък, се плъзгаше леко по гладкия сняг. От град Нерса на брега бегълците поеха по пътя, който се виеше нагоре. После започнаха да се спускат към долината на река Етерн.

Най-странното бе, че щом го изнесоха навън, Цезар започна да се възстановява. Пиеше по малко мляко, дори започна да отхапва от сиренето, което германецът му поднасяше. Но беше все така отпаднал и не намираше сила дори да говори. По пътя не срещнаха жива душа, затова нямаше и къде да потърсят подслон за през нощта.

Цезар дойде в съзнание, но известно време беше сънлив, както в началото на болестта. В известен смисъл, разсъждаваше Бургунд, това беше признак на подобрение. Но Цезар изглеждаше така, сякаш някое ужасно същество от подземния свят е изпило кръвта му, и не можеше дори ръка да помръдне. Проговори само веднъж.

— Къде е Буцефал? — попита. — Не виждам Буцефал!

— Трябваше да оставим Буцефал в Нерса, Цезаре. Сам виждаш по какъв път се движим. Конят нямаше да се справи. Но не бива да се тревожиш, той е при Рия.

Бургунд с облекчение установи, че Цезар се хвана на лъжата му.

Приск и Гратидия живееха на няколко километра от Амитерн. Бяха на възрастта на Рия и като нея почти не разполагаха с пари. Синовете им бяха загинали в Съюзническата война и нямаше кой да се грижи за тях. Затова когато получиха писмото на Рия и Бургунд им връчи трите хиляди сестерции, които представляваха цялото състояние на Цезар, двамата домакини посрещнаха с радост бегълците.

— Само че ако треската се върне, извеждам го навън да се охлади — предупреди Бургунд. — Щом напуснахме къщата на Рия и излязохме на студа, господарят започна да се чувства по-добре. — Той посочи шейната и воловете. — И това може да остане за вас. Ако Цезар оздравее, няма да има нужда от тях.

Но дали Цезар щеше да оздравее? И тримата, които се грижеха за него, нямаха представа, защото дните преминаваха, а състоянието му оставаше все същото. Понякога навън духаше леден вятър и снегът валеше в продължение на дни; сетне се показваше слънцето и всичко се вкочаняваше от студ, но Цезар дори не го забелязваше. Треската беше отминала, но подобрение нямаше, а и погледът му беше все тъй безжизнен и неразбиращ.

Към края на април времето се затопли и снеговете започнаха да се топят. По този край на Италия всички бяха на мнение, че са прекарали най-страховитата зима от десетилетия. За Цезар това беше най-ужасният период в живота му.

— Мисля — каза накрая Гратидия, която се падаше далечна братовчедка на Рия, — че Цезар ще умре, ако не го пренесем в град като Рим, където има лекари, лекарства и храна, каквато ние планинците не познаваме. Кръвта му е изгубила своята жизненост. Затова не може да се оправи. Не знам с какво да му помогна, а ти ми забраняваш да повикам човек от Амитерн да го прегледа. Затова е крайно време, Бургунде, да отидеш в Рим и да говориш с майка му.

Без да каже дума, германецът излезе от къщата и започна да оседлава персийския си кон; Гратидия едва свари да му даде малко храна.

— Чудех се защо не получавам новини — пребледня Аврелия. — Много съм ти задължена. Ако не си бил ти, синът ми вече да е умрял. А сега трябва да го върнем обратно в Рим, преди смъртта наистина да го настигне. Върви при Кардикса. В семейството отдавна чакат новини от теб.

Аврелия знаеше, че няма да постигне нищо сама срещу Сула. Щом като просбата й остана без отговор още преди Нова година, какво ли щеше да е сега, четири месеца по-късно. Проскрибциите продължаваха да вземат своите жертви, макар и с не такъв размах. Издаваха се нови закони, за някои чудесни, за други ужасни, всичко според гледната точка. Сула си имаше твърде много работа.

Когато Аврелия научи, че няколко дни след разговора им Сула е повикал при себе си Марк Пупий Пизон Фруги и му е заповядал да се разведе с Ания — вдовицата на Луций Корнелий Цина, — тя се осмели да се надява, че диктаторът ще пожали сина й. Но макар че Пизон Фруги се подчини и бързо се разведе с Ания, нищо друго не се случи. Рия й беше писала, колкото да я извести, че торбите с парите са отишли в ръцете на човек с подходящо име и че Цезар и Бургунд са заминали. Тя обаче не беше споменала за болестта на Цезар, а Аврелия реши, че липсата на новини е добра новина.

— Ще отида да говоря с Далматика — реши най-накрая. — Може би една друга жена ще ми подскаже как да смиля сърцето на Сула.

Жената на Сула, която беше пристигнала от Брундизий миналия декември, почти не се беше показвала на публично място. Някои разправяха, че била болна, други — че Сула нямал време за личен живот и я пренебрегвал; но никой още не бе казал, че си е намерил любовница. Затова Аврелия и написа кратко писъмце, с което молеше да я приеме, по възможност във време, когато Сула няма да си е вкъщи. Последното, Аврелия изрично спомена, се дължало само на страха й да не дразни излишно диктатора. Освен това помоли и Корнелия Сула да присъства на срещата, тъй като й се искало да поднесе уважението си на човек, когото познава отдавна, а не е виждала твърде дълго. Може би Корнелия Сула също щеше да й даде добър съвет.

Сула вече живееше в построената си отново къща над Големия цирк. Аврелия беше въведена в новия му дом, който още миришеше на мазилка и боя и чиито нови фрески, изписани във вулгарния стил на епохата, само времето щеше да прикрие. От вратата робът я преведе през просторен атрий и още по-просторна вътрешна градина, зад която бяха личните покои на Далматика. Двете жени се познаваха, но така и не се бяха сприятелили: Аврелия умишлено стоеше настрана от обществото на палатинската аристокрация, където се разпореждаха жените на най-знатните римляни. Криеше се в своята Субура, занимаваше се с делата си и малко се интересуваше от клюките, с които се забавляваха повечето римлянки.

В интерес на истината и Далматика странеше от хората. Твърде дълги години бе прекарала изолирана от обществото, в дома на възстария си и ревнив съпруг Скавър Принцепс Сенатус, твърде дълго самата тя беше обект на клюки, за да изпитва слабост към тях. След това се наложи заедно с цялото семейство да бяга при Сула в Ефес, Смирна и Пергам, да си гледа двамата близнаци и болния съпруг. Годините й бяха преминали в притеснения, нещастия, скука и носталгия по дома. Цецилия Метела Далматика така и нямаше да си възвърне младежките вкусове, нямаше да изпитва някогашното удоволствие да обикаля римските пазари, да ходи на комедийни представления, да се оплита в семейни интриги, скандали и в останалото време да се отдава на мързел. Освен това завръщането й в Рим беше само по себе си триумф — за нея бе достатъчно да знае, че е липсвала на Сула през годините на войната.

И все пак той, макар че я обичаше, не споделяше тайните си с нея. Ето защо Далматика не бе разбрала нищо за съдбата на младия фламин Диалис. Нещо повече, никога не беше предполагала, че точно Аврелия е негова майка. Колкото до Корнелия Сула, тя само си спомняше, че в детството си се е срещала по-често с Аврелия, която е била роднина на майка й. По-нататък Аврелия вървеше донякъде и с доста по-ясния спомен за първата мащеха на Корнелия — любимата Елия. Първият брак на Корнелия Сула — за сина на Квинт Помпей Руф, политически съратник на баща й — бе завършил трагично, след като младият й съпруг беше убит на Форума по време на бунтовете, с които народният трибун Сулпиций искаше да възпламенят цял Рим. Вторият й брак — с Мамерк, по-малкия брат на покойния Марк Ливий Друз — й беше донесъл най-сетне радостта от семейното огнище.

Всяка от трите жени се радваше да се види с другите две и имаше защо. След като и трите се смятаха за едни от големите хубавици на Рим, радостно бе да се уверят с очите си, че времето още не ги е лишило от красотата им. Аврелия беше най-възрастна — на четиридесет и две; Далматика беше на трийсет и седем, а Корнелия Сула — само на двайсет и шест.

— Започнала си да приличаш на баща си — обърна се Аврелия към Корнелия.

Сините очи на младата жена, които в действителност не приличаха много на тези на баща й, се изпълниха с игриви пламъчета.

— О, недей така, Аврелия! — засмя се Корнелия. — Кожата ми е здрава и не ми се налага да ходя с перука!

— Горкият — съгласи се Аврелия. — Сигурно му е много тежко.

— Така е — кимна Далматика. В очите й се четеше тъга. Трите се поразговориха на светски теми. Аврелия не общуваше често с видни аристократки, затова им даваше думата на тях и само от време на време се обаждаше. Далматика имаше четири деца — момче и момиче от първия си съпруг Марк Емилий Скавър и близнаците от Сула. Сега най-много я занимаваше голямата й дъщеря Емилия Скавра.

— Хубавото момиченце! — радваше се тя на дъщеря си и изглежда мисълта за нея я правеше щастлива. — Май вече е бременна, но още е рано да се каже.

— Тя за кого е омъжена? — попита Аврелия, която не следеше отблизо новините.

— За Мании Ацилий Глабрион. Двамата бяха сгодени от години, така беше настоявал още Скавър навремето. Традиционни връзки между двете семейства.

— Глабрион е добър човек — похвали го Аврелия, без да издава кой знае какво отношение; вътре в себе си тя го смяташе за надут самохвалко, който е само жалко копие на свестния си баща.

— Надут самохвалко — отсече Корнелия Сула.

— Хайде, хайде, знам, че не го харесваш, но Емилия Скавра го намира за напълно подходящ — защити дъщеря си Далматика.

— А как е малката красавица Помпея? — смени бързо темата Аврелия.

Корнелия Сула засия от гордост.

— Станала е още по-голяма красавица! Вече е на осем години и ходи на училище. — Корнелия беше дъщеря на Сула и като него беше откровена: — Разбира се, дъщеря ми е изключително загубено създание! Ще се радвам, ако научи дотолкова латински, че да умее да напише благодарствено писмо… Така или иначе гръцкият няма да й се удаде. Затова съм щастлива, че ще израсне красиво момиче. За жените е по-добре да са красиви, отколкото интелигентни.

— Така е, ако става дума да се намери подходящ съпруг — съгласи се доста сухо Аврелия, — но и една по-голяма зестра ще е от полза.

— О, Помпея ще има доста голяма зестра! — успокоя я младата майка. — Татко натрупа напоследък големи богатства, а пък и Помпея ще наследи каквото й се полага от страна на бащините й роднини. Помпей Руфите изведнъж станаха много мили с нас — не е като навремето, когато живеех като млада вдовица в дома им! Тогава знаеха как да ми отровят дните, но сега и те се мъчат да се сгреят на слънцето в нашия двор. Пък и ги е страх татко да не ги проскрибира и тях.

— Тогава ни остава да се надяваме, че Помпея ще си намери наистина достоен съпруг — кимна Далматика и изгледа Аврелия. — Радвам се, че те виждам, и се надявам, че мога да те причисля към приятелите си, от които имам голяма нужда… Но разбирам, че не си дошла на гости само от приятелски чувства и уважение. Целият град знае, че си твърде заета и не обичаш да си губиш времето. Какъв е този съвет, който искаш от нас, Аврелия? С какво мога да ти помогна?

И така, тя им разказа за тревогите си, без да издава силните си чувства.

— Трябва да направим нещо — каза най-накрая Далматика и въздъхна. — Напоследък Луций Корнелий има страшно много грижи на главата, а и се страхувам, че той никога не е бил любезен човек. — Тя смутено се размърда на стола. — Ти си била негова приятелка толкова време. Струва ми се, че щом дори ти не си могла да му повлияеш, аз съвсем не бих успяла.

— Искрено се надявам да грешиш — отвърна й Аврелия. — Той е идвал да ме посещава от време на време, но мога да те уверя, че между двама ни нищо сериозно не е съществувало. Ако нещо го е привличало към мен, то не е било така наречената ми красота. Може и да звучи твърде неромантично, но на него му харесваше способността ми да преценявам трезво нещата.

— Вярвам ти — усмихна се Далматика. Корнелия Сула се намеси:

— Е, сигурна съм, че имаме много да си кажем, но то няма да е от значение за това, което трябва да свършим днес. Ти си права, Аврелия, наистина не бива да се явяваш сама пред татко. Но все пак си длъжна да разговаряш с него отново. Колкото по-скоро, толкова по-добре. В момента е твърде зает със законодателната си дейност затова ще е най-добре до него да се обърне официална делегация. Жреци, роднини, весталките също. Мамерк ще ни помогне, аз ще говоря с него. Кои са най-близките роднини на Цезар, които не са в списъците с проскрибциите?

— Тримата Коти, моите братя.

— Много добре! Гай Кота е понтифекс, Луций Кота — авгур, което им придава и религиозна тежест. Мамерк ще се застъпи за теб, в това съм сигурна. Ще трябва да намерим и четири весталки. Най-напред Фонтея, разбира се, тя е главната. Освен нея Фабия, Лициния, а и Юлия дъщерята на Цезар Страбон. Тя дори е роднина на Цезар. Ти познаваш ли някоя от весталките?

— Не, дори Юлия Страбон не познавам — призна си Аврелия.

— Няма значение, аз ги познавам всичките. Остави на мен.

— А аз с какво мога да помогна? — обади се Далматика, донякъде засрамена от деловия тон на доведената си дъщеря.

— Твоята задача е да уредиш среща на делегацията с татко по някое време утре — каза Корнелия.

— Изглежда лесно, но не е. Той винаги е зает!

— Глупости! Твърде си стеснителна, Далматика, татко ще стори каквото пожелаеш за теб. Проблемът е, че ти никога нищо не желаеш, затова не знаеш какво удоволствие му доставя да ти услужва. Говори с него на вечеря. Няма от какво да се страхуваш — увери я дъщерята на Сула. След което се обърна към Аврелия: — Ще доведа всички по-рано. Така ще можеш да разговаряш с тях предварително.

— Какво да облека? — попита тя.

Корнелия Сула примигна от недоумение. Далматика също.

— Само питам — извини се Аврелия, — защото миналия път, като го посетих, той направи коментар как съм се облякла. И не ме хареса.

— Защо? — учуди се Корнелия.

— Мисля, че намери дрехите ми за твърде безцветни.

— Тогава облечи нещо шарено.

И така, на другия ден Аврелия разтвори дрешниците и започна да вади робите, които отдавна бе отхвърлила като неподходящи за достойна римска матрона. Синьо? Зелено? Червено? Розово? Лилаво? Жълто? Накрая се спря на една розова дреха, по-тъмна в долния си край.

Кардикса поклати глава.

— Така ще си точно като онази вечер, когато се беше натруфила, за да посрещнеш покойния Цезар у вуйчо си Рутилий Руф. Дори не изглеждаш остаряла!

— Натруфила ли, Кардикса?

— Нали се сещаш, като конете, които водят шествията по празници.

— Тогава най-добре да се преоблека.

— Не, няма да се преобличаш! Нямаш време. Тръгвай веднага. Луций Декумий ще те придружи. — Тя почти изблъска господарката си на улицата. Там вече чакаха тримата Декумий, баща и синове.

Луций Декумий беше достатъчно мъдър, за да се въздържи от коментар при вида на съседката си, двамата младежи пък изобщо нямаха навика да говорят, затова четиримата мълчаха по пътя към Палатин. Всеки момент Аврелия очакваше отнякъде да я застигне новината, че е твърде късно, че Цезар е умрял в дома на Приск и Гратидия. И всеки миг тя с облекчение си поемаше дъх — имаше още надежда.

По някакви странни пътища вестта за тежката болест на младия Цезар вече беше обиколила цялата инсула; тайно и дискретно в дома на Аврелия бяха започнали да пристигат малки подаръчета или други знаци на внимание — от цветя, купени по сергиите на пазара Купеденис, до странните амулети на ликийците от петия етаж или мелодичните молитви на етажа на евреите. Повечето наематели бяха живели в сградата на Аврелия от години, помнеха Цезар още от бебе. Всички го знаеха като едно интелигентно, любопитно и приказливо дете, което обича да обикаля из етажите, за да използва докрай онова съмнително (според разбиранията на майка му) качество, което притежаваше — чара си. Много от съседките го бяха кърмили, по-късно го бяха хранили с типичните за националната си кухня ястия, бяха го учили на родния си език, бяха го карали да пее родните им песни — Цезар беше изключително музикален — и да свири на всевъзможните им струнни или духови инструменти. Щом порасна, Цезар и приятелят му Гай Маций от другия апартамент на приземния етаж започнаха да контактуват и с обитателите на съседните сгради; затова сега новината за болестта на Цезар се беше разпространила не само из родната му къща, но и в целия квартал, така че подаръците идваха с всеки изминал час все от по-далеч и по-далеч.

„Как да обясня на Сула, че за всеки човек Цезар представлява нещо различно? — мислеше си Аврелия. — Че няма друг човек до такава степен предан на римския дух и в същото време — съпричастен на съдбините на толкова други народи? Не е жречеството, което има най-голямо значение за мен, по-скоро това, което той представлява в очите на всеки друг. Цезар принадлежи на Рим, но не и на Палатина. Цезар принадлежи на Субура и Есквилин и когато един ден стане най-великият човек на земята, той ще внесе в своето управление дух, напълно непознат на предшествениците си, понеже никой от тях не е притежавал неговия личен опит и неговите всеобхватни познания. Само Юпитер знае колко момичета, пък дори жени на моята възраст, са го приели в леглото си, колко пъти Цезар е бил съучастник на Луций Декумий и на останалите разбойници от кръстовището, до колко човешки съдби се е докоснал, понеже винаги намира време да изслуша другия, да се заинтересува от личността му. Синът ми е само на осемнайсет. Но и аз вярвам на предсказанието, Гай Марий! На четиридесет синът ми няма да има равен на себе си. Затова се заклевам пред всички богове, че ако трябва, и до Подземния свят ще отида, и с триглавия пес на Хадес ще се боря, но ще дам шанс на сина би да живее.“

Разбира се, когато се озова пред дома на Сула и я въведоха в просторния атрий, тя веднага забрави словата, които се беше готвила да произнесе пред диктатора. В очите на околните тя остана все същата мълчалива и строга римска матрона.

Както беше обещала Корнелия Сула, в делегацията бяха включени четири весталки, и четирите по-млади от самата нея. Момичетата се обричаха на богинята Веста на седем-осемгодишна възраст и напускаха религиозния орден на тридесет. От сегашните никоя, дори и главната сред тях, Фонтея, не се канеше да напуска. И четирите бяха облечени в бели роби с дълги ръкави. Бяха се загърнали с бели наметала, на гърдите си носеха веригата и медала, които символизираха връзката им с Веста, а на главите си — вълнени венци, от които се спускаха воали. Животът, който те водеха — трябваше да държат на девическата си чест и да общуват предимно, но не задължително с жени, — придаваше и на най-младите сред тях авторитет. Всички знаеха, че от тяхната непорочност зависи късметът на цял Рим, затова от малки се учеха как да внушават у околните респект и чувство за отговорност. Сред весталките бяха малко онези, които забравяха дадената клетва, при това повечето се обричаха на богинята като съвсем невръстни дечица и вместо да се плашат от своите отговорности, се гордееха с тях.

Всички мъже бяха облечени в тоги. Мамерк гордо носеше пурпурната ивица по ръба на своята дреха — знак за положението му на претор. Тримата братя на Аврелия твърде млади, за да пришият и те подобни отличителни знаци, бяха само в бяло. Така Аврелия, с нейната розова роба се набиваше на очи! Тя буквално се вкамени в ужас от глупостта си и започна да се обвинява.

— Изглеждаш прекрасно! — подшушна й Корнелия Сула. — Бях забравила колко красива можеш да бъдеш, стига да поискаш. Така си е. Скриваш цялата си прелест и когато ти потрябва, хоп, ето я отново!

— Другите дали разбират за какво става въпрос? Съгласни ли са с мен? — отвърна й Аврелия.

— Разбира се, че разбират. Първо той е фламин Диалис. Освен това всички смятат постъпката му за изключително доблестна — никой друг не е намерил смелостта да се противопостави на диктатора. Никой, дори Мамерк. Аз — само понякога… На него му харесва. Имам предвид, на татко. На повечето тирани им харесва да имат опозиция. Те всички презират слабохарактерните същества, дори да се заобикалят с тях. Затова ти ще застанеш начело на делегацията. И ще се бориш смело!

— Винаги съм го правила — увери я майката на Цезар.

Хризогон също се намираше сред тях и отправяше ласкателства на всеки от гостите. Започваше да му се носи слава, че е от хората, най-силно облагодетелствани от проскрибциите. За няколко месеца беше натрупал огромно състояние. Най-накрая притича един от слугите, прошепна му нещо и Хризогон поведе просителите към двойните врати на атрия. След това се отдръпна встрани и пусна делегацията пред себе си.

Сула беше в лошо настроение. Ядосваше се, че са го изиграли няколко жени, още повече че той се беше усетил навреме, но не бе имал смелостта да им откаже. Не беше честно! Жена му и дъщеря му го бяха умолявали, ласкали, бяха му внушили, че ако извърши тази услуга за тях, ще му бъдат вечно благодарни, ако ли пък им откаже, никога няма да му простят. Далматика не се беше държала особено нахално, още живееше със страха от мъжа си, и то не толкова заради самия него, колкото заради някогашните си изживявания с покойния Скавър. Но Корнелия Сула беше негова родна дъщеря и беше същинска напаст! Как съумяваше Мамерк да живее в един дом с нея и да изглежда щастлив човек? Може би защото никога за нищо не й противоречеше. И постъпваше правилно. На какви унижения се подлага мъжът, за да има хармония в семейството! На какви унижения щеше да се подложи и самият Сула.

Но пък от друга страна, подобна среща щеше да разнообрази скучния живот на един римски диктатор. На Сула му беше скучно! Рим винаги го караше да скучае. Дори да е затънал в държавните дела, той усещаше как градът шепнешком му напомня за всички забранени удоволствия: за пиршествата, на които нямаше да го поканят, за обществените слоеве, с които не биваше да се обвързва… за Метробий. Замисли се за Метробий. Не го беше виждал отдавна.

Никога нямаше да забрави първата вечер, когато се срещна с младия грък. Беше пиянска оргия, на която Сула се беше облякъл като горгоната Медуза и си беше сложил венец от живи змии в косата. Всички бяха пищели от страх и гледаха да стоят по-далеч от него! Но не и Метробий, изкусителния Купидон с шафранената боя, която се беше размазала по потните му бедра и сладкото задниче…

Делегацията влезе. От мястото си до големия синкав квадрат на басейна в центъра на помещението Сула добре различаваше лицата на просителите. Може би защото допреди малко си беше спомнял годините, прекарани в театралните среди (и то в компанията на един твърде конкретен актьор), той видя пред себе си не представителите на най-почтените обществени кръгове, които идваха да го молят, а едно пъстро шествие, водено от красива жена, облечена в розово — неговия любим цвят. Колко предвидливо красивата жена се бе наобиколила от хора, облечени в бяло и само тук-там — малко пурпур!

Светът на тягостните диктаторски задължения изчезна, заедно с тях — и лошото настроение на Сула. Лицето му светна и той възкликна:

— Но това е прекрасно! Същинско театрално представление! Не, не, не се приближавайте повече! Застанете пред басейна. Аврелия, ти ще стоиш най-отпред. Искам да приличаш на свеж розов цвят. Весталките да минат вдясно, но най-младата може да остане до Аврелия, белият фон ще й подхожда. Да, точно така, чудесно! А вие, господа, минете вляво. Само Луций Кота ще стои до Аврелия, той е най-младият, едва ли ще се наложи да вземе думата. Мамерк, само ти разваляш картината. Не трябваше да идваш с преторската си тога, пурпурният цвят не отива на общия фон. Затова ще застанеш най-накрая в редицата. — Диктаторът се облегна и ги изгледа изпитателно, преди да кимне доволно. — Добре! Харесвате ми! И все пак, нужен ми е малко повече блясък, нали така? Облечен съм в същите дрехи като Мамерк и със същото траурно излъчване!

Сула плесна с ръце и зад гърбовете на просителите се появи Хризогон, който на няколко пъти ниско се поклони.

— Хризогон, доведи ликторите ми. Искам ги облечени в моравите туники. И ми донеси египетския стол, наля се сещаш — оня с крокодилите и кобрите. И малък подиум. Да трябва ми малък подиум! Постлан с пурпурен плат. Истински тирски пурпур, не римска имитация. Хайде, човече, побързай!

На делегацията й се наложи да изчака, преди сцената да бъде готова във вида, който желаеше Сула. И все на Хризогон неслучайно изпълняваше две отговорни длъжности едновременно — да бъде слуга на диктатора и да ръководи изпълнението на проскрибциите. След миг в помещението нахълтаха строените редици на двадесет и четиримата ликтори, всички облечени в моравочервени туники, с брадви между сноповете на фасциите, с каменни лица. След тях се появиха и четирима здрави роби, понесли малкия подиум, за да го наместят точно зад басейнчето. Без да се бавят, разгънаха топ изящен плат и покриха с тъмен пурпур дъските. Най-накрая дойде и столът, възхитително произведение на изкуството от абанос и злато, с рубини за очите на извисилите се смъртоносни кобри и с изумруди за очите на крокодилите. В самия център на изящно изваяната облегалка стоеше величествен и многоцветен скарабей.

Щом декорите бяха наредени, Сула се обърна към ликторите:

— Винаги съм харесвал гледката на фасциите с брадвите между пръчките. Колко е хубаво, че съм диктатор и имам право на подобна охрана и вътре в померия! Сега да погледна… Дванайсет души вляво и дванайсет вдясно. В една редица, момчета, по-близо. Най-първите да са плътно до мен, последните да се отделят малко от съседите си… Така, така! — Сула се извъртя към делегацията и се навъси, сякаш намери някакъв пропуск. — Сещам се какво липсва! Не виждам краката на Аврелия. Хризогон, донеси малкото златно столче, което отмъкнах от Митридат. Искам тя да стъпи на него. Хайде, човече, по-бързо, по-бързо!

Най-накрая всичко се нареди, както Сула желаеше. Той седна между главите на крокодилите и змиите, без да го е грижа, че римският диктатор си има свой стол — така изречения куриатен стол, символ на римската власт. Пък и никой от присъстващите не би посмял да му направи забележка; важното бе диктаторът да се чувства комфортно и да се забавлява. Така шансовете да се вслуша в колбите им бяха по-големи.

— Говорете! — подкани ги Сула.

— Луций Корнелий, синът ми умира…

— По-високо. Аврелия! Искам гласът ти да изпълни цялото пространство!

— Луций Корнелий, синът ми умира! Дошла съм заедно със своите приятели, за да измоля неговото помилване!

— Твоите приятели? Нима всички тези хора са твои приятели? — учуди се Сула.

— Да, те са мои приятели. И заедно с мен те умоляват да позволиш на сина ми да се завърне в Рим, преди да е умрял. — Аврелия произнасяше всяка дума високо, отчетливо, без да се притеснява. С всяка дума увереността й нарастваше. Щом Сула иска гръцка трагедия, ще си я получи! Тя протегна двете си ръце към него и розовите дипли на ръкавите й се спуснаха по бялата й като слонова кост ръка. — Луций Корнелий, синът ми е само на осемнайсет! Той е единствената ми мъжка рожба! — Аврелия изхлипа, така беше още по-убедителна. Да, ако се съдеше по изражението на Сула, тя добре се справяше! — Ти сам си виждал сина ми. Истински бог! Римски бог! Наследник на Венера, достоен за Венера! И е толкова смел! Та нима не намери сила да те предизвика, теб, най-великия човек на земята? Нима прояви капчица страх? Не!

— О, това наистина е прекрасно! — не се сдържа Сула. — Не подозирах подобни способности у теб, Аврелия! Продължавай!

— Луций Корнелий, умолявам те! Пожали сина ми! — Тя се извъртя на малкото столче и протегна ръце, този път към Фонтея. Вътре в себе си се надяваше младата жена да влезе в ролята си. — Обръщам се към Фонтея, главната римска весталка, да се помоли от името на сина ми!

За щастие останалите присъстващи на сцената вече се бяха окопитили след смайващото посрещане. Фонтея на свой ред протегна ръце и придаде на лицето си такова трагично изражение, каквото не бе показвала от ранното си детство.

— Пожали го, Луций Корнелий! — призова го тя. — Пожали го!

— Пожали го! — прошепна до нея Фабия.

— Пожали го! — извика Лициния.

При което седемнайсетгодишната Юлия Страбон надмина всички останали и горко зарида.

— Заради Рим, Луций Корнелий! Пожали го заради Рим! — прогърмя гласът на Гай Кота, който беше наследил плътния глас на баща си. — Умоляваме те, пожаля го!

— Заради Рим, Луций Корнелий! — подкрепи го Марк Кота.

— Заради Рим, Луций Корнелий! — обади се Луций Кота до него.

Което остави последната жална реплика на Мамерк.

— Пожали го! — изрече той не особено убедително. Настъпи мълчание.

Сула седеше изпъчен на стола си, десният му крак беше издаден напред, левият — прибран зад него, както беше класическата римска поза. Беше свил вежди, сякаш е изпаднал в дълбок размисъл. Накрая рече:

— Не!

С което театърът започна отначало. Но Сула отново каза: „Не!“

Скована на стола, отчаяна, Аврелия ставаше все по-убедителна. Гласът не й достигаше, ръцете й трепереха. Юлия Страбон плачеше. Хорът на умоляващите гласове ставаше от минута на минута по-оглушителен, но накрая Мамерк завършваше с все същото необяснимо изхълцване.

За трети път настъпи мълчание. Сула размишляваше. Очевидно се беше вживял в ролята на гръмовержеца Зевс, който се чуди на страната на кои смъртни да застане. Най-накрая се надигна от стола и застана на самия ръб на покрития с пурпур подиум. Навъсен, сякаш се канеше да разсипе света на човеците, той изгледа просителите.

От гърдите му се откърти тежка въздишка и в израз на трагическо безсилие Сула вдигна юмруци към златните звезди, с които беше обкичен таванът.

— Добре, да бъде както искате! — възкликна. — Ще го пожаля! Но нека ви предупредя! В този младеж живеят не един, а много Мариевци!

След което подскочи от подиума и се завтече покрай басейна.

— О, точно това ми се искаше да видя! Прекрасно, прекрасно! Не съм се забавлявал така от годините, когато спях с мащехата и старата си любовница! Да си диктатор не е шега работа! Нямам време дори на театър отида! Но това беше най-добрата пиеса, която съм виждал през живота си, при това аз самият играх в нея! Вие всички се справихте чудесно, с изключение на теб, Мамерк. Не стига, че си се облякъл в преторска тога, ами и такива едни странни звуци издаваше… Много си скован, човече, много си скован! Трябва повече да репетираш!

Сула застана пред Аврелия и й помогна да слезе от златното столче. Не се сдържа и я прегърна.

— Великолепна! Та ти беше самата Ифигения в Авлида, скъпа моя.

— По-скоро се чувствах като жената на рибаря от пантомимата.

Сула съвсем беше забравил за ликторите си, които стояха неподвижни от двете страни на стола с крокодилите и змиите. Лицата им изразяваха само едно — от своя пряк началник те можеха вече всичко да очакват!

— Хайде, да вървим в трапезарията! — подкани диктаторът гостите си и ги пусна да вървят пред него. — Не плачи, глупаво момиче — прегърна ридаещата Юлия Страбон. — Всичко е наред, това беше просто една шега. — Сула се спогледа с Мамерк и побутна Юлия към него. — Хайде, Мамерк, избърши сълзите на бедното момиче. — И отново прегърна Аврелия. — Великолепно изпълнение! Наистина великолепно! Знаеш ли, трябва да носиш само розово.

Тя едва се държеше на крака след това внезапно облекчение, но намери сили да се навъси както Сула и да го имитира:

— „В този младеж живеят не един, а много Мариевци!“ Да беше казал: „Много Сулановци!“ щеше да бъдеш по-близо до истината. Цезар по нищо не прилича на Марий, но в някои отношения е същият като теб.

Далматика и Корнелия чакаха отвън и се чудеха какво става. Появата на ликторите не ги изненада особено, но когато видяха робите да носят подиума, пурпурния плащ и египетския стол, това ги беше объркало, още повече — златното столче, което прислугата донесе накрая. Но сега всички бяха усмихнати, само Юлия Страбон плачеше — Сула беше прегърнал Аврелия през кръста, а тя сякаш се намираше на върха на щастието.

— Ще имам празник! — заяви Сула на жена си. Обгърна ръце лицето й и нежно я целуна. — Ще се веселим, а аз ще се напия!

Едва по-късно Аврелия си даде сметка колко невъзмутимо всички присъстващи бяха приели странното поведение на Сула. Никой не се оказа толкова глупав, че заради една театрална игричка да сметне диктатора недостоен за длъжността си. Ако не друго, Сула беше постигнал по-скоро обратното: как можеха хората да не се страхуват от човек, който толкова нехаеше за благоприличието?

Никой не научи за случилото се. Никой от участниците не посмя да разкаже за тази необичайна среща, и то не от страх, че Сула ще ги накаже, а защото знаеха, че никой в Рим няма да им повярва.

Щом Цезар се прибра в родния си дом, веднага усети до каква степен майка му е влязла под кожата на диктатора: не друг, а Луций Тукций, личният лекар на Сула, дойде да го прегледа незабавно.

— Ако съдя в какво състояние е самият Сула, това едва ли е добра препоръка — сподели Аврелия пред Луций Декумий. — Но пък може би, ако не беше Луций Тукций, Сула изобщо нямаше да го има.

— Важното е, че е римлянин — заяви Декумий. — Не им вярвам на гърците.

— Гръцките лекари знаят много неща.

— На теория, да. Все гледат да приложат някоя нова идея върху пациента си. Но старите рецепти са най-добрите.

— Е, Луций Декумий, както сам казваш, човекът е римлянин.

В този миг откъм стаята на Цезар се появи и самият лекар. — Двамата веднага замълчаха. Тукций беше дребен на ръст, доста закръгленичък. Навремето беше главен хирург в армията на Сула, пак той беше пратил Сула в Едепс, когато го бе повалила тежката болест.

— Мисля, че знахарката от Нерса е била права — заяви Тукций. — Синът ти наистина е страдал от малария. Голям късметлия, малцина са оцелявали след нея.

— И какво ще правим сега? — попита Декумий.

— Ами хората, които са изгубили много кръв вследствие прорезна рана, имат същите симптоми като Цезар — обясни невъзмутимо лекарят. — В такива случаи, ако не умрат в първите дни, ранените започват да се възстановяват. Но винаги съм смятал, че ако всеки ден ядат овчи черен дроб, това помага. Колкото по-млада е овцата толкова по-бързо се възстановява болният. Препоръчвам на Цезар да изяжда по един агнешки дроб на ден и да изпива по три кокоши яйца, разбити в козе мляко.

— И никакви лекарства! — учуди се Луций Декумий.

— Лекарства няма да помогнат в случая с Цезар. И аз като гръцките лекари от Едепс вярвам в предимството на храната пред лекарствата — подчерта Луций Тукций.

— Видя ли? И тоя бил грък по душа! — изскърца със зъби Декумий, щом лекарят си замина.

— Не се притеснявай — отвърна Аврелия. — Поне осем дни ще следваме рецептата му. Тогава ще видим. Но на мен съветът ми изглежда добър.

— По-добре да тръгвам за пазара — каза дребничкият човечец, който обичаше Цезар повече от собствените си синове. — Ще купя едно агне и ще накарам да го заколят пред очите ми.

Най-големият проблем се оказа не с агнето, а със самия пациент, който просто отказа да яде агнешкия дроб и изпи с такава погнуса яйцата, че веднага ги повърна.

Прислугата веднага се обърна към господарката.

— Трябва ли дробът да бъде суров? — попита готвачът Мург.

Аврелия премигна в недоумение.

— Нямам представа, просто така предположих.

— Тогава да пратим човек при Луций Тукций да попита? — предложи Евтих. — Цезар не е капризен, искам да кажа за него не е толкова важно храната да бъде изключително вкусна. Той е човек с консервативни разбирания, не е капризен. Открай време съм забелязал обаче, че понася храна, която мирише твърде силно. Като например яйца. Колкото до суровия дроб, пфу! Ами той направо вони!

— Най-добре да сготвя дроба и да налея подсладено вино яйцата — замоли се Мург.

— Как смяташ да го сготвиш? — попита Аврелия.

— Ще го нарежа на тънки филийки, ще овалям парченцата в сол и брашно и леко ще го запържа на силен огън.

— Добре, Мург. Аз ще пратя човек до Луций Тукций да попита какво да правим.

Отговорът дойде скоро след това:

„Добавяйте каквото щете в яйцата и, разбира се, че ще сготвите дроба!“

Така пациентът се примири с диетата.

— Цезаре — казваше майка му, — струва ми се, че храната помага.

— Знам, че помага! Защо иначе ще ям тази гадост? — отвърна й кисело болният.

Аврелия се досети, че причината за яда му не е само в агнешкия дроб. Тя седна до кушетката на Цезар и по изражението на лицето й личеше, че няма да си тръгне, докато не получи отговор на въпросите си.

— Добре, кажи сега какво те мъчи?

Цезар прехапа устни и погледна през отворения прозорец.

— Още при първото си начинание претърпях пълен провал — изрече той. — Докато всички са се надпреварвали кой по-голяма смелост да прояви, аз лежах и не взех никакво участие в играта. Истинските герои бяха Бургунд, ти и Рия.

Аврелия успя да скрие усмивката си.

— Може би това е добър урок за теб, Цезаре. Навярно Великият бог, чийто служител ти все още си, си е казал, че трябва да понаучиш неща, които винаги си отказвал да приемеш, а именно, че човек не може да се мери с боговете и че гърците са били прави в отношението си към високомерните. Високомерният човек е най-голям позор за обществото.

— За толкова високомерен ли ме смяташ? — попита Цезар.

— Да, разбира се. Много от твоята гордост няма никакви основания.

— А пък аз не виждам връзката между високомерието ми и случката в Нерса.

— Връзката е, както биха се изразили гърците, хипотетична.

— По-скоро „философска“, струва ми се, че искаш да кажеш.

Аврелия беше образована жена, затова реши да пренебрегне забележката.

— Самият факт, че чувството ти за гордост и сега си остава ненакърнимо, ще продължи да изкушава боговете. Високомерието се изразява в това ти да напътстваш боговете и да се смяташ за нещо повече от другите смъртни. А както ние, римляните, добре знаем, боговете нямат навика да показват грешките на простосмъртните, като им се явят лично. Юпитер никога не говори на хората с човешки глас, а и аз лично съм убедена, че дори когато се яви на хората в сънищата им, той само загатва за своето присъствие. Боговете се намесват в хорските дела по естествени пътища и наказват чрез природата. Ти беше наказан с нещо напълно естествено — разболя се. И аз вярвам, че тежката болест, която си прекарал, отговаря на тежката вина, която носиш заради безграничната си гордост. Затова едва не умря!

— Ти си склонна да намесваш божествените сили в един проблем от чисто физическо естество — не се съгласи Цезар. — А аз мисля, че обяснението на това напълно естествено произшествие се дължи на напълно естествени причини. И понеже никой от нас няма да убеди другия в правотата си, каква полза от това да обсъждаме повече въпроса? По-важното е, че се провалих при първия си опит да бъда сам господар на живота си. Бях просто един безмълвен обект на чуждия героизъм, без да докажа своя.

— О, Цезаре, кога най-после ще се научиш! Той широко се усмихна.

— Предполагам, никога, майко.

— Сула иска да те види?

— Кога?

— Щом оздравееш. Ще пратя човек да го извести.

— Значи утре.

— Не, след идния пазарен ден.

— Утре.

Аврелия въздъхна.

— Така да е, утре.

Цезар изрично настоя да отиде сам, без придружител, затова когато усети, че Луций Декумий го следва от разстояние, доста грубо и категорично го отпрати обратно в Субура.

— Не желая да ме третирате като дете! — заяви му той. — Остави ме сам!

И Луций Декумий не посмя да му възрази.

Разходката беше дълга, но Цезар стигна дома на Сула, без да се умори.

— Виждам, че си облечен в тога — посрещна го Сула, седнал в кабинета си. Кимна към лената и анекса, сложени на близката кушетка. — Пазя ги за теб. Нямаш ли си други?

— Не и втори шлем. Този тук ми е подарък от личния ми благодетел Гай Марий.

— Защо, да не би този на Мерула да не ти става?

— Имам огромна глава — обясни невъзмутимо Цезар. Сула се засмя.

— Вярвам ти!

Беше пратил специален човек при Аврелия да попита знае ли Цезар за втората част от предсказанието на Марта Сирийката. След като тя отрече, Сула си каза, че ще е по-добре и той да си мълчи. Но със сигурност смяташе да обсъди въпроса за Марий. Изобщо отношението му към Цезар коренно се беше променило, и то по две причини. Първата бяха обясненията, които Аврелия му даде защо Цезар с бил направен жрец на Юпитер. Втората представляваше онази драма в едно действие, която се разигра в атрия на дома му. Както пиесата, така и пиршеството след нея, бяха доставили голямо удоволствие на Сула. Дори и месец след това той продължаваме да се чувства освежен. В най-неочаквани мигове си спомняше по някоя реплика или жест от онзи паметен ден, което му вдъхваше повече желание в законодателната работа.

Да, в онзи тържествен миг, когато внушителната делегация бе нахълтала в дома му, Сула се бе почувствал пълнен с необикновена сила и енергия, все едно беше избягал от грозната обвивка на старческото си тяло, която го лишаваше от сладостите на живота. За няколко часа действителността беше отстъпила пред мечтите и той се бе озовал насред своя въображаем и изпълнен с блясък свят. Именно в онзи ден си бе възвърнал и надеждите от миналото, беше придобил увереност, че ще доведе нещата докрай. Сула знаеше, че боговете ще му позволят да стори това, за което копнееше — да потопи грозотата си в онзи свят на веселие, глъч, мързел, лъжи, развлечения, гротески и скандали, от който се беше появил. Щеше да замени тежестите на настоящето с много по-желаните радости на бъдещето.

— Покрай бягството си, Цезаре, ти допусна само около хиляда грешки — подхвърли Сула с дружелюбен тон.

— Няма защо да ми го казваш. Добре го разбрах.

— Ти си твърде привлекателен младеж, за да се изгубиш току-така. Освен това усетът ти към драматичното те издава отдалеч — изброяваше Сула. — Най-напред германецът, след това конят, след това хубавото ти личице, след това вродената ти арогантност, да продължавам ли…

— Не — изгледа го гузно Цезар. — Майка ми вече ми говори за тези неща. А и не само тя.

— Добре. И все пак, обзалагам се, че никой не се е сетил да ти даде съвета, който сега ще получиш от мен. А той е, Цезаре, да приемеш съдбата си. Щом като стърчиш над всички останали, щом като не можеш да се скриеш, не се впускай в авантюри, които изискват да бъдеш невидим. Разбира се, аз навремето си позволих една подобна постъпка, когато се бях преоблякъл, все едно съм роден гал-варварин. Върнах се от скиталчествата си с огромна златна огърлица на врата. Казвах си, че тя ми носи късмет, и исках да продължа да я нося. Но Гай Марий се оказа прав, когато каза, че нося белег, който се забелязва не по начина, по който на мен би ми се искало да бъде. Затова в крайна сметка я свалих. Все пак бях римлянин, не гал, а Фортуна се интересуваше от мен, не от някакво парче злато, колкото и красиво да е то. Затова имай предвид, че където и да отидеш, винаги ще привличаш чуждите погледи. Също като мен. Затова свикни с мисълта да се съобразяваш с това свое качество. Колко доброжелателен съм станал към теб! Рядко се случва да давам съвети.

— И съм ти много благодарен за това — каза Цезар напълно сериозно.

Диктаторът смени темата.

— Искам да знам причината Гай Марий да те назначи за фламин Диалис.

Младежът се замисли, тъй като търсеше най-точните думи. Отговорът му трябваше да бъде убедителен.

— Гай Марий добре ме опозна през дългите месеци, които прекарах с него след втория му удар.

Сула веднага го прекъсна:

— Ти на колко години беше тогава?

— На десет, когато започнах да го посещавам, и почти на дванайсет, когато се разделихме.

— Продължавай.

— На мен ми беше интересно да го слушам. Той ме научи да яздя, да се бия с меч, да хвърлям копие, да плувам. — Цезар горчиво се усмихна. — По онова време изгарях от желание да стана голям военачалник.

— Та значи внимателно си го слушал какво ти разказва.

— Да, така е. И мисля, че още тогава Гай Марий се убеди, че сериозно смятам да го надмина.

— Защо ще мисли подобно нещо?

Младежът отново го погледна гузно.

— Защото аз сам му го казах!

— Добре, а сега за фламинството. Обясни ми как стана.

— По този въпрос не мога да ти дам напълно логичен отговор. Според мене Гай Марий ме посочи за фламин с мисълта да се откажа от военна и политическа кариера — обясни Цезар, който започваше да се чувства неловко. — Като казвам това, съзнавам, че звучи много самонадеяно, но по онова време Гай Марий не беше с всичкия си. Много неща може просто да си е въобразявал.

— Е — каза Сула, без да издава с нищо мислите си, — след като тъй и тъй е мъртъв, никога няма да узнаем истинските му съображения. И все пак, като имам предвид, че той наистина бе изгубил разсъдък, теорията ти ми изглежда правдоподобна. Гай Марий винаги се е страхувал някой да не го засенчи, особено ако този някой е аристократ по потекло. Той самият беше пръв от рода си, направил кариера, чувстваше, че обществото винаги го е третирало несправедливо заради скромното му име. Ето на, вземи например залавянето на цар Югурта, което беше мое дело. Той си присвои всички лаври единствено за себе си! А ставаше дума за мое дело, за моя военен талант! Ако аз не бях пленил Югурта, войната в Африка можеше и да не свърши толкова бързо и толкова успешно за нас. Братовчедът на баща ти, Катул Цезар, се опита да ми отдаде заслуженото по въпроса в своите мемоари, но марианците веднага се заеха да го опровергават.

Дори животът му да зависеше от това, Цезар не би издал какви мисли го вълнуват в този миг. Той си беше представял случая със залавянето на Югурта по съвсем различен начин. Сула е бил подчинен на Марий през онази война! Колкото и добре да се е справил с конкретната задача по залавянето на вражия владетел, славата от този му подвиг трябваше да отиде за Марий! В крайна сметка той беше го пратил да плени Югурта. Марий бе командвал римската войска по време на войната срещу Нумидия. А един пълководец не може всичко сам да върши, за тази цел му помагат легатите. „Започвам да мисля — разсъждаваше Цезар, — че току-що чух първия вариант на една нова версия за близката ни история, версия, която скоро ще се превърне в официална. Марий загуби, Сула спечели. И то по една-единствена причина. Сула е по-млад и надживя Марий.“

— Разбирам — кимна Цезар.

Сула се раздвижи. Стана от стола си и отиде до кушетката, на която стояха дрехите на фламин Диалис. Пое шлема с неговия заострен връх и парчето вълнен плат, забучено на него.

— Доста добре си го подплатил — каза той.

— Много е горещо с него, Луций Корнелий. А аз мразя да се потя.

— Често ли сменяш подплатата? — попита Сула. — Мирише доста приятно. Като си представя каква смрад се носи от един войнишки шлем! Виждал съм коне, които отвръщат глава настрана, ако им поднесат да пият вода от войнишки шлем.

— По лицето на Цезар се изписа известна погнуса, но той вдигна рамене и каза:

— Войната си има своите неприятни страни.

Сула се усмихна.

— Ще бъде интересно да те видя как ще се справиш с тях! Ти си скъпа стока, нали?

— В някои отношения, да — съгласи се Цезар.

— Диктаторът захвърли шлема на кушетката.

— Значи ненавиждаш службата си, а?

— Така е.

— А Гай Марий е бил така уплашен от едно момче, че го е наказал твърде жестоко?

— Така изглежда.

— Доколкото си спомням, в семейството се говореше, че си бил много интелигентен. Можел си да разчиташ всякакви писания. Вярно ли е?

Сула се върна при масата си, порови из книжата и намери един лист, който подаде на Цезар.

— Прочети това на глас.

Младежът веднага разбра защо. Текстът бе написан от нечия невероятно неумела ръка.

— „Ти не ме познаваш Сула, но аз имам нещо да ти кажа и то е, че има един човек от Лукания, който се казва Марк Апоний, който има големи богатства в Рим и аз само искам да знаеш, че Марк Крас е вписал името на този същия Апоний сред проскрибираните, само и само да му купи имотите на търг срещу много ниска цена и наистина успя да го стори срещу две хиляди сестерции — Един Приятел.“ — Цезар наистина изчете цялото писмо на един дъх и погледна към Сула.

Той се отпусна и шумно се разсмя.

— И аз си мислех, че пише нещо подобно! Както и секретарят ми. Благодаря, Цезаре. Но ти нямаше как да си то прочел предварително, нали така?

— Разбира се!

— Много е неприятно, когато човек не може сам да си свърши работата — отсъди Сула. — Това му е най-лошото на диктаторството. Трябва да разчитам и на други хора, иначе задачата се превръща в Херкулесово изпитание. Човекът, за когото се споменава в писмото, се радваше на моето доверие. Е, знаех, че е алчен, но не мислех, че ще отиде толкова далеч.

— Всички в Субура добре знаем кой е Марк Лициний Крас.

— Защо? А, заради изгорелите инсули?

— Да, и с противопожарните бригади, които се появяваха в същия миг, в който Крас е закупил имота на безценица. Той е на път да се превърне в най-едрия собственик в Субура. Както и в най-ненавиждания. Но виж, инсулата на майка ми никога няма да му падне в ръцете! — зарече се Цезар.

— Както няма да му паднат и имотите на проскрибираните римляни — съгласи се Сула. — Той ме опозори. Бях го предупредил! Но той не ме послуша. Затова няма повече да го видят очите ми. Да пукне дано.

На Цезар му се струваше странно да слуша подобни думи: какво го засягаха него отношенията на диктатора с приближените му? Така или иначе Рим друг диктатор нямаше да види! И все пак Цезар слушаше, без да се обажда, с надеждата Сула най-сетне да мине по същество. Идваше му наум, че тези странични въпроси целят да изпитат търпението му… А може би Сула просто си играеше с него.

— Майка ти не знае това, няма как и ти да го знаеш, но аз никому не съм заповядвал да те убие — заяви Сула.

Цезар го погледна с учудване.

— Не си? Рия остана със съвсем друго впечатление след срещата с Луций Корнелий Фагитес! Докато съм бил болен, той измъкнал трите таланта на майка ми под предлог, че ми пощадявал живота. Ти току-що сподели колко е лошо да разчиташ на хора, които са алчни за пари. Е, ако това важи за големите риби, какво остава за дребните?

— Ще запомня това име и майка ти ще си получи парите обратно. Но не в това е въпросът! Бях наредил да те доведат при мен, за да ти задам въпросите, които сега ти задавам.

— И после да ме убиеш.

— Такъв беше първоначалният ми замисъл.

— Но сега не можеш да ме убиеш, щом си дал дума за това.

— Предполагам, че не си променил решението си да не се развеждаш с дъщерята на Цина?

— Не, никога няма да се разведа.

— Това поставя Рим пред доста труден избор. Аз не мога да заповядам екзекуцията ти, ти не искаш да бъдеш жрец, затова не желаеш и да се развеждаш с дъщерята на Цина, защото така ще се спасиш от нежеланата служба… И дори не се опитвай да ми говориш за семейна чест и морални принципи! — Изведнъж по погледа на Сула пролича колко е остарял. Беззъбата му уста се отпусна, устните започнаха да мърдат, все едно Кронос се канеше да изяде поредното си дете. — Майка ти каза ли ти какво се случи в дома ми?

— Не, каза само, че си ме помилвал. Нали я знаеш каква е?

— Аврелия е изключителна. Трябвало е да се роди мъж.

Цезар се усмихна леко подигравателно.

— Това и друг път си го казвал! Мен ако ме питаш, по-добре, че е жена.

— О, и аз така мисля! Да беше мъж, щях сериозно да се разтревожа за лаврите си. — Сула се наведе напред. — И така, скъпи Цезаре, излиза, че и занапред ще буниш духовете в жреческите колегии. Какво да те правим?

— Отърви ме от фламинството, Луций Корнелий. Ти друго, освен да ме убиеш, не можеш да сториш, а това ще означава, че не си удържал на думата си. Не мисля, че си способен на клетвопрестъпничество.

— Кое те кара да мислиш така?

— Това, че съм патриций, също както и ти! Нещо повече, аз съм от рода на Юлиите. Не можеш да престъпиш дума, която си дал на аристократ като мен.

— Така е — облегна се назад диктаторът. — Ние в жреческите колегии решихме, Гай Юлий Цезар, да те освободим от фламинската длъжност, точно както сам си разчитал. Не мога да говоря от името на останалите, но ще ти обясня защо аз искам да се освободиш от жреческата длъжност. Мисля, че Юпитер не желае да бъдеш негов личен слуга. Мисля, че той има други планове за теб. Твърде е възможно цялата тази история около пожара в храма да е знак, че иска да се раздели с теб. Не мога да съм сигурен, но вътрешният глас ми го подсказва. Разбира се, човек не бива да се доверява сляпо на инстинктите си. Гай Марий беше най-голямото изпитание в живота ми. Нещо като гръцката богиня Немезида. По един или друг начин той съумяваше да помрачи и най-прекрасните дни от живота ми. И по съображения, които не желая да обсъждам, той направи всичко възможно да те окове във веригите на жречеството. Ето защо, Цезаре, щом той е искал ти да бъдеш вечно вързан, аз искам ти да бъдеш освободен. Държа да се смея последен. А ти си този последен смях.

Цезар не беше очаквал такъв път към спасението. Понеже Гай Марий го бил вързал, Сула щял да го развърже. Сега младежът наблюдаваше безмълвно Сула и се убеждаваше, че мотивите му са точно тези, за които спомена: Сула държеше да се смее последен. Излизаше, че Гай Марий сам е станал причина за неуспеха си.

— Аз и моите колегии от жреческите колегии сме на мнение, че в ритуалите около твоето встъпване в длъжност е възможно да са направени пропуски. Някои са присъствали на церемонията, но никой не може да се закълне дали не е объркано, или пропуснато нещо. Подобни колебания са оправдани, като се имат предвид кръвопролитията от онова време, затова всички се съгласихме, че трябва да ти позволим да се откажеш от длъжността. За жалост, докато ти си жив, няма да можем да назначим друг фламин Диалис, да не би да се окаже, че сме сбъркали и че нямаме законно основание да те сменяме. — Сула се облегна на масата. — Най-добре е да прибегнем до някоя спасителна клауза. Да живеем без фламин Диалис представлява голямо неудобство, но Юпитер Оптимус Максимус и Рим са едно цяло, а той винаги е желал всичко да върви според закона. Ето защо, докато ти си жив. Гай Юлий Цезар, другите двама фламини ще си поделя твоите задължения към Юпитер.

Време беше и Цезар да изрече нещо.

— Това изглежда правилно и основателно решение.

— И ние така мислим. Това означава обаче, че в мига, в който Великият бог изрази своето съгласие с нашето решение, ти губиш своя достъп до Сената. А за да получиш това съгласие, ще жертваш в името на Юпитер неговото любимо животно, белия бик. Ако жертвоприношението мине добре, преставаш да бъдеш фламин. Ако ли не, тогава ще премислим отново. Церемонията ще се ръководи от върховния понтифекс и Рекс Сакрорум. — В бледите очи на Сула проблеснаха пламъчета. — Но ти сам ще извършиш жертвоприношението. След това ще дадеш тържествен обяд за жреческите колегии в храма на Юпитер Статор на Форума. Жертвоприношението и обядът ще бъдат компенсация пред Великия бог за неудобното положение, в което го поставяш, лишавайки го от личен жрец.

— Ще бъда щастлив да се подчиня на изискванията — обеща Цезар.

— Ако всичко мине добре, ти ставаш свободен човек. Можеш да имаш, която си поискаш жена. Та дори и детето на Цина.

— Това означава ли, че няма да има промяна в гражданското положение на Цинила? — попита спокойно Цезар.

— Разбира се, че няма да има! Та нали ако имаше, ти щеше да си останеш с лената и апекса до края на живота си! Неприятно ми е да ми задаваш подобни въпроси.

— Попитах, Луций Корнелий, защото според лекс Миниция децата, които ще имам от сегашната си жена, няма да получат гражданство. А това не ми се струва правилно. Аз самият не съм проскрибиран, защо моите деца да страдат?

— Да, разбирам какво имаш предвид — съгласи се диктаторът, без да се дразни от откровеността на Цезар. — Тъкмо заради хора в твоето положение ще променя законите си. Лекс Миниция де либерис ще се отнася единствено до децата на проскрибираните, но не и до техните деца. Ако някой в положението на жена ти се ожени или омъжи за римски гражданин, то децата му ще бъдат пълноправни граждани. Трябваше да се сетя за подобни последствия. Това е едно от неудобствата, когато трябва да прокарваш много закони един след друг. Но начинът, по който трябваше да се убедя в пропуска си, ме постави в доста неудобно положение. И всичко това заради теб! И заради глупавия ти вуйчо Кота. Според начина, по който жреците интерпретираха моя закон, излиза, че всички досегашни закони се отнасят и до децата на проскрибираните.

— Радвам се да го чуя — ухили се Цезар. — Така се освободих от оковите, които Гай Марий ми сложи.

— Така е. — Изведнъж Сула си придаде делови вид и мина на съвсем друга тема. — Митилена се е разбунтувала заради данъците към римската хазна. В момента управител на Азия е моят проквестор Лукул, но вече пратих нов човек — претора Терм. Първата му задача ще е да потуши бунта в Митилена. Ти вече сподели, че имаш вкус към военното дело, затова те пращам в Пергам, където ще се присъединиш към щаба на Терм. Очаквам от теб да се изявиш, Цезаре — погледна го Сула. — От твоето поведение като младши военен трибун ще зависи крайното решение по заплетения ти казус. В римската история никой друг не се радва на толкова почит, колкото героят на бойното поле. Иска ми се да възвърна култа към тези хора. Те ще получат привилегии, каквито не се полагат на другите. Ако ти успееш да се изявиш на бойното поле, ще получиш нещо и за себе си. Но ако не се проявиш според очакванията, ще те натикам там, където и Гай Марий не би се сетил да те сложи.

— Така е справедливо — съгласи се Цезар, доволен от назначението си.

— И още нещо — изгледа го Сула с известно злорадство. — Конят ти. Животното, което си яздил като фламин Диалис, въпреки че ти е било изрично забранено.

Цезар усети как се сковава.

— Да?

— Чувам, че си имал намерение да си го откупиш. Няма да го направиш. Моето изрично желание е да яздиш обикновено муле. Мулето винаги ми е вършело работа. Значи ще върши работа и на теб.

Цезар се опита да убие Сула с поглед, но… о, не, нямаше да се улови толкова лесно в капана.

— Да не би да мислиш, Луций Корнелий, че мулето ще карани моето самочувствие? — попита.

— Нямам ни най-малка представа кое ще нарани твоето самочувствие.

— Аз съм най-добрият ездач — похвали се Цезар. — Докато ти, както говорят слуховете, си бил най-лошият ездач. Така че, щом едно муле ти е вършело работа на теб, на мен също ще ми върши работа. Искрено ти благодаря за разбирането, както и за дискретността ти.

— Тогава можеш да си вървиш — отпрати го Сула. — И преди да излезеш, бъди така добър да ми пратиш секретаря.

Тази последна размяна на любезности отне от признателността на Цезар към Сула. Накрая той дори се замисли да не би тъкмо с тази цел Сула да е поставил странното си изискване за мулето. Той не желаеше Цезар да му е благодарен, не искаше синът на Аврелия да се окаже зависим от него. Един Юлий да бъде клиент на един Корнелий? Това би означавало Сула, големият защитник на патрицианското достойнство, сам да се подиграе с него. Подобни мисли убедиха най-накрая Цезар, че Сула заслужава далеч по-голямо уважение, отколкото беше склонен да му отдаде преди час. „Той наистина ми даде свободата! Даде ми да управлявам собствения си живот, да правя каквото искам, или поне каквото мога. Никога няма да харесвам Сула. Но ми се струва, че понякога съм склонен да го обичам.“

След това се сети за коня си Буцефал и се разплака.

— Сула е мъдър човек, Цезаре — кимна Аврелия. — Така или иначе ще трябва да направиш доста нови разходи. Налага се да купиш бял бик, без нито едно петънце или белег по кожата. Такова животно ще струва поне петдесет хиляди сестерции. Обядът, който трябва да дадеш в чест на жреческите колегии, ще струва два пъти повече. А след това трябва да се погрижиш и за багажа си. И да имаш с какво да живееш в една среда, която, страхувам се, ще те подтиква към големи разходи. Спомням си как баща ти разправяше с какво презрение младите офицери се отнасят към колегите си, които не могат да си позволят луксозен живот. Ти не си богат. Досега не ти се е налагало да харчиш доходите, които баща ти успя да осигури за семейството, но сега всичко ще се промени. Да си откупиш коня ще се окаже твърде обременително за кесията ти. А дори няма да можеш да го яздиш. Трябва да се задоволиш с мулето, поне до деня, в който Сула изрично не ти разреши да яхнеш отново кон. А едно добро муле ще струва по-малко от десет хиляди сестерции.

Цезар изгледа майка си, но нищо не каза. И дори да мечтаеше за коне и да тъгуваше по Буцефал, никой не разбра.

Жертвоприношението бе извършено няколко дни по-късно, когато Цезар вече беше приготвил всичко необходимо за заминаването си на служба при управителя на Римска Азия, Марк Минуций Терм. Въпреки че пиршеството щеше да бъде в храма на Юпитер Статор, самият ритуал по умилостивяването на божеството щеше да се проведе на временния олтар, издигнат в подножието на изгорялото светилище на Капитолия.

Облечен в римска тога (лената и апексът бяха дадени на съхранение у колегията на понтифексите, докато не се възстанови храмът на Юпитер Оптимус Максимус, където им беше мястото), Цезар поведе белия бик от дома си. Можеше да мине само с няколко панделки, вързани за рогата му, но Цезар отново доказа склонността си към разхищения, като облече рогата на животното в злато. Около врата му окачи гирлянди от най-скъпите и екзотични цветя, които можеха да се намерят в Рим, а на главата му гордо стоеше венец от най-прекрасни бели рози. Копитата на бика също бяха обковани със злато, опашката му — увита със златотъкани панделки, от които се подаваха вплетени свежи цветя. Заедно с Цезар по улиците на града вървяха и неговите лични гости — вуйчовците Кота, Гай Маций, Луций Декумий и двамата му синове, както и повечето от братята на кръстовището. Те бяха облечени в тоги. Аврелия не беше там, тъй като полът й забраняваше да присъства на подобни церемонии — Юпитер се смяташе за бог единствено на римските мъже.

Различните жречески колегии се бяха струпали в очакване около олтара заедно с професионалните касапи, които щяха да заколят животното. По традиция жертвените животни се упояваха предварително, но Цезар бе отказал; Юпитер трябваше свободно да изрази своето съгласие или несъгласие. Тази подробност веднага правеше впечатление.

— Ти си луд, моето момче! — прошепна на Цезар Гай Аврелий Кота. — Целият град ще наблюдава смъртта на животното, а ти дори не си го упоил! Ами ако откаже да се подчинява? Няма ли да е твърде късно?

— Няма да откаже — увери го Цезар. — Той съзнава, че съдбата ми зависи от него. Нека всички се уверят с очите си, че се подчинявам изцяло на волята на Великия бог. — Той дори се засмя. — Освен това аз съм сред любимците на съдбата. Тя няма да ме изостави!

Всички се събраха около олтара. Цезар отиде до бронзовия триножник, на който беше окачено менче с вода, и изми ръцете си; същото сториха върховният понтифекс (Метел Пий) и Рекс Сакрорум (Луций Клавдий), както и другите двама висши фламини: фламин Марциалис (Луций Валерий Флак Принцепс Сенатус) и фламин Квириналис (Мамерк, назначен отскоро по желание на Сула). Облечени в чисто бели дрехи, жреците преметнаха краищата на тогите си през рамо и ги увиха около главите си. По техен пример всички присъстващи сториха същото. Върховният понтифекс застана пред олтара.

— О, всемогъщи Юпитер Оптимус Максимус, ако това е името, с което искаш да те наричам. Ако не, ще се обръщам към теб, с което име пожелаеш. Допусни при себе си твоя служител Гай Юлий Цезар, който беше досега твой фламин, но иска да откупи с това жертвоприношение грешката от своето неправилно назначение, като докаже, че вината не е била негова! — Това бяха словата, които Прасчо извика, без да се запъне нито веднъж. Докато слизаше от стъпалото, хвърли изпепеляващ поглед на Сула, който гледаше невъзмутимо церемонията отстрани. За да се освободи от заекването си, Прасчо бе прекарал дните си в безкрайни упражнения, по-изтощителни и от тези в казармите.

Професионалните касапи и техните помощници вече се бяха заели със свалянето на украсата от животното, без да обръщат внимание на Цезар. Златното фолио беше грижливо натъпкано в кожен мях. Цезар пристъпи на свой ред напред и положи ръка върху розовата и влажна муцуна на бика. Тъмночервените очи на жертвата наблюдаваха всеки негов жест. Той обаче не усети нито страх, нито дори напрежение у белия бик до себе си.

Цезар започна да се моли.

— О, всемогъщи Юпитер Оптимус Максимус, ако това е името, с което искаш да те наричам. Ако не, ще се обръщам към теб, с което име пожелаеш. Ти, който си, от който пол пожелаеш, ти, който си духът на Рим, приеми, моля те, това свещено животно, защото е твоето любимо жертвено животно, което ти поднасям, за да те умилостивя заради неправилното си заемане на фламинската длъжност. Моя е молбата да ме освободиш от клетвите и да ми дадеш възможност да ти служа по друг начин. Оставям се на твоята воля, но ти дарявам това прекрасно и величествено животно с ясното съзнание, че ще ми дадеш това, което искам, защото ти поднасям това, което заслужаваш.

Цезар се усмихна на бика, който не сваляше очи от него, все едно започваше да проглежда в бъдещето.

Касапите пристъпиха напред; Цезар и върховният понтифекс се обърнаха на другата страна и всеки от тях взе по една златна чаша от триножника, докато Рекс Сакрорум вдигна с две ръце златна тавичка, поръсена с брашно.

— Искам тишина! — прогърмя гласът на Цезар. Всички се умълчаха и до Капитолия долетя далечният шум от кипящите на Форума всякакви човешки дейности.

Флейтистът взе инструмента си — изваян от пищяла на убит вражи войник — и засвири погребална мелодия, която трябваше да заглуши всички странични шумове.

Рекс Сакрорум поръси главата и муцуната на бика с брашното. Бикът сякаш имаше усещането, че е завалял дъжд: подаде език и започна да лиже прашинките фино брашно по муцуната си.

Един от касапите, тъй нареченият попа, застана пред бика и отпусна ръката с огромния чук.

— Жертвоприносителю, да удрям ли? — обърна се той към Цезар.

— Удряй! — подкани го младежът. Чукът се извиси и се стовари с невероятна прецизност точно между очите на нищо неподозиращия бик. Жертвала подгъна колене и едва не разклати земята с огромната си тежест. Главата му се изпъна напред, след което тялото му се изтегна на дясната страна — добро знамение. Гол до кръста, също както колегата си с чука, другият касапин, така нареченият култарий, хвана с две ръце рогата на бика и вдигна безжизнената глава към небето. По напрегнатите мускули на касапина се познаваше колко тежи главата на жертвата. След което култарият положи главата на земята, така че муцуната да опира о камъните.

— Жертвата е съгласна — каза той на Цезар.

— Тогава да я принесем на бога! — нареди Цезар.

Култарият извади големият, остър като бръснач нож и докато попата вдигаше отново главата на бика, той преряза с едно-единствено рязко движение гърлото му. Личеше си, че е добър, защото кръвта не бликна, а плавно потече. Никой от присъстващите — дори самият касапин — не се изпръска. Цезар подаде чашата си на култария, който ловко я подложи под течащата струя, без дори капка да падне по външната страна. Същото стори и с чашата на Метел Пий след това.

Като внимаваха да не стъпят в червените струи, които започваха да се стичат по паважа, Цезар и върховният понтифекс отидоха до голия каменен олтар. В него Цезар изля кръвта от чашата си и каза:

— О, всемогъщи Юпитер Оптимус Максимус, ако това е името, с което искаш да те наричам. Ако не, ще се обръщам към теб, с което име пожелаеш. Ти, който си, от който пол пожелаеш, ти, който си духът на Рим, приели тази жертва, която е изкупление за моята грешка, вземи и златото от рогата и копитата на жертвеното животно, запази ги за украсата на своя бъдещ храм.

На свой ред Метел Пий изля съдържанието на чашата си в олтара.

— О, всемогъщи Юпитер Оптимус Максимус, ако това е името, с което искаш да те наричам. Ако не, ще се обръщам към теб, с което име пожелаеш. Моля те да приемеш изкупителната жертва на Цезар, който беше твой фламин и си остава твой слуга.

В мига, в който Метел Пий правилно изговори и последната сричка от кратката си молитва, всички присъстващи въздъхнаха с облекчение.

Последен трябваше да поднесе своята жертва Рекс Сакрорум, който изсипа брашното от тавичката върху капките кръв в олтара.

— О, всемогъщи Юпитер Оптимус Максимус, ако това е името, с което искаш да те наричам. Ако не, ще се обръщам към теб, с което име пожелаеш. Свидетелствам, че ти беше поднесена жизнената сила на това прекрасно и величествено жертвено животно, че церемонията бе извършена според предписания ритуал и че нито една грешка не е била допусната. Според това, което открай време сме се договорили с теб, заключавам, че ти си доволен от жертвата и от нейния дарител Гай Юлий Цезар. Нещо повече, Гай Юлий Цезар иска да изгори цялата жертва за твое изключително удоволствие и не желае да запази нито частица от нея за себе си. Нека Рим и всички негови жители бъдат възнаградени с благополучие.

И с това всичко свърши. Без нито една грешка. Докато жреците и авгурите разкриваха загърнатите си лица и поемаха надолу по склона към Форума, помощниците на двамата касапи започнаха да мият площада. С помощта на лостове и въжета вдигнаха огромния труп и го качиха на приготвената клада, след което на свой ред зачетоха молитви и подпалиха дървата. Докато робите плискаха кофи с вода, за да изчистят кървавите локви, над Капитолия се разнесе типичната миризма на изгоряло месо и скъпи аромати, които Цезар бе купил, за да наредят между дървата. Кръвта в олтара щеше да остане до мига, в който бикът се превърне на пепел. След това и нея щяха да измият. А торбата със златните листове вече пътуваше към хазната, където щеше да остане с името на дарителя, изписано отгоре й, заедно с повода и датата на поднесената жертва.

Празненството, което продължи в храма на Юпитер Статор в горния край на Форум Романум, премина също толкова добре, колкото и жертвоприношението Докато Цезар се разхождаше между гостите си, за да ги подканя да хапнат и да размени по някоя шегичка с всеки, погледите на околните, които досега сякаш не го бяха забелязвали, нито за миг не го изпускаха. Със своя произход, обществено положение и способности той изведнъж се бе превърнал в един от бъдещите политически играчи. Поведението, изражението, красотата му, всичко намекваше, че младежът заслужава интерес.

— Има нещо от баща му у него — сподели Метел Пий Пред Катул. Върховният понтифекс беше горд, че е успял да извърши ритуала без грешка от началото до самия край.

— Така и би трябвало — съгласи се Катул и изгледа Цезар с неприязън. — Баща ми беше Цезар. Голям красавец е младежът, не мислиш ли? Но не съм сигурен дали ще успея да се примиря с надменността му. Погледни го само! Та той е по-млад и от Помпей дори! А се държи така, сякаш целият свят му принадлежи.

Но Прасчо беше склонен да оправдае това му поведение.

— А ти как би се държал на негово място? Та той току-що се отърва от това ужасно жречество.

— Може да се каем за деня, в който Сула ни нареди да го освободим — заяви Катул. — Погледни ги двамата със Сула! Лика-прилика.

Прасчо изгледа събеседника си с известно учудване и Катул притеснено прехапа устни. Беше забравил, че не разговаря с Квинт Хортензий — своя зет и шурей. Самият Хортензий отсъстваше, защото когато Сула оповести имената на новите членове на колегиите, неговото липсваше в списъка. И Катул прие този пропуск за лична обида.

Без да го е грижа за чувствата на засегнатия Катул, Сула разпитваше Цезар:

— Ти дори не беше упоил жертвата. Това беше огромен риск.

— Аз съм любимец на съдбата — оправда се Цезар.

— Какво те кара да мислиш така?

Ами помисли само! Освобождават ме от фламинството, преди това оживявам след болест, която почти винаги е смъртоносна, успявам да се спася от отмъщението ти, накрая дори успях да науча мулето да се държи като чистокръвен кон.

— Мулето има ли си име? — ухили се Сула.

— Разбира се. Клепоушко.

— А как се казваше чистокръвният ти кон?

— Буцефал.

Сула се разтресе от смях, но не каза нищо повече. Най-накрая протегна ръка и посочи с жест пируващите.

— Справил си се доста добре за осемнайсетгодишен младеж.

— Следвам съветите ти — каза Цезар. — Щом съм неспособен да се слея с пейзажа, реших, че още първият банкет, който давам, трябва да отговаря на положението ми.

— Много си арогантен! Но няма защо да се притесняваш, Цезаре, обядът наистина си го бива. Стриди, кефали, костури, пъдпъдъци — това меню ти е струвало цяло състояние.

— Със сигурност повече, отколкото мога да си позволя — съгласи се Цезар.

— Значи си прахосник — скара му се Сула. Младежът вдигна рамене.

— Парите са средство, Луций Корнелий. Не ме е грижа имам ли ги или не, ако цялата работа е да си ги броя и да им се радвам вкъщи. Аз вярвам, че парите трябва да се движат. Иначе застояват и заедно с тях — цялата икономика. Отсега нататък, до каквито и пари да се докопам, всичките ще ги използвам за политическата си кариера.

— Това е най-лесният начин да се разориш.

— Все някак ще се справя — рече уверено Цезар.

— Откъде си сигурен?

— Защото съм любимец на съдбата. Късметлия съм.

Сула чак потръпна.

— Аз съм любимец на съдбата! Аз съм късметлия! Но запомни от мен — за всичко се плаща, Фортуна е ревнива и капризна любовница.

— Истинските любовници са точно такива! — засмя се младежът толкова гръмогласно, че всички се умълчаха.

Мнозина щяха да си спомнят този знаменателен смях на Цезар, не защото гледаха на него като на знамение, а защото имаше двете качества, за които му завиждаха: беше млад и красив.

Разбира се, домакинът не можеше да си тръгне преди и последният гост да се е сбогувал, а дотогава трябваше да чака с часове. Използва времето, за да си създаде известна представа за всеки от присъстващите — така беше устроен, мозъкът му винаги подреждаше това, което научаваше. В крайна сметка Цезар реши, че компанията си я бива.

— Не се запознах с човек, с когото да се сближа — призна той на другата сутрин пред приятеля си Гай Маций. — Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш с мен, Цирейче? Нали знаеш, все трябва да отбиеш десет похода в армията?

— Не, благодаря. Не желая да се отдалечавам толкова от Рим. Ще чакам назначение, надявам се то да е в Италийска Галия.

Раздялата с близките се оказа трудна задача. Цезар, който изобщо не искаше да се прощава с никого, трябваше да прояви огромно търпение. Най-лошото бе, че мнозина искаха да заминат с него, а той отказваше на всеки, с изключение на Бургунд. Беше си купил специално двама нови роби — хора, които не познаваха майка му. Най-накрая сбогуванията свършиха — с Луций Декумий и синовете му, с останалите от братството, с Гай Маций, с прислугата, с Кардикса и децата й, със сестра му Ю-Ю, с жена му, с майка му. Цезар яхна безславното си муле и потегли към Азия.

3

От януари 81 г. пр.Хр. до секстил (август) 80 г.пр.Хр.

Не бяха изминали и два месеца и Сула реши, че римското население се е приспособило към действието на проскрибциите. Масовите убийства, които поръчваше, донякъде се различаваха от грозното клане, което Марий беше започнал по време на краткия си седми консулски мандат; тъй като улиците на Рим не се миеха от толкова много кръв, пък и на Форум Романум никой не се спъваше в човешки тела. Труповете на проскрибираните (на които законите забраняваха достойно погребение и траурна церемония) бяха влачени с месарски куки до бреговете на Тибър, където бяха и хвърляни. На Форума се събираха само отрязаните глави на убитите — около градската чешма, известна като Сервилиев извор.

По времето, когато с хазната се разпореждаше Хризогон, държавата натрупа доста състояние за сметка на убитите, затова Сула прокара нови закони: вдовицата на осъден на смърт нямаше право да се омъжва за друг, а по време на траурни церемонии изрично се забраняваше да се излагат на показ восъчните маски на Гай Марий, на сина му, както и на Цина и неговите славни предшественици. Това се отнасяше за маските на всички проскрибирани.

Къщата на Гай Марий бе продадена на търг. Купи я Секст Перквициен, внук на прочутия богаташ, който бе превърнал семейството си в една от опорите на конническото съсловие. Всъщност Перквициен и Марий бяха живели врата до врата. Богаташът смяташе да използва огромното жилище на съседа си за хранилище на огромната си колекция от произведения на изкуството. Така къщата на Марий се запази като нещо отделно и самостоятелно.

В началото провежданите от Хризогон публични търгове бяха спечелени от заможни римляни, които предлагаха добри пари. Но лека-полека търсенето намаляваше и от десетия търг нататък цените драстично паднаха. Едва тогава в наддаването се включи Марк Крас. Действията му изглеждаха необичайни в очите на гражданите; вместо да се полакоми за най-ценните имоти, той предпочете далеч по-скромните и непривлекателните; затова пък ги получи срещу символични суми. Луций Сергии Катилина предприе различна тактика. Той се зае най-напред да информира Хризогон за съществуващи и несъществуващи заговори и така успя да включи в списъка на проскрибираните родния си брат Квинт, а след него — и зет си Цецилий. Брат му се оттегли в изгнание, но Цецилий бе убит, затова Катилина се обърна към диктатора Сула с молба за нов закон: според съществуващите той не получаваше нищо, защото и двамата му роднини имаха мъжки наследници и неговото име не се споменаваше в завещанията им. Сула откликна на молбата му и Катилина забогатя достатъчно, без да му се налага да участва в търговете.

Когато Сула реши да отпразнува своя триумф, януари можеше да се нарече студен и в прекия, и в преносния смисъл. Обикновените граждани излязоха по улиците, за да го почетат, но от конническото съсловие предпочетоха да си останат вкъщи; навярно си правеха сметката, че ако диктаторът и Хризогон ги забележат при церемонията, може да се сетят да добавят и тях в списъците. Сула показа пред римския народ плячката, която беше отнел от цар Митридат, надявайки се да избегне въпроса, дали подписването на мирния договор не е било прибързано. Като се имаха предвид несметните богатства на Митридат, изложеното беше жалко.

На другия ден Сула организира нещо като изложба — във всеки случай не можеше да се говори за триумфално шествие. На нея бяха показани ценностите, събрани от войските на младия Марий и Карбон. Той предвидливо обясни на гражданите, че всички вещи ще бъдат върнати обратно по храмовете, от които са били иззети. В този ден завърналите се от изгнание врагове на предишния режим — Апий Клавдий Пулхер, Метел Пий, Варон Лукул, Марк Крас и други като тях — нямаха правото да се облекат като сенатори, понеже още не бяха възстановили гражданството си. Сула поне им спести унижението да плащат така наречената „такса на свободата“, която даваха за хазната освободените роби.

Да се укроти Помпей се оказа по-трудна задача от усмиряването на победения Рим. Така поне стана ясно в деня преди триумфа на Сула. Помпей бе пренебрегнал нарежданията на диктатора и бе отплавал заедно с цялата си армия от Африка за Италия. Беше изпратил писмо от Тарент, в което обясняваше, че армията не му позволила да напусне Африка, преди да е натоварил и последния легионер на корабите. Според думите му той просто бил принуден да отстъпи пред ентусиазма на своите войници (без да обясни как така е събрал предварително кораби за шест легиона пехотинци, вместо за един и две хиляди души конница). В края на писмото си Помпей пак настояваше да ознаменува триумф в своя чест.

Диктаторът побърза да прати куриер в Тарент, който носеше повторен отказ. Същият куриер донесе в Рим извиненията на Помпей за осъдителното поведение на войската му, която не искала да му се подчини. Войниците настоявали любимият им пълководец да получи своя заслужен триумф! Ако диктаторът упорствал, Помпей искрено се страхувал да не би войниците му да поемат нещата в свои ръце и да тръгнат срещу Рим. Той самият щял, разбира се, да стори всичко по силите си, за да ги възпре.

Сула прати втори куриер по Апиевия път, водещ към Рим. Писмото носеше трети отказ: „НИКАКЪВ ТРИУМФ“. Оказа се, че е отишъл твърде далеч според вижданията на войската. Шест легиона и две хиляди души конница потеглиха към Рим. Щом Сула и Сенатът научиха за намеренията на Помпей и войниците му, които бяха достигнали Капуа, те се настроиха още повече срещу младия пълководец. Наближаваше краят на февруари, виеха виелици, а Марсово поле се изпълваше с нови войски, които чакаха да минат по улиците на Рим: двата легиона на Луций Лициний Мурена, бившия управител на Римска Азия и Киликия, както и двата легиона на Гай Валерий Глак, бившия управител на Трансалпийска Галия. И двамата чакаха да проведат своя триумф.

Скоро след поредния куриер, който препускаше на юг към Капуа (за да заповяда на Помпей веднага да спре и да го предупреди за четирите легиона, които го чакаха край Рим), сам Сула напусна столицата и се насочи в същата посока. Придружаваха го двамата консули — Декула и Долабела, върховният понтифекс Метел, началникът на конницата Флак Принцепс Сенатус и подобаваща дружина ликтори; не бяха сметнали за нужно да водят войска със себе си.

Писмото на Сула свари Помпей, преди да е напуснал Капуа. Вестта за четирите легиона, които случайно се подвизавали по това време на Марсово поле, го беше отрезвила и той не смееше да мръдне. Младежът не бе имал намерение да воюва срещу диктатора. Походът беше само блъф, който да му осигури отказвания триумф. Вестта, че диктаторът смята да го пресрещне с четири легиона, при това все стари войници, уплаши Помпей.

Затова, когато му съобщиха, че самият Сула му идва на крака, при това без армия зад гърба си, Помпей се спусна да го посрещне. Обстоятелствата, при които се срещнаха, напомняха на тези около запознанството им преди няколко години. Сула пак беше яхнал муле, но сега не беше пиян. Беше облечен в сенаторска тога и го придружаваха двадесет и четирима ликтори, които мръзнеха от студ в тънките си моравочервени туники. Измежду дървените летви на фасциите заплашително стърчаха брадви. Зад диктатора маршируваха още тридесет ликтори — дванайсет на разположение на Декула, още толкова — на Долабела и шестима — на началника на конницата, който се ползваше с преторски почести. Всичко беше доста по-внушително, отколкото на бреговете на Калор, и повече отговаряше на юношеските мечти на Помпей.

Но, от друга страна, самият Помпей също се бе издигнал през последните двайсет и два месеца; беше ръководил военна кампания заедно с Метел Пий и Крас, после още една в Клузий заедно със Сула и Крас и трета, този път напълно самостоятелно, в отвъдморските провинции. Затова и си беше позволил да си сложи златна броня, лъснала не по-малко от украсата на „държавния“ му кон. Делегацията на диктатора идваше пеша; затова Помпей на свой ред слезе на земята.

Сула носеше венец от трева на главата си, доста груб намек, че младежът още не се е сдобил с подобен — всъщност още не си беше извоювал венец изобщо! Диктаторът държеше да напомни кой е. Помпей веднага усети това в поведението му. Ликторите се построиха в две колони и се дръпнаха в края на пътя, за да не пречат на обруления от слънцето младеж със златната броня да се срещне с водача им. Самият Сула стоеше на едно място, на няколко крачки пред останалите.

— Аве, Помпей Велики! — Сула вдигна дясната си ръка за поздрав.

— Аве, диктаторе! — отвърна му опиянен от радост той. Сула го беше нарекъл с третото му име, при това в присъствието на такава официална публика. Излизаше, че вече официално може да се нарича Велики!

Двамата се целунаха по устата, след което, предшествани от ликторите, се запътиха към лагера на Помпей. Останалите ги последваха.

— Ти си склонен да приемеш, че съм „велик“! — въодушевяваше се младежът.

— Прякорът ти се наложи — оправда се Сула. — Също както и „малкият касапин“.

— Армията ми е решила веднъж завинаги, че ще триумфирам, Луций Корнелий.

— Армията ти няма абсолютно никакви правомощия да взема подобни решения, Гней Помпей Велики.

— Какво мога да направя? Та те дори не желаят да ме слушат!

— Глупости! — сряза го диктаторът. — Надявам се, Велики, даваш си сметка, че в писмата си ти изрично признаваш пред мен и пред Сената, че си абсолютно неспособен да командваш армията си.

Помпей целият се изчерви и присви устни.

— Не е честно да говориш така!

— Защо? Ти самият го признаваш в поне три от писмата си.

— Ама ти се правиш, че не разбираш! — възрази му младежът. — Те действат така само от любов към, мен!

— От любов или омраза, неподчинението си е все неподчинение. Ако това бяха мои войници, отдавна да съм наказал някого със смърт.

— Дори да е неподчинение, никому не е донесло вреда.

— Няма неподчинение, което да не носи вреда, и ти много добре го знаеш. Дръзнал си да заплашваш законно избрания римски диктатор.

— Това не е поход срещу Рим, Луций Корнелий, това е просто поход към Рим. Има разлика! Войниците просто искат да се уверят, че ще получа каквото заслужавам.

— Какво заслужаваш, Велики, определям аз, римският диктатор. Ти си на двадесет и четири години. Още не си влязъл в Сената. Съгласих се да те наричам с новоизмисленото ти име, „Магн“, което някой ден може да прерасне в „Максим“, но може и да се смали на „Парв“, „Минут“ или дори „Пузил“*.

*  Различни степени на прилагателното „малък“ на латински. — Б.пр.

Помпей се спря насред пътя и се обърна към Сула; останалата част от делегацията уж случайно не се усети навреме и незабележимо се доближи до двамата.

— Искам триумф! — изтърси гневно Помпей и тропна с крак.

— А аз ти казвам, че няма да го получиш! — заяви му Сула. Широкото лице на младежа стана червено като цвекло, тънките му устни разкриха малките му бели зъбки.

— Добре ще е да запомниш, диктатор Луций Корнелий Сула, че хората почитат изгряващото, а не залязващото слънце!

Сула изведнъж избухна в гръмък смях.

— О, това беше добро! — задъхваше се той. — Ще го имаш своя триумф! — И накрая, разтърсен от нов прилив на смях, допълни: — И не ме гледай като истукан, маймуно! Помогни ми да си наместя тогата!

— Ти си пълен глупак, Велики — заяви Метел Пий на Помпей, когато двамата останаха насаме.

— Защо? Мисля, че постъпих доста умно — отвърна той.

Прасчо Младши отдавна беше навършил годините за консул и макар още да не се бе добрал до високата длъжност, възрастта му личеше: чупливата му кестенява коса се бе прошарила, край кафявите му очи се бяха появили бръчки.

— Всичко друго, но не и умно — подхвърли Метел и със задоволство забеляза недоумението в красивите сини очи на събеседника си. — Познавам нашия началник много по-отдавна от теб, имал съм случай да се уверя, че е не само по-велик от нас двамата, взети заедно, но е и много по-интелигентен. Той има слабости, но те не засягат способността му да разсъждава и действа.

Помпей шумно изсумтя.

— О, Пий, нищо не разбирам! Слабости? За какви слабости у Сула изобщо говориш?

— Имам предвид вкуса му към ироничното, разбира се. Изразът ми з-звучи по-точен, отколкото „ч-чувство за хумор“. — Прасчо млъкна, докато овладее заекването си. — Спомни си, че ме посочи за върховен понтифекс, при условие че заеквам. На него му е просто невъзможно да устои на подобни „шеги“.

Помпей си придаде отегчен вид.

— Нямам никаква представа накъде биеш, Пий, още по-малко виждам връзка с моя случай.

— Велики, Велики! Ами той се подиграваше с теб още от самото начало на тази история! Ето каква е връзката. Той винаги е смятал, че заслужаваш триумф, какво го вълнува на колко си години и дали си само конник или сенатор? Ти си герой — пълководец, а такива той е склонен да издигне до невероятни висоти! Но на Сула му се искаше да разбере ти до каква степен държиш на триумфа си, искаше да се увери на какво си способен, за да го получиш. Не трябваше да се хващаш на уловката му. Сега той има доста по-ясна представа за теб, знае на какво си способен. Разбра, че храбростта ти е почти колкото самочувствието ти, да не говорим за амбициите ти. Същевременно Сула се успокои, че няма да си му конкуренция.

— Какво искаш да кажеш с това, че няма да съм му конкуренция?

— Точно каквото ти си мислиш.

— Но аз бяха тръгнал срещу Рим!

— Глупости! — усмихна се Прасчо. — Ти беше тръгнал към Рим, нали така сам каза… А аз ти повярвах. И което е по-важно, Сула също ти повярва.

Помпей изгледа събеседника си с нескрито недоумение. Не знаеше какво трябва да отговори.

— Важното е, че си получих триумфа.

— Да, получи го. Но той ще те накара да заплатиш за това цена, каквато щеше да ти бъде спестена, ако се бе държал както подобава.

— Цена ли? Каква цена? — Помпей поклати глава. Приличаше на някой голям приказен звяр, който не иска да повярва, че другите му се присмиват. — Пий, омръзна ми да ми говориш с гатанки и недомлъвки.

— Ще видиш сам — отговори му Прасчо, все тъй загадъчно.

И Помпей има случай да се увери, при това в самия ден на триумфа си. Метел му беше подсказал какво ще се случи, но заслепен от гордост, той не бе разбрал намеците. Датата за триумфа му беше насрочена за дванайсетото число от март. На шестия ден от месеца Гай Флак, бившият управител на Галия, мина по улиците на Рим в прослава на победите си над галските племена; на деветия ден триумфира Мурена, бившият губернатор на Азия, заради успехите си в Кападокия и Понт. Затова докато дойде ред и на Помпей да ознаменува победите си над Карбон, римските граждани вече бяха пренаситени от празнични шествия. Малцина любопитни наизлязоха и този ден по улиците, но тълпи така и не се насъбраха. След двудневните зрелища, които организира самият Сула, Флак вече не представляваше голям интерес, Мурена — още по-малко; триумфът на Помпей просто беше отминат с безразличие. Името му не говореше нищо, никой не знаеше, че е млад и красив, а и да знаеше, едва ли би се впечатлил от ранните му успехи.

И все пак Помпей нямаше причини да се тревожи, докато поемаше по древния маршрут, започващ от така наречената Вила Публика. Клюката бързо щеше да се разпространи и когато народът научеше какъв е конкретният повод за триумфа, всички щяха да наизлязат, за да го поздравят. Докато завие от Големия цирк по Вия Триумфалис, цял Рим щеше да се появи, за да го види. Шествието на Помпей следваше класическия сценарий: отпред вървяха действащите магистрати и сенаторите, следваха ги музиканти и танцьори, после идваха колите с плячката и подвижните платформи, на които се разиграваха паметните събития, заради които Помпей биваше удостоен с високата чест, след тях се нареждаха жреците и жертвените животни — все мъжки и бели, — докато отзад се движеше самият пълководец начело на победоносната си армия.

Дори облеклото на младежа беше според случая — червена тога, богато обшита със злато, лавров венец на главата му, бродирана туника с дебела пурпурна ивица… Едва когато гримьорите понечиха да боядисат лицето му в червено, както изискваше традицията, той отказа. Държеше Рим да се увери с очите си колко е млад и красив; искаше да знаят всички, че има свое собствено лице, с което се гордее; искаше зрителите да го свържат с Александър Македонски. А с боядисано лице щеше да мине за един от многото, никой нямаше да се досети, че е само на двайсет и четири години.

Но не толкова липсата на грим правеше Помпей различен от другите триумфиращи пълководци; впечатление правеха животните, които бе сложил да теглят античната му колесница. Вместо класическите бели коне бе предпочел четири огромни африкански слона, които лично беше хванал в Нумидия. Четирима дресьори бяха работили, за да укротят дивите зверове и да ги научат да теглят колесница. Подвигът на дресьорите беше по-голям от този на ловеца. Помпей си получи своите четири опитомени слона, докато кочияшът до него само се правеше, че командва могъщите зверове: той просто държеше златните юзди, които висяха от устите на пищно украсените животни. В действителност слоновете слушаха своите дресьори. Само като се чуеше за невероятните създания, които се разхождаха по улиците на Рим, и любопитните римляни щяха да притичат да ги видят с очите си. Не беше ли невероятна гледка: новият Александър с колесница, теглена от животни, каквито в Рим почитаха едва ли не за свещени. Истински слонове! Огромни слонове с уши като корабни платна и огромни бивни.

Маршрутът на парада тръгваше от Вила Публика на Марсово поле, следваше витата алея, покрай която се издигаха вили и жилищни сгради, за да заобиколи Капитолия и старата Сервиева стена, която го беше бранила в миналото. От западния край на хълма шествието минаваше през Порта Триумфалис и се озоваваше в самия град. След като триумфът на Помпей бе третият поред през последните седем дни, повечето сенатори бяха махнали с ръка и само малцина бяха благоволили да застанат начело на колоната; при това бързаха да свършат с досадното задължение. Музикантите, танцьорите, колите с плячката, жреците, жертвените животни, военнопленниците, всички следваха примера им и буквално препускаха по улиците на града. Само слоновете не се отказваха от своята величествена, бавна крачка и скоро виновникът за триумфа изостана далеч след шествието си.

Най-накрая колесницата му се довлече до Триумфалната порта и спря. Армията, въоръжена единствено с тояги, опасани с лаври, на свой ред се спря зад предводителя си. Триумфалната колесница беше скована още в етруски времена и понеже е била предвидена за церемонии, а не за сражение, беше доста по-ниска от класическите бойни колесници, каквито използваха например галите. Ето защо Помпей не можеше да види каква е причината за спирането. Той прати кочияша да види какво става.

Човекът се върна ужасен.

— Триумфаторе, слоновете не могат да се проврат през портата!

— Глупости!

— Истина говоря, триумфаторе, така е! Слоновете са много едри и не могат да минат.

Помпей позабрави за славата и достолепието и скочи от колесницата да види с очите си какво се е случило. Водачите на предните два слона безпомощно се суетяха и посрещнаха своя началник едва ли не с радост.

— Входът е много нисък.

Триумфалната порта — единствената, през която имаха право да минат военните паради, — бе предвидена да побере редица от осем души едновременно; дори колесница, теглена от четири коня, или широка платформа. Но се оказа твърде ниска, за да може едър слон да се провре под свода й.

— Добре — каза Помпей, без да се отчайва. — Проврете ги един по един през портата. Ще се наложи просто да се наведат.

— Но те не са дресирани за това! — изпадна в паника един от водачите.

— Това не ме интересува! — тросна му се младежът. — Просто правете каквото ви казвам!

Но още първият слон отказа да си наведе главата.

— Дръпнете го за хобота и го накарайте! — заповяда Помпей.

Но колкото и да го дърпаха, той не пожела да се наведе; напротив, ядоса се на хората край себе си. Безпокойството му се предаде и на другите три слона, два, от които все още бяха впрегнати в колесницата. Те започнаха инстинктивно да отстъпват, при което колесницата заплашително се надвеси над облечените в лъвски кожи знаменосци.

Докато дресьорите продължаваха да се борят със слона, Помпей ги гледаше отстрани и не пестеше войнишките си псувни по техен адрес. На нещастниците им се искаше да потънат вдън земя от страх и от срам. Но нищо не помогна: слоновете не пожелаха да сътрудничат на някакви си човеци.

Мина повече от час, преди Варон на свой ред да се върне, за да разбере какво се е случило с колесницата — като римски сенатор той беше вървял начело на шествието.

Като видя какво се е случило, той едва се сдържа да не се изсмее.

— Прати Скапций и хората му до Стабула да доведат конете — предложи Варон. — Хайде, Велики, забрави тези ходещи кули! Шествието вече е излязло на Форума, а никой дори не е разбрал, че теб те няма. Сула чака пред храма на Кастор и се нервира. Организаторите на пиршеството са притеснени.

Вместо да му отговори, Помпей избухна в сълзи и с пищните си одежди седна на калните павета край пътя. Така че Варон пое нещата в свои ръце, прати хора да докарат триумфалните коне от държавната конюшня и се зае с разпрягането на размирните слонове. Обстановката допълнително се нажежи с пристигането на няколко градинари, въоръжени с кофи и лопати, за да се сдобият с най-полезната естествена тор на света. Без да се плашат от величествените зверове, те невъзмутимо се запровираха между краката им. Само от съжаление към приятеля си и от желание да свърши по-бързо цялата работа, Варон не си позволи дори да се усмихне. С цената на големи усилия и немалко ругатни успя да изведе слонове и водачи встрани от пътя — към Форум Холиторий; едва ли някой би ги пуснал обратно към Марсово поле, където чакаха шест легиона строени войници.

Междувременно колоната наистина се беше спряла на Форум Романум пред внушителната йонийска фасада на храма на Кастор и Полукс. На площадката пред светилището седеше не друг, а самият диктатор Сула, заедно с началника на конницата, двамата консули и неколцина приятели и роднини. Традицията повеляваше в шествието на триумфатора да не вземат участие хора, заемащи по-висши длъжности от неговата; същото важеше и за пиршеството. Излизаше, че най-важните римски управници напразно чакат насред площада, при това без надежда дори да се нахранят след това.

Всички присъстващи бяха загубили търпение. Освен това духаше студен северен вятър. Най-накрая се появи Варон, който изкачи стъпалата към площадката и се наведе да прошепне нещо в ухото на Сула. Внезапният смях изненада всички останали; Сула доста се смя, после стана от стола, пристъпи към ръба на площадката и извика към тълпата:

— Почакайте още малко! Нашият триумфатор идва! Бил решил да внесе малки нововъведения и вместо коне впрегнал в колесницата си истински слонове! Да, ама слоновете не могли да минат през Триумфалната порта, затова трябвало да прати за коне! Ех, защо не бях там да го видя с очите си!

Зяпачите посрещнаха думите му със смях, но само онези, които лично познаваха Помпей — Метел Пий, Варон Лукул или Марк Крас, — си даваха сметка колко жестока е шегата.

— Знаете ли, не е мъдро да се предизвиква Сула — говореше Метел Пий на хората край себе си. — Много пъти съм се уверявал, че той има някаква мистична способност да привлича Фортуна на своя страна. Дори не му трябва сам да се потруди, за да унизи другия. Богинята ще свърши всичко вместо него.

— Това, което не мога да разбера — навъси се Варон Лукул, — е как Помпей не се е сетил да премери височината на портата предварително. Та като военачалник той е изключително предвидлив.

— До мига, в който младежките мечти не го заслепят — изрече задъханият Варон; беше тичал от Триумфалната порта и до храма на Кастор. — До такава степен се беше вкопчил в проклетата си идея за слоновете, че не му остана време да се замисли за възможните неприятности. Горкият Помпей, той направо е съсипан!

— И на мен ми става по-скоро жалко за него — обади се Крас.

— И на мен, нищо, че му доказах, че не е прав — отбеляза Метел Пий. — Как го понесе? — обърна се той към Варон.

— Докато пристигне на Форума, ще се оправи.

И наистина, Помпей доведе втората половина от шествието с подобаваща тържественост. Разбира се, даваше си сметка, че след двучасовото закъснение съгражданите му са загубили интерес. Малцина бяха благоволили да го поздравят по улиците.

Едва при влизането си в храма на Юпитер Статор, където трябваше да се състои пиршеството, Помпей си даде сметка колко смешен се е сторил инцидентът със слоновете в очите на римските големци. Терзанията му бяха започнали още по улиците на Рим, когато минаваше покрай колоната със статуята на Сципион Африкански. В краката на великия пълководец се бяха скупчили неколцина граждани, които шумно се смееха. Щом Помпей се приближи, те се отдръпнаха, за да може той да прочете надписа на постамента:

По въпроса за слона,

ако питате Сципиона,

ще ви каже, че е мъдър за двама.

На Касапина детето

обаче знае, че слонето

е една голяма драма.

Вътре в храма на Юпитер положението беше още по-сложно. Някои от гостите се задоволяваха с това да подчертаят с известна ирония прякора му „Велики“. Някои обаче уж неволно го произнасяха вместо „Магн“ „Маг“ — както се наричаха персийските влъхви — или „Ман“ (ръка), намеквайки, че или Помпей е целувал ръка на Сула, за да се издигне, или че е на една ръка разстояние от своя господар. Малцина се отнесоха с необходимата почит към триумфатора. Помпей разчиташе и на своите приятели и роднини, които обаче наляха масло в огъня, като се наежиха срещу присмехулниците и дори изявиха желание да се бият. Най-накрая, важни личности като Катул и Хортензий просто не благоволиха да присъстват.

Все пак се случи и нещо хубаво: Помпей неочаквано си намери приятел, не друг, а отдавна забравения племенник на диктатора, Публий Корнелий Сула. Той му бе представен от Катилина.

— Никога не съм знаел, че Сула има племенник! — призна си Помпей.

— Ами и той не е знаел доскоро — подхвърли весело Публий Сула. — А което е най-странното, самият аз нямах представа.

Катилина прихна да се смее.

— И все пак е истина — каза той на Помпей, който гледаше доста объркано новия си познат.

— Я обяснете по-подробно — подкани ги той, доволен, че поне в този случай не се смеят на него.

— Цял живот съм си мислил, че съм син на Секст Перквициен — започна Публий Сула. — И цял живот съм бил съсед на Гай Марий! Когато дядо ми умря и баща ми наследи всичко, нито той, нито аз сме подозирали истината. Но баща ми беше приятел с Цина, затова след като започнаха да излизат списъците с проскрибциите, той всеки път очакваше да открие своето име. И от тревога взе, че умря.

Последното бе произнесено с такова безразличие, че Помпей лесно си направи заключението колко са се обичали баща и син Перквициен. И нищо чудно, като се има предвид колко омразен бе старият Перквициен на цял Рим.

— Не мога да го повярвам — иронично изрече Помпей.

— Разбрах кой съм едва когато се разрових из някакви стари книжа, принадлежали навремето на дядо ми. Сред тях се натъкнах и на документите по осиновяването! Оказа се, че баща ми бил осиновен от дядо ми, преди чичо ми, диктаторът, да се роди. Така че и той не е подозирал за съществуването на брат си. Както и да е, реших, че ще е най-благоразумно, ако занеса документите на чичо Луций, преди някой да е сложил моето име в списъците!

— Абе, като те гледам, ти си същински Сула — усмихна се Помпей. — Предполагам, не ти е било трудно да го убедиш?

— Ни най-малко! Та не е ли това късмет? Сега хем наследявам богатствата на Перквициените, хем не ме ловят проскрибции, хем ще получа и тлъст дял от милионите на чичо Луций.

— А не мислиш ли да станеш нещо като негов наследник?

Публий Сула се изкикоти.

— Аз? Да наследя Сула? Богове, никога! Аз, Помпей Велики, не съм човек с политически амбиции. Ама никакви!

— Може би си влязъл вече в Сената?

Катилина използва случая, за да се намеси в разговора.

— Двамата Сула сме канени от Сула да присъстваме на заседанията на Сената, макар че официално не сме се сдобили със сенаторско положение… Не и засега. Но с Публий Сула просто си рекохме, че ще ти е приятно да разговаряш с дружески настроени люде.

— Много се радвам, че дойдохте — благодари им Помпей.

— Не се оставяй на тия дърти традиционалисти — окуражи го Катилина и го тупна приятелски по гърба. — Поне няколко души искрено се радваме на триумфа на млад човек като теб. Съвсем скоро и ти ще влезеш в Сената, имаш ми думата. Сула има намерение да вкара вътре доста хора, които не се нравят на традиционалистите.

Помпей се навъси.

— Знам какво да правя с живота си, там няма място за членство в Сената! Преди да се разправя веднъж завинаги с тази институция — или поне, преди да вляза в нея, — смятам да докажа на всички, че никой не може да попречи на кадърни хора като мен да заемат, който пост пожелаят в държавата. На мен ми стига да съм конник, ще мина и без сенатски привилегии.

Катилина примигна, но Публий Сула като че ли изобщо не чу заканата. Помпей се огледа и веднага си оправи настроението.

— А, ето го и него! И той самичък на кушетка! Елате да се нахраним в компанията на зет ми Мемий! Той е най-достойната компания от всички присъстващи.

— Би трябвало да легнеш при старците, които са благоволили да те почетат с присъствието си — напомни му Катилина. — Не се безпокой за нас. Ще се разположим при Гай Мемий и ще се чувстваме доволни.

— Това е моят триумф и аз ще реша с кого ще обядвам — възрази му Помпей.

В началото на април Сула обнародва списък на нови двеста сенатори, обещавайки, че и други ще се присъединят към списъка през идните месеци. Начело на списъка стоеше името на Гней Помпей Велики. Той побърза да се срещне с диктатора.

— Няма да влизам в Сената!

Сула изненадано го изгледа.

— Защо? Мислех, че много държиш да станеш сенатор.

Помпей набързо забрави яда си; инстинктът му за самосъхранение проговори — най-добре беше Сула да не си дава сметка колко различен от останалите римляни е той.

— Става дума — започна Помпей — за урока, който получих с този проклет триумф. — Той си пое дъх, сякаш му се налагаше да направи тежко признание. — Доста мислих по въпроса, Луций Корнелий, и си давам сметка, че съм твърде млад. Моля те, Луций Корнелий, остави ме сам да си намеря път към Сената, когато му дойде времето. Ако вляза сега, години ще минат и пак ще ми се смеят.

Което си беше самата истина, убеждаваше се. Няма да се присъедини към хора, които ще се подхилкват всеки път, щом го забележат. Ще отиде при тях едва когато коленете им треперят при самата мисъл, че се появява.

Сула омекна и вдигна рамене.

— Както желаеш, Велики.

— Благодаря. Наистина така предпочитам. Ще изчакам, докато извърша нещо, което да се запомни по-добре от злощастната история със слоновете. Като например една почтена квесторска службица, щом навърша трийсет.

Тук май прекали. В бледите очи на Сула се появиха иронични искрици, но той само каза:

— Много добра идея! Ще махна името ти от списъка. Но все пак държа да присъстваш утре в Сената. Етикетът изисква всички мои легати да присъстват поне в началото на заседанието. Затова държа и ти да дойдеш.

И Помпей отиде.

— Ще започна — обърна се диктаторът към сенаторите — с въпроса за Италия и италийците. Съгласно моите обещания към италийските политически водачи смятам да се погрижа всички италийци да бъдат записани в гражданските списъци според съответните процедури; всички ще бъдат разпределени из тридесет и петте триби. Няма да позволя повече да се лъжат нашите италийски съюзници и да се погребва техният глас в ограничен брой триби, които нищо не могат да решат. Дал съм дума по този въпрос и ще я удържа.

Хортензий и Катул седяха един до друг на втория ред и многозначително си намигнаха. И двамата не одобряваха сериозните политически отстъпки в полза на хора, които не бяха истински римляни.

Сула се размърда на стола си.

— За съжаление не мога да изпълня другото си обещание: да разпределя пак равномерно из трийсет и петте триби освободените роби. Ще се наложи и занапред да останат в Субурана и Есквилина. Трябва да бъдем сигурни, че едри робовладелци няма един ден да решат да освободят своите роби, само и само да си осигурят вярната политическа подкрепа на нови клиенти.

— Мъдър е Сула, няма що! — подхвърли Катул на Хортензий.

— Трудно ще му убегне нещо — подшушна другият. — Да не би да е чул, че Марк Крас купува роби?

Сула продължи да говори за римските градове и земи.

— Брундизий, град, където аз и моята войска бяхме почетени с нужното уважение, ще бъде възнаграден, като го освободим от всякакви мита и косвени данъци.

— Пфу! — ядоса се Катул. — Още утре Брундизий ще стане най-претовареното пристанище в Италия!

Диктаторът отреди възнаграждения за няколко други области из полуострова, затова пък наложи тежки наказания на други. Навярно най-тежко щеше да пострада Пренесте.

Докато Сула изброяваше градове и села, Катул лека-полека се бе унесъл и може би дори щеше да задреме, ако Хортензий не го беше побутнал.

— Квинт, Сула говори за теб!

— … Квинт Лутаций Катул, моя верен последовател, натоварвам с реконструкцията на храма на Юпитер Оптимус Максимус на Капитолия. — Старческите устни се сбърчиха в подигравателна усмивчица и ироничният поглед на Сула се спря върху Катул. — По-голямата част от средствата ще дойдат от доходите, които уголемените площи на държавната земя ще донесат, но аз се надявам, че и ти самият, Квинт Лутаций, ще допълниш разликата за своя лична сметка.

Катул не посмя да каже нищо от страх. Това беше неговото наказание, задето толкова години бе прекарал мирно и тихо в дома си, докато Цина и Карбон управляваха града.

— На нашия върховен понтифекс, Квинт Цецилий Метел, се пада честта да възстанови храма на Опс, засегнат от същия пожар — продължи Сула. — И все пак този проект ще бъде изцяло изплатен от държавната хазна, тъй като Опс е символ на римския държавен бюджет. Държа именно върховният понтифекс да поеме грижата за повторното освещаване на възстановения храм. Току-що обнародвах списък с имената на двеста души, които каня в Сената — продължи диктаторът, — макар Гней Помпей Велики да ми съобщи, че не желае да встъпва в сенаторска длъжност толкова рано. Затова и неговото име беше махнато от списъка.

Това вече беше новина и всички се размърдаха и впериха поглед в Помпей, който седеше до вратата и се усмихваше.

— Възнамерявам да включа още стотина души, така сенаторите ще станат четиристотин. Давате си сметка колко сенатори сме изгубили през последните десет години.

— И хич да не си помисли човек, че той е убил някого от тях — ядосваше се Катул. Откъде да изнамери пари за възстановяването на огромния храм? Подозираше, че кесията му доста ще олекне, докато държавното участие щеше да си остане символично.

Диктаторът продължаваше нататък:

— Опитах се да въведа в Сената представители на старите сенаторски фамилии, макар че в списъка се срещат и конници; за тях обаче лично съм се уверил, че имат достойно потекло. В списъка ми няма да срещнете случайно име! И все пак позволих си да включа един нов вид сенатор, който не отговаря на досегашните ни разбирания — цензът от един милион сестерции никъде не е узаконяван официално, както и изискванията за благороден произход. Имам предвид онези доблестни римски войници, които са допринесли за успехите на римското оръжие. Искам Рим отново да отдаде нужната почит на тези хора, така както го правеше навремето, в дните на Марк Фабий Бутеон. Последните няколко поколения откровено пренебрегнаха героичния воин. Е, аз ще сложа край на подобно отношение! Ако човек е достоен за венец от трева или за което и да е друго от нашите воински отличия, той автоматично ще влиза в Сената, независимо от своя произход. По този начин ще бъдат допуснати нови лица, но за тях поне ще знаем, че са храбри и са имали случай да докажат предаността си на Рим. Ще ми се да се надявам, че сред заслужилите бойни венци ще се срещат и имена, добре известни на всички нас!

Хортензий недоволно изсумтя.

— Това е демагогия.

Унесен в мислите си, Катул дори не го чу. Откакто Сула го бе натоварил с това непоносимо финансово бреме, нищо друго не го интересуваше.

— Един последен въпрос и ще разпусна заседанието — заяви диктаторът. — Всички, които са изброени в моя списък, ще трябва да бъдат представени на народното събрание; няма значение дали са патриции или плебеи, за да влязат в Сената, ще им е нужно одобрението на народа. — Той се надигна от стола си. — С това слагам край на заседанието.

— И откъде ще намеря пари? — вайкаше се Катул пред Хортензий, докато бързаха да напуснат Курия Хостилия.

— Не си прави труда.

— Никой не ме пита!

— Той скоро ще умре, Квинт. А дотогава ще си търсиш поводи да протакаш. Щом Сула ни напусне, никой няма да се интересува от това. Нека държавата плати и последната сестерция.

— И всичко заради този проклет Фламин! — ядосваше се Катул. — Той стана причина за пожара, нека той плаща за реконструкцията!

Хортензий обаче се навъси:

— Внимавай някой да не те чуе да го казваш! Фламин Диалис не може да бъде държан отговорен за природно бедствие, освен ако не бъде обвинен и съден според закона, така както и всеки друг жрец. Сула не ни обясни защо младежът е напуснал града, но също така и не го е включил в списъка на проскрибираните. Нито е предявил обвинение срещу него.

— Ами нали му се пада племенник!

— Точно така, скъпи Квинт.

— Ех, зетко, защо изобщо се занимаваме с всичко това? Все по-често ми се иска да си събера парите, да разпродам всичко и да се заселя на спокойствие в Киренайка.

— Занимаваме се с това, защото така повелява кръвта ни — отговори Хортензий.

Нови и стари сенатори се събраха два дни по-късно, за да чуят как Сула възнамерява да премахне изборите за цензори и да реорганизира държавните финанси.

— Когато нещата улегнат, можете да помислите дали няма да върнете старите пълномощия на цензорите — заяви великодушно той. — Пък и аз нямам намерение със закон да премахвам тяхната длъжност.

Сула обаче имаше специална изненада за хората от своето съсловия — римските патриции.

— През последните няколко века след първото отделяне на плебеите привилегиите на патрициите непрекъснато намаляваха. Единственото предимство да си патриций е, че можеш да заемеш някоя религиозна длъжности, която все още е недостъпна за плебеите. Но аз не мисля, че религиозните почести имат някакво отношение към политическата и обществената кариера на римлянина. А днешните патриции са хора, които все пак могат да проследят родословието си още преди идването на власт на царете. Самият факт, че човек се е родил патриций, е доказателство, че предците му са служили вярно на Рим в продължение на половин хилядолетие. Мисля, това е достатъчен довод днешният патриций също да се радва на известни почести — може би не особено важни, но все пак само за него. Ето защо отсега нататък разрешавам на патрициите да се кандидатират за куриатна длъжност — консул или претор — две години по-рано, отколкото плебеите.

— С което иска да докаже, че не е забравил своите — заяви плебеят Марк Юний Брут на жена си Сервилия, патрицианка.

През последните месеци, изпълнени с твърде много страх и опасности, съпругът на Сервилия бе станал доста по-словоохотлив от обикновено. Откакто се разбра, че баща му е загинал в Лилибей вследствие наказателните операции на суланския слуга Помпей, Брут усещаше, че животът му виси на косъм. Дали нямаше да проскрибират баща му? Дали нямаше да проскрибират него самия? Като син на враг на държавата той нямаше да получи нищо от наследството напротив, щеше да изгуби и сега притежаваното; а ако проскрибираха самия него, щеше да изгуби и живота си. Но името на стария Брут не се появи сред тези на четиридесет осъдени сенатори, а оттам нататък проскрибциите не споменаваха повече сенатори. Брут се надяваше, че опасността е отминала… Обаче не можеше да е сигурен. Сула продължаваше да прави своите зловещи намеци.

Това, че Брут започна да се отнася по-дружелюбно със съпругата си, се дължеше на мисълта, че вероятно бракът е причината името на Марк Юний Брут да не влезе в черния списък на Сула. Тази нова привилегия, която Сула установяваше в полза на патрициите, доказваше, че за него всеки римски патриций е ценен и важен — много повече от най-богатите и влиятелни нобили от плебейски произход. А сред патрицианското съсловие имаше ли по-знатна фамилия от тази на Сервилий Цепионите?

— Колко жалко — въздъхна Сервилия, — че синът ни не може да получи патрициански статут.

— Фамилията ми е достатъчно стара и знатна, синът ми може да се гордее с нея защити се Брут. — Ние, Юний Брутите, сме преки наследници на Деций Юний Брут, основателя на републиката.

— Винаги ми се е струвало странно — отвърна тя — как така сегашните Юний не са патриции при условие, че Деций Юний Брут със сигурност е бил. Ти все говориш за някакво осиновяване в семейството, което се дължало на материални причини. Но за да има и плебейска фамилия Юний Брути, тя трябва да произлиза от някой роб или обикновен селянин, клиент на патрицианската фамилия.

Брут трябваше да преглътне язвителните бележки на жена си. Те само доказваха, че Сервилия няма намерение и занапред да играе ролята на мълчаливата и покорна съпруга. Страхът й от развод бе намалял и самочувствието й бе станало по-високо. Само детето бе от значение за нея. Бащата не я интересуваше. Това, че Сервилия се грижеше за доброто име на съпруга си, се дължеше единствено на майчиния й инстинкт. Но вече нямаше причина, заради която да се кланя на някакъв си Брут — не и по начина, по който го беше правила преди измяната на стария й свекър, която изложи семейството й на опасност.

— Сестра ти ще се справи чудесно — подразни я Брут. — Патрицианка, омъжена за патриций. Двамата с Друз Нерон няма да имат проблеми.

— Друз Нерон е плебей — отвърна му надменно Сервилия. — Може по рождение да е Клавдий, но вуйчо Друз го осинови, значи е станал част от рода на Ливиите. И съответно е в същото положение като теб.

— И все пак смятам, че го очаква бляскаво бъдеще.

— Друз Нерон е твърде глупав. Двегодишният ни син е по-умен от него — тросна се Сервилия.

Брут я изгледа с досада: беше забелязал болезнената привързаност на Сервилия към детето. Същинска лъвица, която си пази малкото!

— Както и да е — изрече той, — Сула ще продължи с изненадите вдругиден.

— Имаш ли някаква представа какво е намислил?

— Ще научим всички вдругиден.

Два дни по-късно Сула започна да се занимава с изборите и изборните длъжности.

— Омръзнало ми е от това да се играе на политика — започна той, — затова ще въведа нова процедура, която ще премахне всякаква случайност при изборите. Всички избори вече ще се провеждат през месец квинктил, пет-шест месеца преди човекът да встъпи в длъжност. През този период на изчакване бъдещите магистрати ще се ползват с по-голям авторитет в Сената. Новоизбраните консули ще говорят веднага след действащите консули, а новоизбраните претори — след действащите претори. Отсега нататък принцепс Сенатус, бившите цензори и консуларните сенатори няма да говорят, преди да се е изказал и последният новоизбран претор. Пълна загуба на време е да се изслушват хора, които отдавна са слезли от властта.

Всички погледи се обърнаха към Флак Принцепс Сенатус, който беше жертва на новия закон. Но той мило гледаше Сула, все едно нищо не се беше случило.

Сула продължи:

— Най-напред ще се провеждат изборите за висши магистрати в центуриатните комиции в деня пред квинктилските иди. След това ще се избират квестори, куриатни едили, военни трибуни и другите по-нископоставени длъжности. Всички избори ще минат пред трибутните комиции, десет дни преди секстилските календи. Най-накрая плебейското събрание ще проведе своите избори между два и шест дни преди календите.

— Не е зле — каза Хортензий на Катул. — Така всички ще знаем каква ни е съдбата много преди края на годината.

— И по-отрано ще се радваме на спечеления авторитет — съгласи се той.

— А сега по въпроса за самите длъжности — говореше Сула. — След като свърша с добавянето на нови имена в списъка на сенаторите, смятам да затворя вратата за всички останали. Отсега нататък единственият начин да се влезе в Сената ще е след избор за квестор. За квестор човек ще има право да се кандидатира най-рано на трийсет години. Всяка година ще се избират двайсет квестори. Ще има само две изключения: човек, който е избран за народен трибун, преди да е станал сенатор, ще запази правото си да влезе автоматично в Сената след изтичане на мандата; а човек, който е бил награден с боен венец ще става и сенатор.

Той се раздвижи на стола си и изгледа смълчалите се хора.

— Отсега нататък всяка година ще се избират по осем претори. Плебеите ще се кандидатират за преторска длъжност на трийсет и девет години, но патрициите ще могат да го сторят две години по-рано. Ще трябва да минат поне две години между преторския мандат и кандидатурата на същия човек за консул. Никой няма право да се кандидатира за консул, преди да е бил претор. Освен това ще възстановя стария лекс Генуция, при това в най-строгия му вид, според който никой римлянин, независимо патриций или плебей, няма да има правото да се кандидатира за втори консулски мандат, преди да са изтекли десет години от края на първия му. Няма да има повече Гай Мариевци!

Всички бяха съгласни с това предложение!

Но когато Сула внесе поредния си законопроект, с който се орязваха пълномощията на народните трибуни, одобрението не беше така единодушно. С течение на вековете народният трибун си бе присвоявал все по-широки законодателни прерогативи и бе превърнал плебейското събрание в най-мощната от няколкото законодателни институции в републиката. Много често главната цел на народните трибуни е била да отнемат от неписаните привилегии на Сената и да отнемат от върховната власт на консулите.

— Веднъж завинаги ще премахнем това положение — заяви Сула. — Народният трибун вече ще упражнява единствено своето право на законодателна инициатива.

Думите му бяха посрещнати със сподавени възгласи. Всички се бяха навъсили и погледите им издаваха пълно недоумение.

— Отсега нататък никой няма да стои над римския Сенат! — гърмеше гласът му. — За тази цел съм решил да премахна всички пълномощия на трибунската власт! Според новия закон човек, който е бил народен трибун, ще се лиши от правото да се кандидатира, за каквато и да е друга длъжност, той няма да стане нито едил, нито претор, нито консул, нито цензор! Нито ще има право да се кандидатира за втори път за народен трибун, преди да са изтекли десет години от края на първия му мандат. Ще може да упражнява своето старо право на вето само в първоначалния му вид — да спасява чрез него индивидуално човек от плебса, който е станал жертва на административно наказание. Никой народен трибун няма да има правото да отменя закони под предлог, че заплашват правата на плебса; няма да има право да отменя дори отделни текстове. Нито ще може да свиква съд.

Кой знае защо Сула спря погледа си на двама души, които поради патрицианския си произход изобщо не биха могли да се кандидатират за народни трибуни: Катилина и Лепид.

— Правото на вето на народния трибун ще бъде жестоко ограничено. Няма да има право да отменя сенатски укази, закони, прокарани с одобрението на Сената, няма да има правото да оспорва решението му за назначаване на провинциални управители или военачалници, нито ще ограничава по какъвто и да било начин правото на Сената да определя външната политика. Народните трибуни няма да имат правото да прокарват закони в плебейското събрание, освен ако не са получили изричното съгласие на Сената под формата на Сенат консулт. Те няма да имат и правото да свиква заседания на Сената.

Сред слушателите му имаше доста мрачни физиономии. Сула нарочно се спря, за да чуе няма ли някой да се изкаже открито против предложението му. Но никой не посмя. За това се покашля и попита:

— Какво ще кажеш по въпроса, Квинт Хортензий?

Той тежко преглътна.

— Напълно подкрепям предложението, Луций Корнелий.

— Някой да не го подкрепя?

Мълчание.

— Чудесно! — отбеляза диктаторът. — Тогава този лекс Корнелия веднага влиза в сила.

— Потресаващо — сподели впоследствие Лепид пред Гай Кота.

— Няма какво повече да кажа по въпроса — съгласи се Кота.

— Тогава защо — попита Катул — не благоволихме дори да се обадим? Защо му предоставихме толкова лека победа? Как може републиката да функционира без народни трибуни?

— А защо — ядоса се Хортензий — не се обади ти?

— Защото — призна си чистосърдечно Катул — предпочитам главата ми да си остане на раменете.

— И с това разговорът приключва.

— Започвам да осъзнавам — обади се Метел Пий — колко е мъдър Сула! Друг на негово място щеше да премахне длъжността, но не и той! Той не посмя да отрече напълно правото на вето. Просто го изчиства от всички правомощия, които трибуните си присвоиха впоследствие. Така че винаги може да докаже пред опоненти как не е накърнил конституционната основа на републиканското управление. Всичко си е както преди, а това той винаги се е стремял да докаже. Но според мене точно този закон едва ли би проработил. Трибунската длъжност е ценна придобивка за твърде много хора.

— Но законът едва ли ще отпадне, преди да си отиде Сула — отбеляза мрачно Кота.

Всички се разотидоха недоволни. Обаче никой не желаеше да споделя своите мисли и настроения. Твърде опасно беше да се разкриеш пред чужд човек.

Докато дойде време за Аполоновите игри, организирани в началото на квинктил, към изброените закони се прибавиха още два: лекс Корнелия сумптуария и лекс Корнелия Фрументария. Първият се отнасяше до лукса и беше извънредно строг: разпореждаше се римляните да не харчат по повече от трийсет сестерции на човек на едно ядене у дома и по повече от триста на празнична вечеря с гости. Благовония, вносни вина, подправки и накити се облагаха с тежки такси; ограничаваха се разходите за погребални церемонии и гробници; най-накрая пурпурните платове, внасяни от Тир, се облагаха с непосилни мита. Законът за зърното беше възможно най-жестокият: премахваше се продажбата на евтино жито от държавата, което не означаваше, че на държавата се отнема изобщо правото да продава зърно; законът просто лишаваше Сената от възможността да подбива цените на частните търговци.

Законодателната програма беше тежка, но Сула изведнъж реши да си даде почивка и да присъства лично на Аполоновите игри. При това не за да наблюдава състезанията на Големия цирк, а за да посети театралните представления, десетина, от които се предвиждаше да се играят на временната дървена сцена, издигната насред Фламиниевия цирк, на Марсово поле. Играеха се комедиите на Плавт, Теренций и Невий, но в програмата бяха включени и изпълнения на мимове — жанра, който Сула предпочиташе. Класическите комедии представляваха строго определен текст, от който актьорите нямаха право да се отклоняват, но мимовете можеха да импровизират. Освен това играеха без маски.

Дали онзи непредвиден етюд, който бяха разиграли преди няколко месеца с Аврелия, беше причина за внезапния интерес на Сула към театъра? Или може би известно чувство на съпричастност, тъй като не друг, а един негов прародител беше дал началото на Аполоновите игри? А може би истинската причина да се появи в театъра бе желанието му да зърне актьора Метробий? Тридесет години, откакто, се бяха срещнали! Наистина ли беше изминало толкова време? По онова време Метробий беше невръстно момче, а Сула празнуваше трийсетия си рожден ден и беше отчаян. След влизането му в Сената срещите им бяха епизодични, почти случайни, повече повод за страдания, отколкото за радост.

Сула бе решил веднъж завинаги да обърне гръб на изкушението, да се отрече от половината от самия себе си. Участниците в обществения живот, които си позволяваха да се отдадат на чувства към хора от същия пол, рано или късно се каеха за грешката си. Нямаше закон, който да ги принуждава да се оттеглят от политиката. Реалността обаче налагаше други, не толкова брутални средства за наказание: по адрес на провинилия се се отправяха злобни шеги, за него се пишеха памфлети и се разпространяваха анекдоти, което в крайна сметка унищожаваше неговия авторитет. Хора, които при други обстоятелства можеше да смята за равни, винаги биха гледали на него като на по-недостоен, като на човек, комуто привилегиите на кастата са завинаги отнети. А всичко това Сула не можеше да си позволи, независимо от силната си страст към Метробий… Винаги се бе надявал, че един ден, щом се оттегли от обществения живот, вече няма да се вълнува какво ще говорят другите за него; щеше да се отдаде единствено на себе си и на своите слабости, това щеше да бъде и отплатата за всичко преживяно в името на народа. Докато дойде време да се оттегли, щеше да е постигнал толкова много за своите съграждани, личният му авторитет щеше да се е издигнал на такива висини, че една старческа любовна страст нямаше да успее да засенчи величието му.

Но така или иначе Сула продължаваше да копнее за Метробий, който навярно би изгубил интерес към грозен и съсипан старец като него. Всъщност може би на това се дължеше желанието на диктатора да посети представленията. По-добре отсега да се сблъска с истината, отколкото да преживее излишно разочарование в деня на своето оттегляне. По-добре отслабналите му очи да зърнат любимия, преди да са изгубили изобщо способността да виждат.

В празненствата вземаха участие няколко театрални трупи, включително и тази, която ръководеше самият Метробий. Още преди десет години актьорът се бе прехвърлил от трагедийния в комедийния жанр. По програма трупата му щеше да се яви на сцената чак на третия ден от празненствата, но Сула се нареди на трибуните още от самото начало на фестивала, когато играеха любимите му мими.

Далматика го придружаваше, нищо че нямаше право да седи редом с мъжете; в Цирка разграничения вече нямаше, но в театъра нравите по-бавно се променяха. Всъщност римляни продължаваха да се отнасят резервирано към театъра. Общественото настроение бе, че жените не бива да седят заедно с чужди мъже сред толкова много голота и поквара на сцената, да не би сами да се покварят. Трибуните бяха наредени в полукръг, като предните два реда бяха запазени за сенатори. Следващите четиринадесет навремето се даваха само на членове на конническото съсловие привилегия от времето на Гай Гракх, която Сула бе премахнал. Сега римските богаташи трябваше да си пробиват път до хубавите места с бой — като редови граждани; или да идват първи, за да си ги запазят на място… Жените трябваше да седят на последния ред, в самия край на дървената конструкция. Оттам репликите от сцената се чуваха ясно, но видимостта беше доста ограничена. Класическата комедия (каквато играеше трупата на Метробий) не допускаше жени да излизат на сцената, но мимовете от Атела включваха няколко актриси, които, също както колегите, си мъже, не носеха маски. Много често не носеха и дрехи.

Пиесата, която се поставяше на третия ден от празненствата, беше от Плавт, при това много популярна: „Самохвалствата на войника“. Главната роля се играеше от самия Метробий… Лицето му се криеше изцяло зад маската с разкривена, глупашка усмивка. Но ръцете си бяха същите, каквито Сула ги помнеше, а стройното, мускулесто тяло изглеждаше добре в гръцката броня. Разбира се, в края на представлението актьорите свалиха маските и се поклониха; Сула можа да види, че Метробий изобщо не се е променил. Тук-там в гъстите му коси се забелязваха бели косми, а от двете страни на правия му, издължен гръцки нос се очертаваха две големи бръчки — по-скоро знак на зрялост.

Сула не можеше да се разплаче: все пак седеше на първия ред, на едно от почетните места, за които се полагаха и възглавници. Лицето на Метробий беше твърде далеч, чак от другата страна на оркестрината, затова и старецът не можеше да различи погледа на своя любим. Сула беше придружен от зет си Мамерк, затова се обърна към него.

— Би ли помолил актьора, който играеше войника, да дойде за малко при мен? Имам усещането, че го помня отнякъде, но не съм сигурен. Както и да е, ще ми се лично да го поздравя.

Публиката се отправяше към изходите. Придружени от Хризогон и отбягвани от всички, които успееха навреме да ги разпознаят, Далматика и Корнелия Сула се добраха при диктатора и Мамерк в мига, в който Метробий, без да е свалил бронята си, се явяваше пред Сула.

— Ти игра много добре, актьоре — похвали го диктаторът. Метробий се усмихна, сякаш да докаже, че зъбите му стоят непокътнати по местата си.

— Много се радвам, че беше сред публиката ни, Луций Корнелий.

— Ти май беше мой клиент навремето, ако не се лъжа?

— Така е. Освободи ме от задълженията ми малко преди да заминеш на война срещу Митридат — отговори той, без да издава с нищо чувствата си.

— Да, спомням си. Ти ме предупреди за обвиненията, които някой си Цензорин смяташе да отправи срещу мен в съда. Точно преди да почине синът ми. Това беше отдавна, още преди да стана консул.

— Беше щастлива случайност, че успях да те предупредя навреме — съгласи се Метробий.

— Щастлива за мен.

— Ти винаги си бил сред любимците на Фортуна.

Театърът беше почти празен и Сула се обърна към роднините си:

— Вървете у дома. Искам да си поговоря малко с този бивш клиент.

Далматика (която през последните няколко дни не изглеждаше особено свежа) не можеше да откъсне очи от лицето на актьора. Но Хризогон я сепна и тя тръгна след двамата огромни германци, които трябваше да проправят път за съпругата на диктатора, където и да отиваше.

Сула и Метробий останаха далеч зад останалите. Обикновено граждани се възползваха от случая да наобиколят диктатора с молби и жалби, но този път никой не го обезпокои.

— Една разходка — помоли Сула, — не искам нищо повече.

— Поискай всичко — подкани го Метробий.

— Застани пред мен, Метробий, и ме погледни. Виж какво са сторили годините и болестта с мен. Положението ми не се е променило, не може да се промени и отношението ми към теб. Но дори да не ни разделяше вече нищо, аз не бих могъл никого да зарадвам, освен може би онези глупави женички, които все така държат да… И аз не знам, да ми съчувстват може би. Защото не мога да го нарека любов.

— Разбира се, че е любов!

Този път Метробий беше близо, достатъчно близо, за да види в погледа му любов и нежност. При това Метробий беше загрижен за него, без да показва нито отвращение и съжаление.

— Сула, всички ние, които сме станали жертва на магията ти, сме обречени да бъдем твои доживотни заложници! Жени, мъже, няма разлика. Ти си единствен. В сравнение с теб всички други бледнеят. Не говоря за това, че си с добро сърце или достоен за уважение — усмихна се Метробий. — Защото не си. Навярно никой велик човек не притежава добро сърце. И никой не заслужава уважение. Предполагам, че човек, който притежава тези качества, не би могъл да се издигне. Забравил съм всичко прочетено от Платон, затова не съм сигурен двамата със Сократ какво казват по въпроса.

Сула забеляза, че Далматика се е обърнала и го наблюдава. Беше твърде далеч обаче, за да различи изражението й. Накрая тя зави зад близкия ъгъл и изчезна.

— Това, което казваш, дали означава — попита недоверчивият диктатор, — че ако ми позволят да отхвърля тежкото бреме от плещите си, ти ще дойдеш да живееш с мен до края на дните ми? Малко време ми остава, но се надявам поне част от него да посветя на себе си и да не се занимавам повече с римските дела. Ако ме придружиш в моето усамотение, обещавам ти, че няма да изгубиш нищо… Най-малкото няма да се разориш.

Метробий поклати гъстите си къдрици.

— О, Сула! Как не те е срам да купуваш с пари това, което ти е принадлежало вече тридесет години?

Старецът усети, че сълзите му напират.

— Значи щом се оттегля, ти наистина ще дойдеш с мен?

— Ще дойда.

— Когато времето настъпи, ще те повикам.

— Кога? Утре? Догодина?

— Не толкова скоро. Може би след две години. Ще ме дочакаш ли?

— Ще те дочакам.

Сула въздъхна щастливо. Но само за миг! Защото си даде сметка, че колкото пъти беше срещал Метробий, някой негов обичан човек е умирал. Първо Юлила, после синът му. Кой ли щеше да е този път? „Няма значение — успокояваше се той. — Защото Метробий струва повече от всички. С изключение на сина ми, но него така и така вече го няма. Но дано да е Корнелия Сула. Или близнаците. Само да не е Далматика!“ Той кимна и си тръгна, сякаш двамата с Метробий си бяха говорили за банални неща и бързаха да се разделят.

Метробий проследи с поглед Сула. Излизаха верни думите на старите богове, които почитаха в забравената му родина Аркадия: ако човек иска нещо твърде много, най-накрая ще го получи. Колкото по-висока е цената, толкова по-голяма е наградата. Едва когато Сула се изгуби зад ъгъла, той се върна в гримьорната на театъра.

Диктаторът вървеше бавно. Как щеше да намери достатъчно сила, за да дочака Метробий? Неговото момче, нищо че вече беше пораснал.

В далечината се чуваха гласове и Сула забави още повече крачка. Не искаше някой да го изненада и да го види в този момент. Сърцето му можеше да подскача от радост в гърдите му, но погледът му издаваше гняв заради тежката задача, която му оставаше да свърши, и тревога — заради мисълта, че именно Далматика може да заплати с живота си заради неговото щастие.

Срещу него се приближаваха двама души. Гласът на единия се издигаше високо, толкова високо, че Сула трудно можеше да го сбърка. Беше Мании Ацилий Глабрион, съпругът на Емилия Скавра, доведената му дъщеря.

— Този човек мина всякакви граници — разправяше Глабрион. Тонът му издаваше едновременно гняв и известно аристократично безразличие и леност. — Проскрибциите му били докарали тринайсет хиляди таланта на хазната, а той дори се гордее с това! Истината е, че би трябвало да зарови главата си в земята от срам! Сумата би трябвало да е десет пъти по-голяма! Имоти, струващи милиони сестерции, биват подарявани. Жена му се гордее с това, че е успяла срещу петдесет хиляди сестерции да закупи имоти за петдесет милиона. Това е позор!

— Доколкото съм чул, ти самият достатъчно си се облажил, Глабрионе — чу се гласът на Катилина.

— Във всеки случай не повече от това, което ми се полага по право. Дъртият стар мошеник! Откъде, намери смелост да излъже, че с проскрибциите ще се свърши още до миналите календи… Оттогава списъците на рострата продължават да се сменят всеки път, щом някой от роднините или копоите му надуши къде из Кампания или по крайбрежието е пропусната нечия вила! Забеляза ли как нарочно изостана, за да си поговорел с онзи актьор, дето игра главната роля? Трудно му е да устои на страстта си към театъра… И към цялата онази паплач в театралните трупи! Разбира се, тази му страст е стара, още от младежките му години, когато той самият живееше в средите на най-долни проститутки, готови да разтворят крака за всеки голтак, минал покрай храма на Венера Еруцина. Предполагам, че старите му приятели и днес не могат да повярват как така един от тях успя да се издигне толкова високо. На теб случвало ли ти се е да видиш петдесет проститутки на едно място? Е, Сула е виждал, и то неведнъж.

— Мери си думите, Глабрионе — предупреди го Катилина, който явно се чувстваше неловко в компанията му. — Току-виж и ти си се озовал в списъците…

Но той шумно се изсмя.

— Не и аз! Аз съм част от семейството, все пак съм зет на Далматика! Дори Сула няма да посмее да проскрибира свой роднина.

Гласовете се изгубиха, но Сула остана зад ъгъла, без да се показва. Беше застинал на мястото си, а в студените му като лед очи припламваха бледи пламъчета. Значи това се говореше за него… След толкова години. Разбира се, Глабрион знаеше клюки, за каквито повечето римляни дори не подозираха… Но също така беше ясно, че ако той решеше, цял Рим щеше да научи и истината, и собствените му измислици. Но колко от това, което Глабрион говореше, беше казано просто ей така? Дали не бе успял да се добере до документи? Самият Сула се беше заел да събира всякакви писмени свидетелства за близкото минало, понеже имаше намерение да напише собствени мемоари — по примера на Катул Цезар десет години по-рано. Къщата му беше пълна с подобни свитъци, лесно можеше да ги изрови човек. Глабрион! Как не се беше сетил досега за него! Та той можеше спокойно да влиза и излиза от дома му! Сред роднините на Сула не всички бяха дискретни като Корнелия Сула или Мамерк! Глабрион! Че кой друг?

Ядът от това, че ще трябва още дълго да чака срещата с Метробий, се превърна в изпепеляваща ярост. Цялото му същество се изпълва с гняв и омраза. „Значи — размишляваше той, докато се прибираше към дома си — не съм можел да проскрибирам роднините си, така ли? Е, наистина не мога, тук е прав. Но дали е необходимо чак да го проскрибирам? Дали няма и друг начин?“

И ето, че на самия ъгъл се сблъска с Помпей. Двамата инстинктивно се отдръпнаха крачка назад.

— А, Велики, нима си сам? — учуди се Сула.

— Понякога — отговори той, — самотата е удоволствие.

— Напълно съм съгласен. Но не ми разправяй, че ти е втръснало от Варон!

— Понякога Варон е доста досаден, особено като заговори за Катон Цензор и добрите стари времена и как тогава парите имали истинска стойност. А да не говорим за разсъжденията му за невидимите пръсти на съдбата — усмихна се Помпей.

— Така си е, забравих, че двамата са приятели с Апий Клавдий — съгласи се Сула. Радваше се, че в този неприятен момент се е сблъскал с Помпей. — Ти замислял ли си се, че Апий Клавдий всъщност е доста по-млад, отколкото изглежда.

Младежът се изхили.

— Ами да, разбира се, той просто се е родил старец! Но ти, Сула, май не следиш клюките! Напоследък Апий Клавдий се поизгуби от хоризонта. В града се появи нова звезда — някой си Публий Нигадий Фигул. Същински софист. Или може би питагореец, знам ли и аз… — Той вдигна рамене. — Така и не се научих да правя разлика между философските школи.

— Публий Нигидий Фигул! Фамилията е стара и почитана, но не съм чул някой истински Фигул да живее в Рим. Дали не е някой господин от провинцията?

— Не е от село, ако това имаш предвид. Голям специалист по етруско гадателство, от всичко разбира: гръмотевици, животински вътрешности, всичко… Познава по име всички гънки на черния дроб; аз толкова риторически фигури не знам, колкото той гънки на черния дроб.

— Колко много риторически фигури знаеш, Велики? — попита развеселен Сула.

— Две, мисля. Или може би три?

— Кажи ги.

— „Колор“ и „дескрипцио“.

— Значи две.

— Да, две.

Двамата продължиха да вървят, потънали в мислите си.

— И как се чувстваш като конник, откакто махнах запазените ви места в театъра? — попита Сула.

— Не се оплаквам — призна си Помпей. — Аз не ходя на театър.

— А, ами откъде идваш тогава?

— От Вия Ректа. Бях излязъл да се поразходя. Престоят в Рим започва да ми дотяга. Доста ми е скучно.

— Ти сам ли живееш?

— В известен смисъл. Оставих жена си в Пицен.

— Не ти ли харесва, Велики?

— О, ще свърши работа, докато си намеря нещо по-добро. Иначе ме обожава! Но не е достатъчно достойна за мен, това е.

— Хм, хм. В рода й са били само едили, това ли имаш предвид?

— Баща ми е бил консул, значи и жена ми трябва да е дъщеря на консул.

— Ами тогава се разведи и си хвани някоя консулска щерка.

— Много мразя да се разправям, и с жени, и с бащи.

Точно в този момент на Сула му хрумна нещо, и той се закова насред алеята.

— Богове! — възкликна. — Богове!

Помпей също се спря.

— Моля?

— Скъпи ми конниче, току-що ми хрумна страхотна идея!

— Чудесно.

— О, стига си се правил на важен! Опитвам се да мисля!

Сула протегна ръка и хвана Помпей за рамото.

— Велики, ела утре сутринта, около третия час, да ме видиш в дома ми — изрече и без да обяснява, се забърза към къщи.

Помпей остана на мястото си и сбърчи вежди в недоумение. Най-накрая и той продължи, но не към Палатинския хълм, а към Форума; домът му се намираше в Карина.

Сула се завтече към дома си, като че ли фуриите го бяха подгонили по улицата. Ето, че отново бе намерил с какво да се развлича.

— Хризогон, Хризогон! — изрева диктаторът от вратата, докато тогата му се изхлузваше насред преддверието.

На вратата се появи икономът, доста разтревожен, както често се случваше напоследък. Но Сула дори не забеляза.

— Хризогон, вземаш една носилка и веднага отиваш у Глабрион. Искам Емилия Скавра да ми се яви незабавно.

— Луций Корнелий, къде са ти ликторите?

— О, пуснах ги да си вървят още преди представлението. Понякога са много досадни — рече небрежно диктаторът. — А сега бягай да доведеш Емилия.

— Емилия? За какво ти е? — попита Далматика, дошла да го посрещне.

— Ще научиш — усмихна се той. Жена му внимателно го изгледа.

— Знаеш ли, Луций Корнелий, откакто Аврелия те навести, ти се промени.

— В какъв смисъл?

Далматика се поколеба, но накрая рече:

— Някак ти се промени настроението.

— За добро или за лошо, Далматика?

— О, за добро. Ти си… щастлив.

— Наистина съм щастлив. Бях изгубил усещането, че имам бъдеще, но Аврелия ме убеди в противното. Като си представя какво време ще настъпи, щом се оттегля от властта!

— Актьорът от пиесата, Метробий, той приятел ли ти е?

Нещо в погледа й изведнъж накара Сула да застане нащрек; веселото му настроение изчезна и пред очите му се появи образът на Юлила, пробола се с меча му. Не, нямаше да позволи и друга жена да се самоубие от ревност! А тя как беше познала? Как можеше да усети? Нима жените усещаха любовта на мъжете си?

— Познавам Метробий от времето, когато беше младо момче — сухо изрече той.

— Тогава защо се правеше, че не го познаваш, преди да слезе от сцената при теб?

— Защото до края на пиесата носеше маска! — тросна й се Сула. — Доста години са изминали, не можех да съм сигурен.

Фатална грешка! Жена му го беше принудила да се оправдава, а той мразеше това.

— Да, разбира се — промълви тя. — Да, разбира се.

— Върви си в стаята, Далматика! Доста време изгубих през последните няколко дни, имам работа да върша.

Далматика се обърна да си върви.

— Още нещо — подвикна мъжът й.

— Какво?

— Щом дъщеря ти дойде, ще имам нужда от теб. Затова няма да излизаш и няма да се захващаш със сериозни дела.

Колко странно се държеше Сула напоследък, разсъждаваше Далматика, докато вървеше към стаята си през просторния атрий и вътрешната градина. В един момент изглеждаше самоуверен както винаги, в следващия изглеждаше объркан. Държеше се, сякаш е взел някакво решение, което не може да изпълни веднага — той, който мразеше протакането. А и този хубавец, актьорът… Какво ли място заемаше в плановете му? Изглежда, беше важна фигура, но Далматика нямаше представа кой е. Беше го наблюдавала внимателно и ако беше открила и най-малка прилика, би заключила, че му е незаконен син: толкова силно привързан изглеждаше мъжът й към него. А Далматика усещаше и най-малката промяна в настроението на Сула, познаваше го от толкова време…

Унесена в мислите си за непознатия актьор, тя си спомни за Емилия Скавра едва когато Хризогон й извести, че дъщеря й е пристигнала. А тя дори не се бе запитала какво ли ще иска Сула от нея.

Емилия Скавра беше в четвъртия месец, но се чувстваше добре. Колко жалко, че приличаше повече на баща си — дребна на ръст и доста закръглена, нищо че лицето й носеше от хубостта на майка й. А от баща си беше взела и красивите, наситенозелени очи.

Не можеше да се похвали с особена интелигентност, а и така не се беше примирила с мисълта, че майка й толкова скоро след смъртта на баща й се беше омъжила за Сула — човек, когото не харесваше и от когото се страхуваше. Дори в детството си Емилия не се чувстваше уютно с него, тогава, когато доведеният й баща поне на вид беше привлекателен и тя можеше донякъде да оправдае чувствата на майка си към него. Но след като болестта го беше обезобразила, не можеше да разбере защо майка й продължава да е така привързана към него. Как една жена можеше да продължи да изпитва любов към този грозен, дори противен старец? Разбира се, Емилия, пазеше спомен за собствения си баща, който също беше стар и грозен. Но поне не притежаваше онази вродена злост, която усещаше у Сула.

Сега доведеният й баща я беше привикал спешно при себе си, а тя дори не бе успяла да се обади на мъжа си Глабрион. Сула я посрещна наглед дружелюбно и дори я потупа по ръката, докато я водеше към най-удобния стол — подобни непривични жестове я плашеха още повече. Какво беше намислил? В очите му забелязваше лукави искрици, сякаш се готвеше за поредната си зловеща шега.

Когато майка й се появи на вратата, Сула и нея посрещна с потупвания по ръката и пресилени усмивки. Младата Емилия все повече се убеждаваше, че им предстои да участват в някаква грозна комедия, в която доведеният й баща държеше всичко да бъде според неговите желания. Нищо не беше случайно, всичко беше част от предварителен план.

— Как е малкият Глабрион? — попита я все така любезен той.

— Благодаря, добре, Луций Корнелий.

— За кога се очаква щастливото събитие?

— В края на годината, Луций Корнелий.

— Хъм! Не очаквах да е толкова далеч.

— Така е, Луций Корнелий, още е далеч.

Сула на свой ред седна и започна да барабани с пръсти по страничната облегалка на стола си. Беше свил устни и гледаше в пространството. Най-накрая погледът му се спря върху Емилия Скавра и тя неволно потръпна.

— Щастлива ли си с Глабрион? — ненадейно я попита старецът.

Тя подскочи от изненада.

— Да, Луций Корнелий.

— Истината, момиче! Искам да чуя истината!

— Щастлива съм, Луций Корнелий, наистина съм щастлива.

— Не искаш ли да го смениш с друг?

Емилия се изчерви от смущение и сведе поглед.

— Не съм завързвала друга връзка, Луций Корнелий, ако това имаш предвид. Мании Ацилий ми се струва напълно приемлив съпруг?

— Но дали ще продължава да е приемлив и занапред?

— Да, да! — Емилия бе готова да се разплаче. — Защо така ме разпитваш? Щастлива съм! Щастлива!

— Каква е тази история, съпруже? — попита властно Далматика. — Накъде биеш с всички тези въпроси?

— Искам да ви внуша, че аз не съм доволен от Мании Ацилий Глабрион. Той си мисли, че може да ме критикува безнаказано, защото бил член на моето семейство — обясни накратко положението. — За мене това е достатъчна причина той да престане да бъде част от семейството. Затова ви развеждам, при това незабавно!

И двете зяпнаха от удивление. Очите на Емилия Скавра се изпълниха със сълзи.

— Луций Корнелий, аз чакам дете от него! Не мога да се разведа! — възкликна ужасено тя.

— Много добре знаеш, че можеш — отвърна й невъзмутимо. — Можеш да направиш абсолютно всичко, което поискам от теб. А аз искам ти да се разведеш незабавно с Глабрион. — Сула плесна с ръце и в кабинета се появи личният му секретар Флоскул, който носеше някакъв документ. Той го взе и му кимна да си ходи. — Ела при мен, момиче. Подпиши.

Емилия Скавра скочи на крака.

— Няма!

Далматика също се надигна.

— Сула, ти си несправедлив! Дъщеря ми не желае да ся развежда със съпруга си.

Но Сула повече нямаше намерение да крие звяра у себе си.

— Не ме интересува какво иска или не иска дъщеря ти. Ела тук, момиче! И подписвай.

— Не! Няма, няма!

Сула скочи от стола си. Сграбчи Емилия през врата и буквално я повлече по пода.

— Престани, престани! — крещеше Далматика и започна, да се бори, за да освободи дъщеря си. — Моля те, умолявам те! Остави я на мира! Тя е бременна, не бива да я удряш!

Но той стискаше все по-силно и по-силно.

— Подписвай — заповяда й отново.

Емилия се задушаваше, а майка й загуби дар слово от уплаха.

— Подпиши — каза за сетен път Сула, този път с наглед спокоен глас. — Подпиши или ще те убия. Няма да ми мигне окото, както не ми мигна и когато убивах легатите на Карбон. Какво ми пука, че носиш някакво си Глабрионово изчадие в утробата си? По-скоро бих желал и то да умре не мислиш ли? Подписвай, Емилия!

Тя подписа, но продължаваше да пищи от ужас и уплаха. Сула презрително я отблъсна.

— Така е по-добре — каза той. — И никога повече не се опитвай да ме ядосваш, Емилия. Не е разумно. Сега си върви.

Далматика притисна момичето до себе си. Никога досега не беше гледала съпруга си с такава омраза и отвращение. Той го забеляза, но вместо да й отвърне, обърна гръб на двете.

Жените се оттеглиха в покоите на Далматика, където Емилия избухна в истеричен плач. Майка й се чудеше дали нея да успокоява или себе си, толкова силна ярост я беше обладала.

— Чувала съм, че понякога става такъв, но никога не го бях виждала с очите си — призна тя. — Ех, Емилия, съжалявам! Ще се опитам да го разубедя веднага щом го издебна в по-добро настроение; и щом ми мине желанието да му избода очите.

Но дъщеря й, която не беше чак толкова глупава, махна нервно с ръка.

— Не, не, майко, няма. Само ще утежниш положението ни.

— С какво ли го е предизвикал Глабрион?

— Казал е нещо, което не бивало да казва. Той не обича Сула. Продължава да ме убеждава, че имал слабост към мъжете.

Далматика пребледня като платно.

— Но това са глупости! Ох, Емилия, как е могъл Глабрион да се покаже такъв глупак! Знаеш ги мъжете! Когато някой ги обвини несправедливо в подобни неща, способни са да убият, за да го отрекат.

— Но аз не съм напълно убедена, че обвиненията са несправедливи — каза Емилия Скавра. — Винаги съм усещала, че у него има нещо женствено.

— Скъпо мое момиче, скоро ще станат девет години, откакто съм омъжена за Сула — обясняваше Далматика, но сърцето й се свиваше, — и мога да ти заявя, че това просто не отговаря на истината.

— Добре, добре, както ти харесва! Не ме интересува какъв е! Просто го мразя, звяр безсърдечен!

— Ще се опитам да го разубедя, щом се успокои. Обещавам ти.

— Спести си нови унижения, майко, той няма да си промени решението за нищо на света — поклати глава тя. — А аз само за детето се тревожа. Само то има значение за мен.

Далматика изгледа дъщеря си със съчувствие.

— И аз мога да кажа същото.

Емилия изпусна мократа кърпа.

— Майко! Да не си и ти бременна?

— Да, доскоро не знаех, но вече знам със сигурност.

— Какво ще правиш? Той знае ли?

— Не знае. И няма да сторя нищо, с което да предизвикам развод.

— Нали си чувала как е постъпил с Елия?

— Кой не е чул?

— О, майко, това променя всичко! Ще се подчиня, ще се подчиня! Не трябва сами да му даваме предлог да се разведе с теб.

— Тогава ни остава да се надяваме — въздъхна Далматика, — че ще се отнесе по-снизходително с мъжа ти, отколкото с теб.

— Напротив, ще се отнесе още по-зле.

— Не е задължително — успокои я майка й, която познаваше мъжа си. — Той вече си изля гнева върху теб. Много често Сула се задоволява с първата жертва. Докато Глабрион изобщо разбере какво се е случило, той ще се е успокоил и ще го помилва.

Дори да не се беше успокоил достатъчно, за да бъде милостив, Сула се чувстваше като изстискан от гнева, който бяха предизвикали неразумните слова на Глабрион. А той беше достатъчно разсъдлив, за да усети навреме, че излишната съпротива само ще го постави в още по-опасно положение.

— Няма нужда, Луций Корнелий — каза той. — Ако съм те обидил, ще направя всичко възможно да си върна назад каквито думи съм казал. Имаш уверението ми, никога не бих дръзнал да рискувам положението на жена си.

— О, за твоята бивша жена риск няма — усмихна се Сула. — Емилия Скавра, която е член на моето семейство, е в безопасност. Но тя няма как да остане омъжена за човек, който не само критикува открито баща й, но дори разпространява слухове за него.

Глабрион нервно облиза устни.

— Изпуснал съм се…

— Много често се изпускаш, така поне научавам. Разбира се, това е твое право. Но за в бъдеще ще си имаш едно наум, че вече не си член на семейството ми. Говори каквото си искаш и си носи отговорността; както правят всички останали. Откакто свърших с първия списък, сенатор не съм добавял към следващите. Но не виждам какво ще ме спре да те пиша теб. Аз те почетох, като те поканих в Сената още преди да си навършил трийсет години, също както почетох мнозина други младежи от почтени семейства и със знатно потекло. Е, сега-засега името ти ще остане сред тези на сенаторите, а и няма да си го прочетеш на рострата. Дали и за в бъдеще ще продължа да съм така благосклонен, зависи изцяло от теб, Глабрионе. В крайна сметка твоето дете сега расте в утробата на сестрата на моите деца, това е единствената причина да продължа да те закрилям. Когато се роди, ще ти го пратя. А сега, ако обичаш, върви си.

Глабрион излезе, без да продума. На никого не каза истинската причина за внезапния си развод. Побърза да напусне Рим и да потърси убежище в земите си в провинцията. Той не страдаше за брака си с Емилия Скавра. С годините между двамата може и да се бе създала известна близост, но дори да останеха заедно, тя завинаги би изчезнала. Само от време на време го спохождаше мъка при мисълта, че детето му ще трябва да расте без майка.

Това, което се случи по-нататък, с нищо не помогна отношенията между Сула и Далматика да се подобрят; на другата сутрин, както му беше наредено, в дома на диктатора се яви Помпей.

— Намерил съм ти жена, Велики — посрещна го Сула.

Помпей доста напомняше на лъв — по ленивото му изражение човек можеше да заключи, че нещата около него винаги се нареждат, без той дори да си е мръднал пръста.

Затова и сега не побърза да отговори, а спокойно премисли чутото. Погледът му беше все така наивно добродушен, но Сула трудно можеше да прочете какви мисли се въртят в главата му. Момъкът, разсъждаваше Сула, докато го наблюдаваше, сега мислено се е излегнал на слънчице и се извърта на другата страна, докато чисти с език зъбите си от останали мръвки. Изглеждаше мързелив, но си оставаше смъртно опасен за околните. Да, по-добре той да стане член от семейството, не хора като Глабрион.

— Колко мило от твоя страна, диктаторе! — отвърна най-накрая Помпей. — И коя е тя?

— Доведената ми дъщеря Емилия Скавра. Патрицианка. От семейство, по-добро, от което не можеш да намериш. Зестрата й възлиза на двеста таланта. Освен това вече е доказала, че е плодовита. Бременна е от Глабрион. Двамата се разведоха вчера. Съзнавам, че за теб няма да е съвсем подходящо да вземеш жена, която чака дете от друг мъх, но зачатието не е било незаконно. Тя е добро момиче.

Личеше си, че Помпей дори не се е стъписал от новината.

— Луций Корнелий, скъпи Луций Корнелий! Аз съм трогнат!

— Много добре! — отсече Сула.

— Може ли да я видя? Досега май съм нямал случай!

Диктаторът се усмихна, щом се сети за белезите по устата на Емилия Скавра. Затова поклати глава.

— Дай й петнайсет-двайсет дни да се осъзнае, Велики. Тогава направо идвай да се жениш. Междувременно ще върна цялата й зестра у дома.

— Прекрасно! — възкликна от радост Помпей. — А тя знае ли?

— Не още, но новината ще я зарадва. Тя е била тайно влюбена в теб още от деня на триумфа ти — заяви Сула.

И този път стрелата сякаш проби дебелата козина на лъва! Помпей едва не се хвърли в краката му от благодарност.

— Ето това е приказка! — призна си той и си тръгна доволен като лъв.

На Сула му оставаше само да занесе новината на жена си и дъщеря й. Задача, която изобщо не го плашеше или отблъскваше. След случилото се Далматика вече го гледаше с други очи. Деветте години спокоен съпружески живот бяха отлетели, а Сула се дразнеше, когато близките му го гледаха накриво; следователно трябваше да й отмъсти.

Двете жени стояха в покоите на Далматика и се уплашиха, когато Сула нахълта без предизвестие. Огледа лицето на Емилия и едва след това се обърна и към Далматика. Тази сутрин тя не го гледаше като предишната вечер с гняв или отвращение, но неодобрението все така личеше в очите й. Държеше се студено. Дори му изглеждаше болна. Но накрая Сула си каза, че всяка жена, щом усети, че нещата не се нареждат, както й се иска, започва да превръща измислените си болежки в действителни.

— Нося добри новини! — обяви той.

Те не отговориха.

— Намерих ти нов съпруг, Емилия.

Тя го изгледа сащисана със зачервените си очи.

— Кого? — попита едва чуто.

— Гней Помпей Велики!

— О, Сула, прекаляваш! — ядоса се Далматика. — Не искам дори да повярвам, че говориш сериозно! Да омъжиш дъщерята на Скавър за някакъв самонадеян селянин от Пицен! Моята дъщеря, наследница на Цецилий Метелите? Няма да се съглася!

— Никой не те пита.

— Ще ми се Скавър да беше жив! Него щеше да го питаш, и още как!

Сула се засмя.

— Да, и той много неща щеше ми наговори, нали? Не че пак би имало някакво значение. Трябва да обвържа Помпей с нещо по-силно от обикновеното чувство за благодарност — той не е човек, който би се отблагодарил, на когото и да е. А ти, дъще, си единствената свободна жена в семейството.

Лицето на Далматика още повече посърна:

— Моля те, недей, Луций Корнелий! Моля те!

— Аз чакам дете от Глабрион — промълви едва-едва Емилия Скавра. — Помпей едва ли ще ме иска.

— Кой, Помпей? Помпей не го е грижа. Той усеща кога му се предлага сделка, а ти си сделка, за която би платил всякаква цена. Давам ти двайсет дни да се оправиш и те женя. Щом се роди детето, ще го пратим на Глабрион.

Емилия избухна в нови ридания.

— Моля те, Луций Корнелий, спести ми поне това! Нека си запазя детето!

— Ще си народиш други от Помпей. А сега престани да се държиш като дете и погледни истината в очите! — Сула се обърна към Далматика: — Това се отнася и за теб, жено.

След което излезе, оставяйки Далматика да се чуди как да утеши дъщеря си.

Два дни по-късно Помпей извести диктатора с писмо, че се е развел с жена си, и би се радвал, ако насрочат дата за сватбата.

„Възнамерявам да стоя извън града до секстилските нони — отговори му Сула, — затова на втория ден след секстилските нони ми изглежда най-подходяща дата. Не идвай в дома ми преди уречения ден.“

Херкулес Инвикт (Непобедимия) беше богът — покровител на триумфиращия император; под неговата невидима закрила беше и Форум Боарий — голямото празно пространство пред Големия цирк, по-точно от страната, от която почваха надбягванията. На Форум Боарий се намираха пазарите за месо. Пак там се издигаше и Големият олтар, храмът на Херулес, там беше и статуята му. Статуята стоеше по принцип гола, само когато някой победоносен пълководец празнуваше своя триумф по улиците на Рим, Херкулес биваше навличан с триумфални одежди. В района се намираха и други храмове на Херкулес, всеки от тях посветен на различна страна от неговата божествена същност: Херкулес играеше ролята на покровител на маслиновите дръвчета, на богатите търговци с политически амбиции, а също така на всички далечни търговски пътешествия, ако пътниците се сетеха да се поставят под негова закрила.

На празника на Херкулес Непобедимия, обяви Сула в поредното си обръщение към гражданите на Рим, той щял да дари една десета от личното си състояние на божеството като благодарност, задето Херкулес го е подкрепял във всяко негово военно начинание. Цял Рим с нетърпение зачака уречената дата, тъй като Херкулес нямаше истинско светилище като другите божества, следователно нямаше жреческа колегия, която да се грижи за имуществото му, и даренията нямаше да останат за него — дарението всъщност представляваше еднократен пир, който триумфиращият пълководец даваше от Херкулесово и свое име на всички свободни римски граждани. На деня преди секстилските иди — празника на Херкулес — щяха да бъдат наредени пет хиляди маси с храна. Като приложение на обръщението стоеше списък с номерата на всяка от петте хиляди маси: внушителен план, надминаващ по своята сложност и най-големите тактически успехи на пълководеца; целта беше на всяка цена гражданите да се събират по райони, да не задръстват улиците, да не се смесват с жителите на други квартали, което би довело до сбивания, безредици, масови изстъпления и дори бунтове.

Сула замина за вилата си в Мизен, придружен от жена си, дъщеря си Корнелия Сула, по-малките си деца, внуците си от Корнелия, доведената си дъщеря Емилия Скавра и Мамерк. Откакто беше разтурил брака на Емилия с Глабрион, жена му го отбягваше непрестанно, но колкото и рядко да я засичаше по коридорите, Сула вече беше сигурен, че е болна. Една почивка край морето щеше да се отрази добре на всички. Освен цялото си домочадие Сула покани и консула Декула, който изготвяше законопроектите му, и невидимия, но всесилен Хризогон.

От толкова много задължения и сред толкова гости Сула не намираше време да остане насаме с жена си. Едва няколко дни след пристигането им той успя да я заговори.

— Няма смисъл да ми търсиш сметка за постъпки като тази с Емилия — каза той, опитвайки се да изглади отношенията им, но без да се извинява. — Ще правя каквото сметна за добре. Вече трябва да го знаеш, Далматика.

Бяха седнали в едно усамотено кътче на лоджията. Оттам се разкриваше прекрасна гледка към морето, морският бриз носеше приятен хлад, а кипарисовите дървета пазеха сянка. Сула виждаше, че престоят край морето не бе успял да се отрази на болната Далматика. Тя му изглеждаше все така изтощена и посърнала, доста по-стара, отколкото бе всъщност — само на трийсет и седем години.

— Знам — отвърна тя в знак, че усеща желанието му за сдобряване; но и тя нямаше намерение да отстъпва. — И ми се иска да се примиря! Но когато става дума за собствените ми деца, не мога.

— Глабрион трябваше да си върви — настоя Сула, — а за целта имаше един-единствен начин, да скъсам роднинската си връзка с него. Емилия е още млада, ще се съвземе. А Помпей не е толкова лоша партия.

— Той стои по-долу от нея.

— Съгласен съм. И все пак трябва да го обвържа със себе си. Пък и бракът му с Емилия ще е ясен намек за Глабрион да престане да говори против мен. Щом имам смелост да дам ръката на Скавровата дъщеря на хора като Помпей Пиценски, значи няма да се спра пред нищо. — Той се намръщи. — Остави, Далматика! Не притежаваш достатъчно сила, за да ме спреш.

— Знам — отвърна тихо тя.

— Ти не си добре и напоследък започвам да мисля, че болестта ти няма нищо общо със случая с Емилия — смени темата Сула. — Какво ти е?

— Мисля… Мисля, че…

— Хайде, кажи!

— Ще имаме ново дете.

— Богове! — зяпна я той, но изведнъж се умърлуши.

— Знам, че не е нещо, което още сме способни да желаем — добави уморено Далматика. — Страхувам се, че съм малко възрастна да раждам.

— А аз съм твърде стар, за да ставам баща. — Сула вдигна рамене. — Е, добре, случило се е. Доколкото разбирам, нямаш намерение да се откажеш насред пътя?

— Твърде дълго отлагах, Луций Корнелий. Няма да е безопасно за самата мен в петия месец. Не бях забелязала навреме. Наистина.

— Преглеждал ли те е лекар?

— Не още.

Сула стана.

— Ще ти пратя веднага Луций Тукций.

Далматика потръпна.

— О, Сула, моля те, недей него! Той е бил военен лекар, не разбира от женски работи!

— Но е много по-добър от вашите проклети гърци!

— И така да е. Предпочитам да ме види някоя лечителка от Неапол или Путеоли.

Сула се отказа да спори.

— Повикай, когото сметнеш за добре.

Няколко жени — лечителки се изредиха да видят Далматика и всички бяха на мнение, че е преуморена.

И така, на секстилските нони робите събраха багажа от вилата и цялото шествие се отправи обратно към Рим. Сула яздеше пред останалите, понеже бавният ход на носилките, в които бяха жените, го нервираше. В крайна сметка диктаторът се озова в Рим два дни преди роднините си и се зае с предстоящия празник.

— Всички хлебопекари в Рим бяха ангажирани, за да доставят нужните количества хляб и сладкиши; на пристанището вече са разтоварени специалните количества брашно, поръчани от провинциите — обясняваше му Хризогон; той се бе завърнал в Рим преди господаря си.

— Рибата ще бъде ли прясна? Жегата е доста голяма.

— За всичко съм се погрижил, Луций Корнелий. Заградили сме цялата река нагоре от Тригария с мрежи. Рибата си плува в реката, а когато дойде време, ще я извадим, без да се бавим. Хиляда роби — рибари ще се заловят с чистенето и готвенето на рибата сутринта на празника.

— А месата?

— Ще бъдат прясно изпечени, съвсем сочни, така ни обещаха от гилдията на месарите. Ще има прасенца — сукалчета, агънца, кокошки и наденици. Получих съобщение от Италийска Галия, че ранните ябълки и круши ще дойдат тъкмо навреме — петстотин товарни коли, охранявани от две конни дружини, вече се придвижват по Вия Фламиния. В Алба Фуценция в момента берат ягодите, които ще ни пратят в бъчви със сняг от връх Фисцел. Очакват се да пристигнат в Рим в нощта преди пиршеството. И те ще бъдат поставени под военна охрана.

— Жалко е, че хората се превръщат на крадци, щом им замирише на храна — рече диктаторът, който на младини също беше гладувал, но сега за нищо на света не би го признал.

— Е, ако ставаше дума за хляб и чорба, Луций Корнелий, нямаше защо да се притесняваме — успокои го Хризогон.

— Сигурен ли си, че ще има достатъчно вино?

— И от виното, и от храната ще остане, господарю.

— Надявам се, че ще е вино, а не оцет!

— Виното си е превъзходно. Търговците, които при други обстоятелства биха се изкушили да ни подхвърлят амфори с вкиснато вино, знаят с кого си имат работа — усмихна се Хризогон. — Казах на всички, че ще ги разпънем на кръст, ако открием и една-единствена амфора с вкиснато вино. И да не се надяват, че дори римското гражданство ще ги спаси.

— Не искам никакви провали, Хризогон. Никакви провали.

Но провал имаше, макар и без връзка (така поне изглеждаше) с всенародния празник; ставаше дума за Далматика, която дойде придружена от цяла тълпа знахарки — всички, които Корнелия Сула бе срещнала по пътя от морето до Рим.

— Започна да кърви — научи Сула от дъщеря си. По лицето му се изписа нескрито облекчение.

— Значи ще загуби бебето? — попита той с надежда.

— Мисля, че има голяма вероятност.

— Ще е по-добре за нея.

— Знам, че няма да е трагедия, ако загуби детето — съгласи се Корнелия Сула, която се бе научила да не се гневи и възмущава; познаваше добре баща си. — Но се тревожа за Далматика, татко.

— Как така?

— Тя също може да умре.

— Той наистина се оказа предвестник на смъртта! — извика отчаяно Сула. — И винаги знае да изиска най-високата цена! Но мен не ме е грижа! Не ме е грижа какво ще поиска!

Удивлението, което се изписа по лицето на дъщеря му, го върна на земята.

— Тя е здрава жена, няма да се даде!

— И аз така се надявам.

Той се изправи.

— Не се съгласи да го приеме, но сега няма и да я питам. Ще го пратя.

— Кого?

— Луций Тукций.

Когато няколко часа по-късно бившият хирург на армията му влезе в кабинета, изглеждаше угрижен. Тези няколко часа Сула бе прекарал съвсем сам. Дано не му се наложеше да се срещне очи в очи с Далматика; не мислеше, че има достатъчно сили да се изправи пред нея.

— Не ми носиш добри новини, Тукций.

— Не, Луций Корнелий.

— Какво й има? — попита Сула.

— Изглежда, всички смятат, че господарката Далматика е бременна, най-малкото тя самата е убедена в това — каза той. — Но аз самият се съмнявам, че носи дете.

Червеникавите петна по лицето на Сула сякаш потъмняха пред очите на лекаря.

— Ако не дете, тогава какво?

— Жените говорят за кръвоизлив, но ако беше така, господарката щеше да губи доста повече кръв — обясняваше мрачно хирургът. — Кръв има наистина, но тя е смесена с някаква воняща течност, която спокойно бих нарекъл гной, ако имах пред себе си ранен войник. Диагнозата ми е, че се е получила някаква вътрешна инфекция, но с твое разрешение, Луций Корнелий, бих желал да се допитам и до мнението на други.

— Прави каквото знаеш. Само не искам да се забелязва, че има движение в къщата. Утре имаме сватба. Предполагам, че жена ми няма да може да присъства?

— Със сигурност не, Луций Корнелий.

И така Емилия Скавра, бременна в петия месец и разделена насила от своя доскорошен съпруг, трябваше да се омъжи за Гней Помпей Велики в дома на своя омразен доведен баща, без да има едно-единствено човешко същество край нея, което да я подкрепя. Докато не свърши церемонията, младоженката нито за миг не престана да плаче изпод шафранените си воали. Веднага след официалната част обаче Помпей седна при нея и с любезности и усмивки успя до такава степен да я успокои, че накрая Емилия дори се усмихваше.

Очакваше се лично Сула да уведоми Далматика за неочаквания обрат, но той продължаваше да си измисля оправдания защо не може да навести болната си съпруга.

— Мисля — каза Корнелия Сула, която се бе превърнала в куриер между двамата съпрузи, — че не му се иска да гледа болна. Знаеш го какъв е. Ако става дума за човек, който не му е никакъв, татко дори не би забелязал, че умира. Но ако е някой, когото обича, просто не може да се примири с истината.

В голямата стая, където Далматика лежеше, въздухът тежеше с тайнствено зловоние. Далматика умираше; Луций Тукций беше прав, не беше бременна. Това, което издуваше утробата на болната, беше някаква неизвестна, но зловеща сила. Гнойната слуз продължаваше бавно, но непрекъснато да изтича от вътрешностите й, а Далматика страдаше от треска, каквато никакви познати лекове не можеха да успокоят. Но все още запазваше съзнание и огненият и поглед болезнено се впиваше в лицето на заварената й дъщеря.

— Няма значение — каза тя и облегна глава на възглавницата. — Искам да ми кажеш как моята бедна Емилия го преживя. Много ли беше мъчително?

— В интерес на истината не — съобщи й Корнелия Сула. — Ако щеш ми вярвай, майко, но тя замина за своя нов дом направо щастлива. Този Помпей е доста забележителен младеж. Досега го бях виждала само отдалеч, а и споделях старите патрициански предубеждения към него. Но той е твърде привлекателен, много повече от глупавия Глабрион, а и притежава неустоим чар. В началото Емилия плачеше, но щом Помпей й каза колко е хубава и как вече я е заобикнал, тя едва си намери място от щастие. Казвам ти, Далматика, този човек крие в себе си неща, за които не съм и предполагала. Би могъл да направи всяка жена щастлива.

Далматика, изглежда, й повярва.

— За него се разправят легенди. Преди много години Помпей си имал вземане-даване с Флора, нали се сещаш?

— Известната проститутка?

— Да. Вече са минали славните й времена, но дочувам, че продължавала да скърби по Помпей. Навремето всеки път, щом бил с нея, той оставял следи от зъбите си по цялото й тяло, не разбирам защо й е харесвало, но изглежда това я е влудявало! Помпей пръв се отегчил от връзката и прехвърлил Флора на някакъв свой приятел, което разбило сърцето й. Бедната глупачка! Проститутките нямат право да се влюбват.

— Значи няма да е чудно, ако един ден Емилия Скавра благодари на татко, задето я е отървал от Глабрион.

— А на мен ми се иска баща ти да дойде да ме види!

Денят преди секстилските иди дойде. Сула си сложи венец от трева и облече триумфални одежди, както беше обичаят, щом някой славен римски пълководец извършва жертвоприношение на Форум Боарий. Начело на многобройна делегация от сенатори, пред която маршируваха ликторите, диктаторът измина пеша краткото разстояние между дома си и Стълбите на Как, които водеха към пазарите, разтурени този ден заради празненството. Когато мина покрай статуята на Херкулес, облечен в тържествени дрехи като самия него, Сула се спря да го поздрави и да прочете молитва. След това се запъти към Големия олтар, зад който се издигаше скромната кръгла постройка на Херкулесовото светилище. Това беше стара постройка в дорийски стил, която се радваше на известна слава заради фреските, изписани от известния поет — драматург Марк Пакувий.

Жертвеното животно — закръглена, бяла юница — чакаше заедно с двамата си палачи — попа и култарий. Кравата хрупаше сено с упоителни и наблюдаваше трескавата човешка дейност край себе си с тъповатите си, добродушни кафяви очи. Сула носеше венеца си от трева, докато останалите присъстващи се бяха опасали с истински лаври. Когато Долабела Младши — като градски претор той отговаряше за церемонията — започна да чете своята молитва към Херкулес Непобедимия, всички свалиха венците си: Херкулес беше чужденец, стъпил насред свещените граници на Рим, затова и го честваха по гръцки образец — гологлави.

Всичко си вървеше според правилата. След заколението на жертвата Сула, който я беше дарил на божеството и който даваше всенародния пир, се наведе да събере малко от кръвта й в специален съд, така наречения скифос, който се смяташе лична собственост на Херкулес. Но докато диктаторът се беше навел да напълни съдинката с кръв, нечий нисък, тъмен силует се залепи като сянка до върховния понтифекс и потопи муцуна в локвата кръв по паветата. Шумно и доволно непознатото същество започна лакомо да лочи.

Сула изкрещя от ужас и подскочи като ужилен. Скифосът се изля, а изсъхналият венец се изхлузи от треперещата ръка на диктатора и цопна в кръвта. Паниката обзе присъстващите. Мнозина хукнаха да бягат, някои по-невъздържани дори надаваха писъци, захвърляха венците си и си скубеха косите; никой не знаеше какво да стори, за да прекрати този кошмар.

Най-накрая самият върховен понтифекс Метел Пий грабна тежкия чук от останалия безмълвен касапин до себе си и с все сила го стовари върху главата на лочещото кръв животно. Кучето изскимтя и започна като бясно да се върти в кръг, опитвайки се да докопа някого с голите си зъби. След мигове, които се сториха цяла вечност на присъствалите, то най-сетне се строполи в конвулсии на земята и умря. При последните си дихания ноздрите му изхвърляха кървава пяна.

Пребледнял повече от белокожия Сула, върховният понтифекс изпусна чука на земята.

— Ритуалът беше осквернен! — изкрещя той към множеството. — Преторе, налага се да започнем отначало! Назначени отци, съберете се! А къде са робите на Херкулес, които трябваше да спрат кучето навреме?

Двамата касапи се втурнаха да сипят огън и жулел връз главите на робите, които се бяха залисали да гледат какви деликатеси се нареждат по масите. Сула най-сетне намери сили да се наведе, за да си прибере окървавения венец.

— Трябва да се върна у дома и да се изкъпя — обърна се той към Метел Пий. — Не мога да извършвам жертвоприношение омърсен. Всъщност всички сте омърсени, значи и вие трябва да се изкъпете. Ще се съберем след час. — След което с доста груб тон даде разпореждания на Долабела: — След като са измили цялата свинщина и са изхвърлили труповете в реката, нека робите бъдат затворени за през нощта, а утре да бъдат разпънати на кръст. Няма да им трошиш краката, за да умират бавно. И то тук, на Форум Боарий, пред очите на бог Херкулес. Той вече не ги желае. Те позволиха жертвоприношението да бъде омърсено от някакво си куче.

Омърсен, омърсен, нечист… Сула си повтаряше думата непрестанно, докато бързаше да се прибере у дома. Трябваше да се изкъпе и да се облече, този път в обикновена сенаторска тога. Никой римлянин не може да притежава два чифта триумфални одежди — всъщност и тях си шиеха само тези, които имаха право да триумфират. Сула се зае сам да измие венеца си от кръвта, но сълзи се ронеха от очите му, докато едно по едно листенцата се чупеха между пръстите му. Това, което остана накрая, когато положи венеца си на сухата кърпа, бяха само няколко жалки посивели стръкчета. „Няма ми го вече венеца! Аз съм прокълнат. Късметът ме изостави. Моят късмет! Как мога да живея повече без късмет? Кой го прати това изчадие — черно като недрата на злото, откъдето се е пръкнало? Кой ми развали празника? Кой, след като Гай Марий вече го няма? Дали не е бил Метробий? Аз вече губя Далматика заради него! Не, не е Метробий…“

Измит и преоблечен, Сула хукна обратно към Големия олтар на Херкулес. На главата си беше сложил обикновен лавров венец като останалите сенатори. Изплашените ликтори трескаво му пробиваха път през множеството, които вече се бяха стълпили над площада, за да изчакат края на приготовленията за пира. Към масите продължаваха да се влачат тежки волски каруци и техните водачи изпаднаха на свой ред в паника, като видяха да се задава срещу им цяла дружина от пощурели жреци. Трябваше да се разпрегнат животните, за да се отведат встрани, преди да са сторили някоя беля. Ако някое от добичетата вземеше да се изпусне в краката на жрец, собственикът му щеше да отнесе, освен солената глоба и як пердах.

Хризогон вече бе осигурил втора юница, почти толкова миловидна колкото първата. Докато дойде диктаторът, икономът му бе успял да я натъпче с напоената с успокоителни трева. Всичко започна отначало и този път церемонията приключи без усложнения. Всеки от присъстващите триста сенатори повече се интересуваше няма ли някое куче да се появи отново, отколкото от това, което става около олтара.

Жертвата, дарена на Херкулес Непобедимия, не можеше да се отнесе, затова я положиха на голямата клада до олтара — както навремето бяха сторили с белия бик, който Цезар дари на Юпитер, — и я оставиха изцяло да изгори в пламъците. Щом ритуалът свърши, всички присъствали на грозната сцена побързаха да се приберат. С изключение на Сула, който трябваше да се държи като че нищо не се е случило: лично трябваше да обиколи целия град и да пожелае на гражданите чрез участие в пиршеството да споделят с него облагите, които му е отредила съдбата. Само че за каква съдба ставаше дума, след като някакво си черно псе беше опропастило тържествената церемония?

Всяка от скованите набързо дървени маси буквално се огъваше под тежестта на ястията, докато виното се лееше по-бързо от кръвта на ранен войник. Без да ги е грижа за нещастието около Големия олтар, повече от половин милион мъже и жени се тъпчеха с риба, плодове и сладкиши, без да забравят да напълнят догоре специално донесените торби — останалите по домовете, включително и робите, също трябваше да вкусят от деликатесите. Всички посрещаха Сула с поздрави, хвалебствия и благопожелания; всички му обещаваха, че до края на дните си ще го споменават в молитвите си.

Нощта бе паднала, когато най-накрая той се прибра у дома си на Палатинския хълм. Там благодари на ликторите си и ги отпрати в общежитието им, зад странноприемницата в началото на Клив Орбий. На другия ден щеше да има отделен обяд за самите тях.

Корнелия Сула го чакаше в атрия.

— Татко, Далматика иска да те види.

— Много съм уморен! — тросна се Сула. Знаеше, че повече никога няма да събере смелост да погледне жена си в очите.

— Моля те, татко, иди при нея! Докато не те види, няма да си избие от главата глупавата мисъл, която си е внушила, задето не желаеш да я видиш.

— Каква мисъл? — попита той, докато сваляше тежката тога и бързаше да се помоли пред олтара на ларите и пенатите на стената в дъното. Сведе глава, отчупи парче солена пита на мраморния перваз и овеси лавровия си венец на хляба.

Дъщеря му търпеливо изчака да свърши с церемонията и да се обърне отново към нея.

— Каква мисъл? — попита Сула отново.

— Че е нечиста. През цялото време разправя, че била нечиста.

Сула застина. От ужас не смееше да помръдне. Някъде из вътрешностите му се надигаше неподозирана сила — омраза, каквато никога не беше изпитвал, защото беше омраза и погнуса от самия себе си. В следващия миг отстъпи крачка назад и неволно вдигна ръце, все едно се бранеше от невидим нападател. През това време дъщеря му също се беше вцепенила от страх — никога досега не го беше виждала в подобно състояние.

— Нечиста! — изкрещя Сула. — Нечиста!

И хукна да се спасява вън от дома си.

Къде прекара диктаторът нощта, никой не разбра, макар че Корнелия Сула пращаше роби да го търсят. На сутринта Сула се прибра, облечен само по туника, за да завари дъщеря си, която цяла нощ го беше чакала. Хризогон й беше правил компания, той повече дори от нея имаше защо да се страхува заради господаря си.

— Добре, че си тук — стрелна го с поглед Сула. — Прати да повикат жреците, всички жреци, висши и нисши… Кажи им да ме чакат след час в храма на Кастор на Форума.

— Татко? — изплашено го погледна Корнелия.

— Днес нямам работа с жени — сряза я той и се прибра в стаята си.

Грижливо се изкъпа, след което заповяда да му донесат тога. Отхвърли първата, отхвърли втората, третата, едва четвъртата му се стори достатъчно чиста. След което, съпроводен от ликторите си (на четирима от тях също заповяда да си надянат тоги), отиде при храма на Кастор и По-лукс, където жреческото съсловие вече го очакваше.

— Вчера — мина той по същество веднага — дарих една десета от цялото си имущество на Херкулес Непобедимия, който е бог за мъжете и само за тях. Жени не се допускат в близост до Големия му олтар, а в памет на пътешествието му до Подземния свят до светилището му не трябва да припарват и кучета, тъй като кучетата са хтонични създания, също както и всички черни животни изобщо. На Херкулес служат двадесет роби, чието основно задължение е именно да пазят олтара му от жени, кучета и черни животни. Но тъкмо вчера едно черно куче пи от кръвта на първата жертва, която поднесох на Херкулес, изключителна обида към всяко божество… И към мен самия. Какво съм могъл да сторя, питах се аз, за да заслужа подобна съдба? С най-добри намерения бях дошъл да поднеса на бога един голям дар, бях намерил и подходящо жертвено животно. С най-искрени чувства очаквах Херкулес да приеме и дара, и жертвата. Но вместо това някакво си черно куче пи от кръвта на юницата в самото подножие на Големия олтар. А моят венец от трева падна в същата локва кръв, от която кучето пи, и се омърси.

Деветдесет души се бяха събрали в храма по негово разпореждане и сега никой от тях не смееше да мръдне. Всеки от жреците усещаше как косата му настръхва при самата мисъл за извършеното светотатство; всеки беше присъствал на церемонията от предния ден, всеки сам бе изпитал ужас и всеки бе прекарал цял ден и цяла нощ в търсене на обяснение къде е била грешката. Защо божеството бе стоварило такова тежко наказание върху римския диктатор.

— Свещените книги изгоряха, затова няма къде да се допитаме — продължи Сула, давайки си ясно сметка какви мисли вълнуват слушателите му. — Но боговете пожелали техен пратеник да се яви дъщеря ми. Нейното послание отговаря на всички условия: тя го поднесе, без да си дава сметка какво говори и без да знае за случая пред Големия олтар на Херкулес.

Сула млъкна и впери поглед в лицата на стоящите най — отпред, но сякаш не можеше да открие тъкмо човека, когото търсеше.

— Нека върховният понтифекс дойде при мен! — заповяда той с подходящия тържествен тон.

Жреците се раздвижиха и дадоха път на Метел Пий.

— Тук съм, Луций Корнелий.

— Квинт Цецилий, ти си човек, когото случаят лично засяга. Искам да застанеш точно пред мен, за да не може никой друг да чете изражението на лицето ти. Бих желал и аз да съм в твоето положение, но за жалост всички са длъжни да гледат моето лице. Това, което имам да кажа, е следното: Цецилия Метела Далматика, дъщеря на някогашния върховен понтифекс Луций Цецилий Метел Далматика и първа братовчедка на сегашния върховен понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий, е… — пое си въздух, за да изрече тежката дума — нечиста! В самия миг, в който дъщеря ми ми го съобщи, аз проумях, че това е самата истина. Жена ми е нечиста. Утробата й гние. Това е нещо, което знам от известно време. Но не си давах сметка, че болестта на бедната ми съпруга представлява обида в лицето на боговете, не и преди да ми го съобщи дъщеря ми. Херкулес Непобедимия е бог на мъжете. Също както и Юпитер Оптимус Максимус. Аз, мъж, получих тежката задача да помогна на Рим да се възстанови от войните и злините, които бе претърпял в продължение на години. Кой съм аз и какъв съм, няма значение. Но нищо в моя живот не може да бъде нечисто или омърсено. Дори и жена ми. Или поне това разбрах днес. Прав ли съм в своето заключение, Квинт Цецилий?

Колко много беше израснал Прасчо с годините, каза си Сула, който единствен от всички виждаше лицето му. Довчера не беше и помислял да става понтифекс, а днес единствен от всички проумява волята на боговете.

— Да, Луций Корнелий — отговори му Метел.

— Свиках всички на това място, за да проведем ауспиции и да решим как трябва да постъпим — обърна се към останалите Сула. — Съобщих ви всичко, което знам, и мисля, казах ви в какво аз самият вярвам. Но според законите, които сам прокарах, нямам право да вземам решение по подобен въпрос, преди да съм се допитал до вас. Още повече, че човекът, за когото става въпрос, се пада моя законна съпруга. Естествено, че не бих искал някой да каже, че използвам случая, за да се отърва от жена си. Аз не искам да се отървавам от жена си, нека бъде ясно на всички: на вас, а чрез вас и на цял Рим. И все пак си давам сметка, че жена ми е нечиста, заради което предполагам, че и боговете Херкулес и Юпитер са се почувствали засегнати. Върховни понтифексе, какво ще кажеш ти в качеството си на най-високопоставен сред римските жреци?

— Казвам, че боговете Херкулес и Юпитер са се почувствали засегнати — потвърди Метел Пий. — Казвам, че трябва да отстраниш жена си от всякаква близост с теб, че никога повече не бива да я виждаш с очите си, че не трябва да й позволяваш да омърсява дома ти или законно връчената ти държавническа длъжност.

Сула не можеше да скрие мъката си, това виждаха всички с очите си.

— Аз обичам жена си — каза той през сълзи. — Тя винаги е била честна и предана с мен. Родила ми е деца. Преди да се омъжи за мен, е била честна и предана съпруга на покойния Марк Емилий Скавър, на когото също роди деца. Не знам защо боговете изискват това от мен, нито с какво жена ми е предизвикала гнева им.

— Никой не може да оспори твоята привързаност към жена ти — съгласи се върховният понтифекс, който беше неин братовчед. — Но и няма причина да мислим, че задължително някой от вас е предизвикал с нещо боговете. По-добре е да кажем, че нейното присъствие в твоя дом, както и твоето присъствие в нейния живот по някакъв начин са объркали неведомите пътища, по които милостта на боговете достига до римляните. От името на моята жреческа колегия аз заявявам, че никой от двама ви с нищо не е виновен. Никой от нас не може да държи теб, Луций Корнелий, или съпругата ти отговорни, за каквото и да е. Но каквото е станало, станало е. Повече нямам какво да добавя.

Метел Пий се извърна с лице към останалите и заговори с плътен, спокоен глас:

— Аз съм вашият върховен понтифекс! Това, че говоря, без да заеквам, е явно доказателство, че чрез устата ми говори самият Юпитер Оптимус Максимус. И ето, аз ви казвам: съпругата на този мъж е нечиста, нейното присъства в живота и дома му представлява обида в лицето на нашите богове, заради което тя трябва да бъде преместена от дома си незабавно. Няма да провеждам гласуване. Нека, който е несъгласен с мен, да се изкаже още тук и още сега.

Но го посрещна такова мълчание, все едно говореше на празния площад, а не на няколко десетки души.

Метел Пий се обърна повторно към диктатора:

— Препоръчваме ти, Луций Корнелий Сула, да дадеш разпореждания на прислугата си Цецилия Метела Далматика да бъде незабавно отведена от дома ти в храма на Юнона Соспита, където да живее до последния си час. По никакъв повод не бива да застава пред погледа ти. А щом тя напусне дома ти, Рекс Сакрорум и Фламен Марциалис — предвид факта, че нямаме Фламен Диалис, — ще извършат необходимите ритуали за пречистване на дома ти.

Метел Пий скри глава в тогата си.

— О, Небесни близнаци, вие, които се наричате Кастор и Полукс или Диоскури, или Деи Пенати, ние дойдохме във вашия храм, защото ни е нужно вашето застъпничество пред Юпитер Великия и Могъщия, чиито деца може да сте, а може и да не сте, и пред триумфатора Херкулес Непобедими. Молим ви да свидетелствате пред всички богове, че сме дошли при вас с най-честни намерения и че желаем да оправим всяко сторено по незнание зло. Според обета, който сключихме с вас преди битката при езерото Регил, се задължаваме да ви поднесен в жертва две млади жребчета, родени из една утроба, веднага щом намерим такива. Закриляйте ни, това е нашата молба, както сте ни закриляли и досега.

Ауспициите бяха проведени, колкото да потвърдят решенията на върховния понтифекс. Светлината на утрото, която проникваше в храма през широко отворената врата, се изгуби, тъй като слънцето се издигна високо в небето, и въздушното течение донесе хлад като от гробница.

— Един последен въпрос, преди да се разотидем — пожела Сула. — Трябва да заместим изгубените Сибилински книги. Макар книгата на Веге и Тагес да е все така в безопасност в храма на Аполон, тя не може да ни помогне, когато възникне неразбирателство с неримски богове, какъвто е Херкулес. По света живеят доста сибиляни, някои от тях са близки със Сибила от Кума, която бе записала своите стихове на палмови листа и ги беше поднесла на цар Тарквиний Стари преди векове. Върховни понтифексе, бих се радвал, ако пратиш някого да издири по света стиховете, които се съдържаха в изгорелите сибилински книги.

— Прав си, Луций Корнелий, това е нещо, което трябва да бъде направено — съгласи се Метел Пий. — Ще намеря човек, достоен за задачата.

Диктаторът и върховният понтифекс се запътиха заедно към дома на Сула.

— Дъщеря ми никак няма да се зарадва на новината — обясни Сула, — но ако чуе взетото решение от твоята уста, може и да не прехвърли цялата вина върху мен.

— Искрено съжалявам за цялата ситуация.

— Аз съжалявам повече — въздъхна нещастно той.

Корнелия Сула повярва на баща си — факт, който изненада еднакво и нея, и него.

— Доколкото си способен да обичаш, татко, мисля, че наистина я обичаш. Затова не мисля лошо за теб, нито смятам, че просто си търсиш начин да се отървеш от нея.

— Тя наистина ли умира? — попита Метел Пий, гузен от това, че предложи братовчедка му да бъда настанена до края на дните си в храма на Юнона Соспита.

— Малко време й остава, така поне твърди Луций Тукций. Коремът й не престава да се издува.

— Тогава да свършим по-бързо с тази тъжна история.

Осем яки слуги подхванаха господарката Далматика и я понесоха, но не без доста непристойна съпротива от нейна страна. Цял живот жената на Сула беше спазвала благоприличие, за да пази доброто име на баща си и двамата си съпрузи, но сега, щом научи за решението на жреческите колегии, тя си даде сметка, че никога повече не ще види мъжа на живота си. Затова се разкрещя, разрида, разпищя, викаше го по име, все едно се надяваше тъкмо той да я спаси, докато самият Сула стоеше в кабинета си и си запушваше ушите. Страхуваше се да не заридае като малко дете. Още веднъж плащаше горчива цена в името на Фортуна… А може би в името на Метробий?

Около пазарите за зеленчук под Сервиевите стени са издигаха общо четири храма; на Пиета, на Яа, на Спес и на Юнона Соспита. Точно тази Юнона не се смяташе за покровителка на бременните жени, тя беше събирателен образ на няколко божества едновременно: на безименния боец, рожба на Великата майка от Песин, на Юнона със змиите от Ланувий, на Небесната царица и на Спасителката на жените. Навярно заради последното от многото си лица Юнона Соспита се радваше на забележителната чест да получава в дар детските пъпчета след всяко благополучно раждане.

По време на Съюзническата война, когато храмът беше беден, а прислугата му — малобройна, Метела Балеарика, съпруга на Апий Клавдий Пулхер, видяла в съня си Юнона Соспита, която се оплаквала, че храмът й бил толкова мръсен, та тя повече не можела да живее в него. Тогава Балеарика отишла при консула Луций Юлий Цезар и го помолила да й помогне в разчистването. Двамата не намерили само пъпчета и плаценти, а цели изгнили трупове на жени, кучки, малки бебенца, плъхове и така нататък. Самата Балеарика по онова време била в напреднала бременност, но заедно с Луций Цезар преодолели отвращението си и съвестно се заели да разчистят и измият светилището. За благодарност два месеца по-късно Цецилия Метела Балеарика умряла при раждането на шестото си дете — Публий Клодий.

Но оттогава храмът се поддържаше в изряден ред. Пъпната връв и плацентата на родилките се събираха в кош, откъдето редовно бяха събирани и изгаряни като жертва в чест на богинята от Фламиника Диалис (или, както се налагаше напоследък, от нейна заместница). Нямаше друго светилище в Рим, където толкова често да се мие и лъска подът. Корнелия Сула първа изтича до светилището, за да намери подходящо място за смъртното легло на умиращата си мащеха. Далматика бе донесена скоро след това, ужасена и от наближаващата смърт, и от самотата. Продължаваше да зове Сула, но вече не крещеше, а мътният й поглед издаваше, че дори не различава ясно къде се намира и кой е край нея.

Боядисаната статуя на богинята се издигаше на пиедестал сред храма. Юнона носеше обувки с остри върхове, държеше копие и се взираше в змията, проточила глава зад гърба й; но това, което правеше най-голямо впечатление на посетителите на храма, беше истинската козя кожа, наметната през раменете на богинята и вързана през кръста и. Главата на козела, заедно със заплашителните рога стърчеше над главата й като боен шлем. Та под тази войнствена богиня седнаха Корнелия Сула и Метел Пий, за да държат ръцете на умиращата Далматика. Наложи им се да чакат смъртта не повече от час — изпитание, по-скоро психическо, отколкото физическо. Докато издъхне, нещастницата продължаваше да вика Сула, изглежда напълно оглушала за обясненията на Корнелия и Метел Пий.

Когато болната умря, върховният понтифекс заповяда на робите, обслужващи светилището, да й издигнат смъртно ложе насред храма — дори и мъртва, Далматика не можеше да бъде върната у дома си. Нито можеше да бъде изложено тялото й на публично поклонение. Положиха покойната в традиционното положение и я покриха с черно платнище, обшито със златни ивици по ръбовете. Цяла нощ около нея стояха професионални оплаквачки.

— Когато човек сам е прокарал закона за лукса — обясняваше Сула по-късно, — може да си позволи да не го спазва.

Като следствие разходите по погребението на Цецилия Метела Далматика достигнаха сто таланта. В траурното шествие участваха две дузини волски коли, натоварени с актьори, които носеха восъчните маски на три велики фамилии: Цецилий Метелите, Емилий Скаврите и Корнелий Сулите. Но тълпите, които се завтекоха към Фламиниевия цирк (като се имаше предвид нечистата смърт на Далматика, всички решиха да не внасят тялото й в рамките на померия), се възхищаваха не толкова на лукса и разкоша, колкото на двамата близнаци на Сула и Далматика — тригодишните Фауст и Фауста, облечени в черно и носени от някаква огромна жена от Галия.

На септемврийските календи започна и същинската законодателна дейност — толкова трескава, че на сенаторите свят им се зави.

— Съществуващите съдилища работят мудно, губят излишно време, а и не издават адекватни присъди — настояваше Сула. — На народното събрание не бива да се оставя да разглежда дела от криминален и граждански характер. Процедурите са твърде дълги, твърде голяма е възможността да се подчинят на политически манипулации, а и народното събрание твърде лесно се поддава на това, дали обвиняемият е известен или не… Да не говорим за адвокатите по защитата. Освен това не може решения да се вземат от няколко хиляди души едновременно — подобно жури няма как да е продуктивно и конструктивно.

След като безпроблемно отне правото на народните събрания да разглеждат съдебни дела, Сула продължи:

— Ще даря Рим със седем постоянно действащи съдилища. За държавна измяна, за злоупотреби при събирането на данъци, за злоупотреби със средства от хазната, за подкупи, за фалшифициране, за насилие от общ характер и за убийство. Всички, с изключение на последното по един или друг начин засягат интересите на държавата и на хазната, затова ще бъдат председателствани от шестимата младши претори след теглене на съответния жребий. Съдът, компетентен по убийствата, ще се занимава с всички казуси, отнасящи се до убийство, магия, отровителство, лъжесвидетелство и до едно неназовано досега престъпление, което аз ще нарека убийство по съдебен път — осъждане на изгнание по пътя на съдебно решение. Очаквам съдът по убийствата да се окаже с най-много работа, но затова пък при него делата ще бъдат най-лесни за разрешаване. Негов председател ще бъде сенатор, който е бил едил, но още не се е издигнал до преторство. Той ще се назначава от консулите.

Хортензий седеше като втрещен на мястото си; големите му съдебни победи бяха извоювани именно в народното събрание, където способността му да влияе върху настроенията сред тълпата го бяха превърнали в легенда. Ограниченият състав на съдебните заседатели винаги го беше обезкуражавал, поради липсата на публика.

— Адвокатската професия ще загине! — не се стърпя да възкликне той.

— Какво значение има това? — погледна го учудено Сула. — Много по-важно е да не загине самото правораздаване, за тази цел то трябва да бъде отнето от народното събрание. Не си прави други сметки, Квинт Хортензий! Е, така или иначе ще поискам от трибутните комиции да гласуват закон за създадените от мен съдилища. Всичко ще бъде включено в този закон, който ще урежда прехвърлянето на правораздавателните функции от трите народни събрания към новосъздадените съдилища.

— Прекрасно! — обади се историкът Луций Корнелий Сизена. — Така всеки човек, който е съден, ще получава присъдата с предварителното съгласие на народното събрание! Което означава, че никой няма да може да обжалва, пред което и да е от трите събрания след произнасянето на присъдата.

— Именно, Сизена! Така целият процес по обжалването губи своя смисъл, а народното събрание се отказва от правото си да съди отделни хора.

— Това е направо отвратително! — извика Катул. — Не само отвратително, но направо противоконституционно! Всеки римски гражданин има право да обжалва!

— Обжалване и съдебен процес са едно и също нещо, Квинт Лутаций — обясни Сула. — А всичко това е част от новата конституция на Рим.

— Старата си беше доста практична при въпроси като този!

— При въпроси като този историята доста добре ни е научила, че според принципите на старата конституция много често хора, които е трябвало да бъдат осъдени, са се отървавали, защото народното събрание е било заблуждавано от нечия лукава реторика и не се е съобразявало с обоснованите решения на компетентната съдебна инстанция. Политическият капитал, който се натрупа с годините от подобни процеси и обжалвания, е нещо недопустимо, Квинт Лутаций. Рим е един твърде голям град с твърде много заети граждани, за да затъва в обичаи и съдебни процедури, видели бял свят по времето, когато сме били просто едно голямо село. Никому не съм отказал правото да бъде съден справедливо и безпристрастно. Напротив, погрижил съм се присъдата му да бъде още по-справедлива и безпристрастна. И в същото време опростих процедурите.

— Как ще се попълва съставът на съдебните заседатели? — попита Сизена.

— В него ще влизат изключително сенатори — още една причина да държа в Сената да влязат поне четиристотин души. Задълженията на съдебния заседател са тежки и ще станат още по-тежки при наличието на седем специализирани съдилища. И все пак възнамерявам да огранича броя на съдебните заседатели. Старото жури от петдесет и един човека ще се събира само в случаи на най-брутална държавна измяна. За в бъдеще броят на съдебните заседатели ще зависи според случая и възможностите. Ако заседателите са четен брой и ако при вземането на решение се разделят по равно, нека обвиняемият се смята за невинен. Сенатът така и така е разделен по декурии от десет души, начело на които стоят патриции. Тези декурии смятам да използвам за основа на съдебните журита, макар че няма да има декурия, която да попълва състава само на едно съдилище. При всяко отделно дело в независимо кой съд съдебните заседатели ще се избират с жребий, след като датата за процеса е била определена.

— На мен това ми харесва — каза Долабела Младши.

— На мен никак! — възрази Хортензий. — Какво ще стане, ако моята декурия е избрана да заседава по едно дело, докато аз самият осигурявам нечия защита по друго?

— Е, с времето ще се научите как да се пригаждате според обстановката — усмихна се Сула. — Щом проститутките могат, Хортензий, значи и вие ще можете.

— О, Квинте, защо не си затваряш устата? — ядоса се Катул.

— А кой ще решава по колко заседатели трябва да присъстват на дадено дело? — попита Долабела.

— Председателят на съда — отговори диктаторът, — но и той ще спазва известни ограничения. Изборът му ще се определя от броя на свободните декурии. Надявам се едно дело да се разглежда пред двайсет и пет и трийсет и пет заседатели. Не е нужно цялата декурия да бъде призовавана едновременно — така ще се получи по-лесно четен брой заседатели.

— Шестимата младши претори ще получат председателството на дадено съдилище по жребий — взе думата Метел Пий. — Това означава ли, че ще се запази старата система за избор кой ще бъде градски и кой чуждестранен претор?

— Не, ще премахна обичая за градски претор да се назначава задължително този, който е получил най-голям брой гласове при изборите. За в бъдеще — обеща Сула — всяка от преторските длъжности ще се определя изключително с жребий.

Но Лепид не се интересуваше от въпроса за тегленето на жребий между преторите; той се вълнуваше от един-единствен проблем, нищо че подозираше какъв ще е отговорът — просто искаше да го чуе от устата на Сула.

— Следователно възнамеряваш да отнемеш на конниците всякакво участие в правораздаването?

— Абсолютно. С изключение на един кратък период контролът върху римската съдебна система е бил в ръцете на конниците още от времето на Гай Гракх. На това ще се сложи край! Гай Гракх сам забрави да внесе клауза в своя закон, която да позволява съдебно преследване срещу уличен в корупция заседател — конник. Според моя закон към сенаторите ще се прилагат подобни санкции!

— Тогава какво остава да вършат градският и чуждестранният претор? — попита Метел Пий.

— Ще бъдат отговорни за всяка жалба от граждански характер. А чуждестранният претор и занапред ще поема делата от криминален характер, в които са замесени неримски граждани. Смятам обаче да отнема правото на градския и чуждестранния претор да вземат решение по самото гражданско дело — вместо това преторът ще прехвърля подобно дело на съдия, чието име ще бъде извадено с жребий от списък с имена на сенатори и конници. Въпросният човек ще играе ролята на арбитър. Решението му ще има окончателен характер и за двете страни по делото, макар че по желание градският или чуждестранният претор ще имат правото да председателстват съда.

Този път думата взе Катул. Приятелят му Хортензий още не се беше окопитил след грубите думи на Сула отпреди малко.

— Според конституцията, Луций Корнелий, само законно свикано народно събрание може да наложи смъртна присъда. Ако възнамеряваш да отнемеш всякаква правораздавателна дейност от народното събрание, това означава ли, че ще упълномощиш новите съдилища да издават и смъртни присъди?

— Не, Квинт Лутаций, не означава. Тъкмо обратното. Смъртна присъда няма да се налага изобщо. Бъдещите присъди ще се ограничават с изгнание, глоби и/или конфискация на част или на цялото имущество на осъдения. Новите ми законопроекти уреждат и дейността на комисиите по обезщетенията — те ще се състоят от между двама и петима заседатели, теглени по жребий, и от председателя на съда.

— Ти назова седем съдилища — обърна се към него Мамерк. — Държавна измяна, злоупотреба с данъци, злоупотреба със средства от хазната, подкупи, фалшификаторство насилие и убийство. Но според лекс Плавция в момента съществува съдилище, компетентно по делата за обществено насилие. Имам два въпроса: първият, какво ще стане с това съдилище? И вторият, какво ще правим с делата за богохулство и светотатство?

— Лекс Плавция повече не ни е нужен — отговори Сула. Той се облегна назад, видимо доволен; сенаторите явно приемаха с облекчение мисълта, че на народното събрание се отнема контрол върху съдебните дела. — Общественото насилие ще е от компетенцията или на съда за насилие от общ характер, или на този за държавна измяна — това ще зависи от тежестта на извършеното престъпление. Колкото до светотатството, подобни дела са твърде редки, за да изискват специален съд. Когато се наложи, този съд ще се свиква. Председател ще бъде сенатор, бивш едил. Воденето на делото ще бъде, както и при постоянно действащите съдилища — обвиняемият пак ще бъде лишен от правото да обжалва пред народното събрание. Ако делото засяга целомъдрието на весталска девица, и занапред спрямо нея ще се изпълнява присъдата зазиждане жива. Но уличеният любовник, или любовници, ще се съдят в отделен съд и няма да им се издава смъртно наказание.

Сула се покашля и продължи:

— За днес почти свърших. Но най-напред няколко думи за консулите. Не е добре за Рим те да участват във войни далеч от родината. Двамата действащи консули са длъжни през цялата година на службата си да се грижат и да отговарят пряко за благосъстоянието на Рим и на цяла Италия. Друго не бива да ги занимава. Откакто пратих народните трибуни, където им е мястото, надявам се именно консулите да проявят повече законодателна активност. А сега да се спра и на самия Сенат. За в бъдеще всеки ще говори от място, когато пожелае, но никой няма да има правото да се разхожда из залата. Всеки ще се изправи пред стола си и това ще е единственото място, от което ще има право да приковава вниманието на останалите. Няма да се допуска излишен шум. Няма да се аплодира, да се тропа с крака, да се вика и да се надвиква. Консулите ще налагат глоба от хиляда денарии на всеки, който наруши установения от мен ред за водене на заседанията.

Щом Сула разпусна заседанието, неколцина сенатори се събраха на групичка пред Курия Хостилия. Някои от тях като Мамерк и Метел Пий бяха предани на Сула, други — като Лепид и Катул — се примиряваха с него като с по-малкото зло.

— Не ще и съмнение — каза Прасчо, — че тези нови съдилища ще отнемат голяма част от задълженията на законодателните институции. Повече никой няма да може да внушава на плебейското събрание кой по какъв повод трябва да бъде съден от специален съд. Повече няма и да се тревожим кой заседател от конническото съсловие ще позволи да бъде подкупен. Да, това са добри реформи.

— И недей така, Пий, помниш какво стана, когато Цепион Консул върна правораздаването на сенаторите! — възкликна бившият цензор Филип. — Цяла година, дори и през лятото, трябваше ежедневно да заседавам по някое дело! — Той се обърна към Марк Перперна, колегата му отпреди години. — Ти поне си спомняш, предполагам.

— Доста добре — потвърди Перперна със същия отегчен тон.

— Проблемът с вас двамата — възрази Катул, — е, че желаете Сенатът да контролира съдебните журита, но не и да се налага вие лично да работите по въпроса. Ако ние, сенаторите, искаме да имаме своята дума върху всяко съдебно дело, ще трябва да се примирим и с неприятностите, произтичащи от това.

— Няма да е толкова трудно сега — опита се да ги помири Мамерк. — Сега сме повече.

— Говори ми, говори ми, нали си зет на великия, може да ти дърпа конците или да те води на каишка като куче! — тросна му се грубо Филип. — Броят ни никога няма да е достатъчен! А с тези постоянно действащи съдилища дори няма да има възможност делата да се отлагат — навремето поне можехме да прехвърлим някое дело на народното събрание, та да си починем за известно време, докато се спази процедурата. Сега на председателя ще му е достатъчно да си подбере няколко десетки сенатори, когато му хрумне! Дори няма да знаем предварително дали ще има дело за нас или не. Как можем при такова положение да си направим планове дори за следващия ден? Сула казва, че жребият ще се тегли едва след като се насрочи датата за процеса. Отсега я виждам картинката. Отивам да отдъхна на морския бряг и след два дни ме привикват по спешност да слушам някое проклето дело!

— Отговорностите трябваше да се разпределят по равно — съгласи се Лепид. — Сенатът трябваше да си запази контрола върху по-важните съдилища — държавната измяна и злоупотребите с фиска. С убийствата чудесно биха се справили и заседатели от конническото съсловие… Биха се справили дори хора от пролетариата!

— Това, което имаш предвид — сряза го злобно Мамерк, — е, че когато се съдят сенатори, заседателите трябва да бъдат сенатори. Но когато се съди някой по обвинения в магьосничество или отровителство, няма защо да се губи ценното време на управляващите.

— Нещо подобно — усмихна се Лепид.

— Това, което аз бих искал да знам — намеси се Прасчо, за да измести темата на разговора, — е какви са бъдещите му законодателни планове.

— Хващам бас, че каквито и да са, няма да са от наша полза! — предположи Хортензий.

— Глупости! — ядоса се Мамерк, който беше отвикнал да се засяга, че бил играчка на Сула. — Всичко, което Сула е сторил досега, е било да укрепи позициите на Сената и да върне Рим към старите ценности и обичаи.

— А може би — рече замислено Перперна — вече е твърде късно да се връщаме към старите ценности и обичаи. Много от законите и принципите, които Сула премахна в името на традицията, се бяха наложили от толкова време, че сами се бяха превърнали в част от традицията. Сега плебейското събрание е място за скука. А подобно положение няма да продължи, понеже е противоестествено да продължи. Вече векове, откакто народните трибуни са били най-активните законотворци в Рим.

— Да, начинът, по който Сула постъпи с народните трибуни, не се посреща добре от народа — съгласи се Лепид. — Прав си. Новото положение на плебейското събрание няма да се окаже трайно.

На октомврийските календи диктаторът им поднесе поредната изненада: премести свещената граница на Рим точна сто крачки навън — в района на Форум Боарий. Така падът след няколко века история се оказа изведнъж с няколко двора място по-голям. Откакто бяха прогонили царете, никой в Рим не бе и помислял да пипа свещената линия на померия. Това се смяташе за царска работа, следователно републиканските управници не биваше да се захващат с нея. Но това не можеше да спре диктатора Сула. Щял да премести померия, както сам обясни, защото смятал да обяви за официална граница на Италия река Рубикон. От доста време тя се приемаше за фактическа граница между Италия и Цизалпийска Галия, но на книга границата на италийския съюз стигаше до река Метавър, доста по на юг от Рубикон. Ето защо, обясняваше Сула на сенаторите, налагало се да се уголеми територията на самия Рим вътре в пределите на разширена Италия. Преместването на померия на символичните сто метра било достатъчно в този смисъл.

— Което, поне що се отнася до мен — обясняваше Помпей на младата си невеста (вече в напреднала бременност), — е чудесно!

Емилия Скавра го погледна с известен скептицизъм.

— Защо?

Тя доста често си позволяваше да го пита защо това, защо онова, което при други обстоятелства би го ядосало, но Помпей с удоволствие обясняваше разни неща на жена си.

— Защото, скъпа моя — започна той, — притежавам по-голямата част от тъй наречения Агер Галикус на юг от Аримин. При сегашните промени тези земи стават официална част от Умбрия, сиреч от Италия. И аз се превръщам в един най-едрите земевладелци в Италия, ако не и най-големият, в това не съм съвсем сигурен. Има хора, които притежават повече земи заради владенията си в Цизалпийска Галия. Като например твоя покоен баща, гугутчице мила, или Домиций Ахенобарбите. Но от майка си аз наследих повечето владения на Луцилиите в Лукания и като прибавим южния дял на Агер Галикус и родствените ми владения в Умбрия и Северен Пицен, съмнявам се дали някой притежава повече земи в границите на самата Италия! Мнозина са склонни да порицаят диктатора заради промяната, но не виждам аз за какво бих могъл да го упрекна.

— Нямам търпение да видя земите ти — изрече замислено Емилия Скавра. — Щом съм в състояние да пътувам, Велики, веднага заминаваме… Обещал си ми.

Бяха седнали един до друг на кушетката и той я погали точно където най-много й се искаше. Сетне започна да я целува по сияещото й от щастие лице.

— Още! — извика тя, когато Помпей се спря.

В невъзможно сините му очи заиграха игриви искрици.

— Кое е лакомото прасенце? Лакомото прасенце знае най-добре от всички какво иска да яде.

Емилия прихна: Помпей много обичаше да я слуша как се смее като малко дете. В следващия момент с такава страст я желаеше, че веднага се отдръпна назад.

— О, да му се не знае проклетото дете! — ядоса се Емилия.

— Всеки момент, котенцето ми — опита се той да я утеши. — Да се отървем първо от Глабриончо, пък после ще пробваме и едно за нас.

Помпей наистина се бе показал завидно сдържан. Искаше на всяка цена да докаже на цялата фамилия от надменни и тесногръди Цецилий Метели, че знае да се държи като любящ съпруг, нищо че го смятат за човек с долен произход. Той се нуждаеше на всяка цена да докаже, че не стои по-долу от новите си роднини.

Научил за близките връзки между младия Марий и Преция, Помпей придоби навика да посещава често луксозния й дом. Според него не беше унизително, ако споделеше нечий чужди ласки, стига този някой да е знатна, благородна или поне харесвана от всички дама. Освен това Преция знаеше да го задоволява по начин, по който Емилия Скавра едва ли би могла. Жените служеха за това да раждат деца, макар на бедната Антистия да не й беше позволено дори това.

Ако Помпей се радваше на идеята, че се е оженил повторно, това се дължеше на вродената му способност сам да радва жените. Той не си пестеше ласките и комплиментите за Емилия Скавра. Колкото повече го обикнеше, толкова по-добре и за двамата. Но понеже си беше хитрец, Помпей никога не се възмущаваше, ако Емилия изпаднеше в мрачно настроение, ако започнеше да плаче или дори започнеше да го кори за това-онова. Нито Антистия навремето нито Емилия Скавра в момента си даваха сметка, че съпругът им манипулира тях, докато те си въобразяват, че го манипулират. Всички бяха доволни, до конфликти не се стигаше.

Помпей просто не знаеше как да се отблагодари на Сула за това, че му предложи за жена дъщерята на самия Скавър Принцепс Сенатус. Помпей знаеше, че е достоен за дъщерята на човек като Скавър, но все пак се радваше при мисълта, че не друг, а Сула го беше сметнал за достоен. Разбира се, Помпей не беше наивник, разбираше, че той е искал преди всичко да го обвърже към себе си с роднинска връзка, но това не го обиждаше, напротив — още повече го радваше. Римски аристократчета като Глабрион можеха да бъдат прогонени ей така, за нищо, но лично диктаторът бе решил изпадналият в немилост Глабрион да бъде заменен от Гней Помпей Велики. Та не можеше ли Сула да предложи ръката на Емилия на племенника си Публий Сула? Или на стария си фаворит Лукул?

Помпей бе твърд в решението си да не влиза в Сената, но това не означаваше, че трябва да се държи настрана от диктатора и приближените му; напротив, в последно време мечтите му се бяха насочили към нова цел — той щеше да се превърне в единствения военен герой в римската история, който още не е станал сенатор, но вече е поел команден пост, какъвто се полага на бивш консул. Всички разправяха, че било невъзможно. Всички му се надсмиваха и подиграваха. Но човек много рискуваше, когато си позволяваше да се подиграва на Гней Помпей Велики! Рано или късно щеше да накара всички да го разберат — и то не, като заповяда смъртта им, така би действал само някой Марий, — не и като ги проскрибира като Сула. Враговете му щяха да изпият своята горчива чаша, като се видеха принудени да отидат при него; така щеше да ги манипулира Помпей, Че един ден те щяха да лазят в краката му, да целуват ръцете му и щяха да се убедят колко погрешно мнение са имали за самите себе си. А това щеше да донесе далеч по-голяма радост на Помпей, отколкото да ги гледа как умират заради грешките си.

В името на всичко това той съумяваше да възпира желанието си към привлекателната Емилия, задоволяваше се с чести посещения у Преция и се утешаваше, като гледаше как бързо се издува коремът на Емилия Скавра — следващия път щеше да се издува с неговото дете.

Очакваше се Емилия да роди в началото на декември, но събитието се случи в края на октомври. Дотогава бременността не й бе създавала затруднения, затова внезапното раждане изненада всички, най-вече лекарите й. Мъничкото момченце, което се яви на бял свят толкова по-рано от обичайното, умря на другия ден, а скоро след него почина и самата Емилия Скавра.

Помпей беше потресен от смъртта на жена си. Все пак той я бе обикнал. Щом самият Сула си бе направил труда да му избере жена, това само по себе си означаваше, че по-прекрасна съпруга от кикотещата се и леко глуповата Емилия Скавра не би могло да има. Бащата на Помпей бе известен с прозвището Касапина, самият той също се славеше като Малкия Касапин, затова и самата смърт не го изненадваше или плашеше. Помпеевци не жалеха умрелите, нито изпитваха съчувствия към страданията им. Щом мъжете умираха на бойното поле, значи и жените можеха да умират при раждане. Човек никога не знае кога ще му се случи. Когато майка му беше умряла преди години, Помпей почти не беше плакал, само трагичната смърт на баща му го беше разтърсила.

Но ето, че Помпей едва преживя внезапната загуба, от мъка му идеше да се хвърли при Емилия на погребалната клада; Варон и Сула можеха да кажат със сигурност дали наистина е възнамерявал да скочи в пламъците, или само е разигравал сцени. В интерес на истината, самият Помпей не знаеше. Даваше си сметка само, че доскоро Фортуна го е закриляла, че го беше дарила с безценната щерка на самия Скавър, но след това изведнъж си беше прибрала подаръка обратно — преди дори да го е вкусил.

Със сълзи на очи младежът напусна Рим. За втори път минаваше през Колинската порта заради нечия смърт. Преди беше заради баща му, а сега заради Емилия Скавра. За един Помпей от Северен Пицен имаше само един изход — да се прибере обратно в родината си.

— В момента Рим има десет провинции — говореше Сула пред Сената в деня след погребението на доведената си дъщеря. Беше в траурно облекло: чисто бяла тога и туника тънък пурпурен ръб като на конниците вместо широката ивица на сенаторите. Ако Емилия Скавра беше негова кръвна роднина, Сула не би следвало изобщо да се показва пред хора, преди да са изминали поне десет дни. Но липсата на кръвни връзки му спестяваше подобни ограничения.

— Нека ви ги изброя за всеки случай, назначени отци: Далечна Испания, Близка Испания, Трансалпийска Галия, Цизалпийска Галия, Македония заедно с Гърция, Азия, Киликия, Африка заедно с Киренайка, Сицилия и Сардиния заедно с Корсика. Десет провинции, които трябва да се управляват от десет души. Ако никой не остава повече от година в провинцията си, това ще означава, че всяка година трябва да се назначават нови и нови десетина управители — колкото е общият брой на консулите и преторите, сменени от длъжност предишната година.

Погледът му се спря на Лепид, сякаш последните няколко забележки бяха отправени лично към него.

— Всеки управител ще управлява със съдействието на специален квестор. Изключение ще прави управителят на Сицилия, на когото ще назначаваме двама квестори, един за Сиракуза и втори за Лилибей. Това означава, че за Рим и Италия ще останат общо девет квестори от общите двайсет. Предостатъчно. На разпореждане на всеки управител ще бъдат назначавани различни държавни служители: ликтори, глашатаи, писари, счетоводители. Задача на Сената ще бъде по предложение на хазната да отрежда определена сума от бюджета за всеки управител. Нека тази сума наричаме стипендия. Към стипендията няма да се добавя нищо през текущата година. Тя ще представлява единствената законна заплата на провинциалния управител, който ще я получава в началото на мандата си. От стипендията той трябва да задели средства за своите подчинени, както и за всички разходи на канцеларията си. Към края на годината ще трябва да представи пълен отчет за направените разходи, но няма да е задължен да връща обратно на хазната средствата, които не е усвоил. Парите са негови и той може да върши с тях, каквото поиска. Ако възнамерява да ги вложи на свое име някъде в Рим още преди да е заминал за провинцията, нека това се смята за разрешено и допустимо. Но всеки ясно трябва да си дава сметка, че повече средства през годината той няма да получава! Нека ви предупредя и още нещо: щом като стипендията се смята за частно притежание на управителя от мига, в който я получи от хазната, то следва, че и всеки дълг, натрупан от провинциалната администрация по негово време, ще бъде изплащан с негови лични средства. Ето защо съветвам всички бъдещи управители да не рискуват по-нататъшната си кариера с натрупването на излишни дългове. Всеки разорен управител на провинция ще бъде обвинен в криминални деяния!

Сула хвърли заплашителен поглед на всички в залата.

— Отнемам от народните събрания всякакво право да вземат решения по въпросите на войната, управлението на провинциите и всички останали въпроси на външната политика. Отсега нататък се забранява дори да се обсъждат въпроси от подобно естество, в което и да е от народните събрания. Външната политика ще остане изключителен прерогатив на Сената. В бъдеще народните събрания само ще приемат закони и ще избират управници. Нищо повече. Няма да могат да разглеждат съдебни дела, да се месят във външната политика, да назначават и сменят военачалници.

Сенаторите не се сдържаха и радостни възгласи се чуха тук и там. Традицията повеляваше именно това, което Сула желаеше, но още от времето на братята Гракхи народните събрания в една или друга степен се бяха определяли кой да застане начело на римската армия — дори се беше случвало хора, назначени от Сената, да бъдат сваляни от командване. Така например покойният Метел Нумидик, бащата на Метел Пий, беше сменен навремето от поста главнокомандващ войските в Африка и на негово място беше назначен Гай Марий. Същото се беше случило и със самия Сула, когато пак Марий му отне върховното командване във войната срещу Митридат.

Сула този път стрелна с поглед Катул.

— Двамата бивши консули трябва да бъдат назначени за управители на двете най-застрашени от външни опасности провинции. Консулските и преторските провинции ще се разпределят по жребий. Ако Рим държи да запази доброто си име в чужбина, трябва официално да се придържаме към определени правила. Ако се случи да набираме кораби или цели флоти от римските провинции или от клиентните държави, разходите трябва да се осигуряват за сметка на годишните данъци в провинцията. Същото се отнася и до набирането на войници или снабдяването на армията.

Марк Юний Брут, който дотогава не смееше да се обади най-сетне се престраши:

— Ако някой управител води тежка война в своята провинция, ще бъде ли задължен да предаде управлението в края на годишния мандат?

— Не — отговори Сула. — Може да възникне ситуация, при която Сенатът да няма друг избор, освен да прати начело на армията един или дори двамата действащи консули. Ако Рим бъде нападнат от няколко страни едновременно, не виждам как това би могло да се избегне. Искам само да се разглежда внимателно всяка възможност и да се преценява достатъчно добре обстановката, преди да се разпореди на действащите консули да поемат командването, в която и да е провинция, както и преди да удължи мандата на даден провинциален управител.

Когато Мамерк на свой ред вдигна ръка, за да зададе въпрос, всички в залата наостриха уши: зетят на Сула се смяташе като негов най-близък помощник, затова никой не се и съмняваше, че въпросите, които задава, всъщност са му били предварително поръчани от самия Сула.

— Може ли да насоча вниманието на всички към една хипотетична ситуация? — попита той.

— Ще се радваме да я чуем! — отвърна диктаторът.

Мамерк се изправи. Тъй като той беше действащият чуждестранен претор и съответно заемаше куриатна длъжност, полагаше му се да седи на подиума в центъра на залата редом с останалите магистрати. Така всички присъстващи го виждаха добре. Откакто Сула беше забранил на сенаторите да излизат отпред, когато вземат думата, единствени привилегировани си оставаха магистратите.

— Да речем, че дойде време — започна да излага виждането си Мамерк, — когато Рим наистина се окаже нападнат от всички страни едновременно. Да речем, че и двамата консули, и всички претори са били принудени да ръководят военни действия във времето на техния мандат… Или да приемем, че консулите не притежават нужната военна подготовка, за да бъдат пратени да командват римските армии. Да приемем, че в същата тази тежка година един-двама от провинциалните управители умрат. Да речем, че в Сената не се намерят хора с опит или способности, които да поемат командването на дадена армия или управлението на дадена провинция. Ако си лишил народното събрание от правото да обсъжда въпроси, отнасящи се до военните действия и управлението на провинциите, и всички те са от изключителната компетенция на Сената, как трябва да се постъпи в подобна ситуация?

— О, чудесен въпрос, Мамерк! — отбеляза Сула. — Рим е нападнат от всички страни. Няма свободен куриатен магистрат. Няма бивши консули или претори на разположение. Няма сенатори с достатъчно опит и доказани способности. Но на Рим му трябва нов военачалник или провинциален управител. Правилно ли те разбрах?

— Точно така, Луций Корнелий — кимна Мамерк.

— Тогава — започна да обяснява той, — трябва да се потърси подходящият човек. Ситуацията, която ти описа, не би могла да получи разрешение според възприетите механизми на властта. С други думи, Сенатът е длъжен да намери човек с изключителни способности и опит, пък макар и извън своите редици. И същият този човек трябва да получи пълен империум, сиреч всички прерогативи на военната и административната власт.

— Дори ако е освободен роб? — попита Мамерк.

— Дори да е освободен роб. Макар че е далеч по-вероятно такъв човек да се окаже римски конник или в най-лошия случай известен центурион. Аз поне познавах навремето един центурион, който пое командването по време на тежко отстъпление, получи за награда венец от трева и впоследствие дори облече тогата на куриатен магистрат. Име то му беше Марк Петрей. Ако не беше той, много римляни щяха да загинат на бойното поле, а Рим щеше да изгуби цяла армия. Марк Петрей намери място в Сената и загина по време на Съюзническата война. Синът му е сред новоназначените от мен сенатори.

— Но Сенатът няма право по закон да връчи империум на човек, който не негов член! — възрази Мамерк.

— Според моя законопроект ще има пълното право да го стори. Не само ще има право, но ще бъде задължен да го стори. Ще наричам подобна административна или военна власт „специално поръчение“. Специалното поръчение ще се връчва единствено от Сената. То ще бъде облечено с необходимия империум; според обстоятелствата — консулски или преторски. Но Сенатът ще има правото по свое решение да връчва империум на всеки римски гражданин, пък дори и на освободен роб.

— Какво ли е намислил? — промърмори Филип в ухото на Флак Принцепс Сенатус. — Никога не съм чувал подобно нещо!

— И аз това се питам — отговори му шепнешком Флак.

Но Сула знаеше, а Мамерк се досещаше; това беше още един начин да се спечели подкрепата на Гней Помпей, който бе отказал да стане сенатор и заради огромния брой клиенти — ветерани представляваше потенциална военна заплаха за всички. Сула нямаше намерение да позволява на когото и да било да насочва войската си срещу Рим; той беше последният, така поне се бе зарекъл. Ето защо, ако вятърът задухаше в друга посока и Помпей се превърнеше в опасност, законът трябваше да позволи на човек с неговия пълководчески талант да получи законна власт от законна институция — Сената. Сула просто узаконяваше това, което трезвият разум диктуваше.

— Остава ми да определя що е това държавна измяна — поднови своите пледоарии диктаторът няколко дни по-късно. — Преди съставянето на новите съдилища, които аз създадох преди няколко месеца със закон, римското право разглеждаше няколко типа измяна: от тъй наречения пердулион до така наречената майестас минута — тежка измяна, лека измяна. Това, което липсваше на всяко едно от тези престъпления, бе точното му упоменаване и описване. В бъдеще всички обвинения в измяна ще се разглеждат от един-единствен съд, наречен квестион де майестате. Обвинението в държавна измяна, както скоро ще се убедите, ще бъде стриктно ограничено. То ще може да се повдига единствено срещу хора, назначени за провинциални управители или военачалници във войни с чужди държави. Ако цивилно римско лице извърши държавна измяна на територията на Рим или на Италия, подобно дело ще остане единственото от пряката компетенция на народа. Именно срещу него ще бъде повдигнато старото обвинение в пердулион, което ще бъде разглеждано от центуриатните комиции и съответно ще носи старото наказание — смърт чрез разпъване на кръст.

Сула остави на сенаторите време да приемат новината, след което продължи:

— За държавна измяна ще се смята нарушаване на всяко едно от следните законови ограничения:

„Провинциалният управител няма право да напуска провинцията, която управлява.

Провинциалният управител няма право да позволява на войските си да нахлуват на територия извън границите на провинцията.

Провинциалният управител няма право да започва война по собствена инициатива.

Провинциалният управител няма право да напада територията на клиентна държава без официално разрешение от страна на Сената.

Провинциалният управител няма право да плете интриги и сключва тайни споразумения с владетели на клиентни държави или с каквато и да е чуждестранна институция или група хора, с цел да се измени вътрешното положение в чужда страна.

Провинциалният управител няма право да набира допълнителни войски без съгласието на Сената.

Провинциалният управител няма право да взема решения или да издава укази в рамките на управляваната провинция, които биха изменили, по какъвто и да е начин нейния статут без съгласие на Сената.

Провинциалният управител няма право да остава на територията на провинцията повече от трийсет дни след пристигането на неговия заместник.“

— Това е всичко — усмихна се той. — След толкова много забрани да представя и още едно условие: всеки римски гражданин, на когото е бил връчен империум, ще продължи да се ползва от него до мига, в който прекрачи свещената граница на Рим. Така е било винаги, аз просто препотвърждавам принципа.

— Не мога да разбера — нервираше се Лепид. — Защо са всички тези специфични забрани. Каква е ползата от тях!

— О, хайде, Лепиде — рече Сула, — ето те, че стоиш точно срещу мен. Срещу мен! Човека, който лично наруши почти всяка една от изброените забрани. Но аз имах основания да го сторя. Аз бях лишен от своя империум по незаконен път. Сега прокарвам закони, крито няма да позволят на никого да отнеме империума на друг! Затова и ситуацията, в която действах аз, не може да се повтори. Тези, които дръзнат да пренебрегнат забраните ми, ще бъдат обвинени в държавна измяна. Никой не може да поведе армията си срещу Рим, независимо дали се намира в Италия, или в някоя провинция. А аз ще остана още известно време сред вас, за да го докажа.

На двадесет и шестия ден от октомври племенникът на Сула Секст Ноний Суфенат (по-малкият син на сестрата на Сула) организира за първи път станалите по-късно традиционни игри на победата — луди Викторие; кулминацията им се състоя на Големия цирк в първия ден от ноември — годишнина от битката при Колинската порта. Игрите не представляваха някакво зрелище. Най-интересното бе провеждането за пръв път след сто и двайсет години на Троянските игри. Зрителите им се зарадваха, защото бяха нещо ново: сложна поредица от номера, извършвани от млади ездачи с благороден произход. Но Гърция не остана доволна. Суфенат буквално бе привлякъл всички талантливи атлети, певци, танцьори и акробати от Гърция, затова олимпийските игри, които се провеждаха по същото време, се провалиха. Освен това избухна скандал: по-малкият син на Антоний Оратор, Гай Антоний Хибрида опозори и себе си, и семейството си, като лично взе участие в надбягване с колесници. Ако на благородните римляни се позволяваше да участват в Троянските игри, смяташе се за абсолютно недопустимо те да се появяват на пистата за надбягвания.

На декемврийските календи Сула обяви имената на магистратите за новата година. Той самият щеше да е първи консул, колега щеше да му бъде Квинт Цецилия Метел Пий. Лоялността на стария поддръжник най-после бе възнаградена. Старият Долабела получи управлението на Македония, братовчед му — това на Киликия. Макар че жребият му отреди за помощник способния квестор Гней Публиций Малеол, Долабела Младши изрично настоя за старши легат да бъде назначен Гай Верес. Лукул остана на изток под командването на Терм, управител на Римска Азия. Гай Скрибоний Курион обаче се завърна в Рим, за да заеме поста на претор.

Време беше Сула да предприеме най-важната от всичките си акции на римски управник — раздаването на земя за възнаграждение на войските му. През следващите две години диктаторът имаше намерение да демобилизира сто и двадесет хиляди души, принадлежащи към двадесет и три легиона. По времето на първия си консулски мандат в края на Съюзническата война беше разпределил завоюваните земи на Помпей, Фезула, Адрия, Телезия, Грумент и Бовиан на своите тогавашни легиони. Това обаче изглеждаше като детска игра в сравнение с непосилната задача, която го очакваше сега.

Програмата беше разработвана дълго и старателно. Създадоха се различни категории, според които всеки щеше да получи това, което е заслужил. Категориите вземаха предвид колко години е служил ветеранът, какъв чин е заемал в армията, с какво е допринесъл за победите на легиона си. На най-старшите центуриони от легионите, воювали срещу Митридат (всеки от тях беше получил поне по няколко военни отличия през годините), раздадоха по петстотин югера плодородна земя, докато онези войници, които бяха служили най-напред под командването на Карбон, а после дезертирали на страната на Сула, получиха съвсем дребни компенсации — по десет югера земя, при това с бедна почва.

Сула най-напред раздаде земите, които бе конфискувал в Етрурия за сметка на градовете Волатера и Фезула (наказана за втори път). С годините Етрурия на няколко пъти бе доказвала, че е склонна да подкрепи всички врагове на Сула, затова той предпочете да не настанява ветераните си в отделни войнишки селища, а ги пръсна надлъж и нашир из провинцията; надяваше се по този начин да предотврати евентуални бунтове. Това се оказа грешка. Волатера се надигна кажи-речи незабавно, подложи на публични екзекуции мнозина от ветераните на Сула и затвори вратите си, готова за обсада. Градът се намираше насред дълбока долина, но заемаше висок, равен хълм. Жителите му имаха основание да смятат града си за непревземаем. Сула лично се зае с обсадата му, прекара три месеца под вражите стени, накрая се убеди, че нищо няма да се случи, и се прибра в Рим. Обсадата щеше да продължи дълго.

Диктаторът обаче си взе урок и промени по-нататъшната си политика. Ветераните занапред щяха да бъдат групи събрани в сплотените ядра на нови римски колонии — предани на родината си римляни, принудени да се защитават от възможни посегателства. Повечето колонии основа на територията на Италия. Единственият му задморски експеримент бе в Корсика. Там римляните създадоха два нови града; които имаха за задача да цивилизоват острова и да изкоренят най-голямото зло по онези места разбойничеството. Напразни надежди…

Новите съдилища скоро започнаха да действат и се оказаха идеалната арена да прояви юридическия си талант изгряващата звезда на римското право Марк Тулий Цицерон. Квинт Хортензий (който беше жънел успех и сред емоционалната атмосфера на народното събрание) не се оказа достатъчно бърз, за да нагоди досегашното си поведение към новите обстоятелства. Докато за Цицерон затвореният характер на съдебните процеси беше добре дошъл. В края на годината той се яви съвсем сам от името на ответника по някакво частно дело. На предварително заседание трябваше да докаже на Долабела Младши, градския претор, че гаранцията, която ответник или ищец трябва да заложат предварително, за да се даде ход на делото, не е задължителна. Срещу Цицерон се бяха явили Луций Марций Филип и Квинт Хортензий — те твърдяха, че до плащането на гаранции от двете страни делото не може да се разглежда. Цицерон спечели, Хортензий и Филип изгубиха, а Цицерон вече доказа пред всички, че е най-голямото чудо на римското право.

През юни, в годината, когато Сула беше, освен диктатор и консул, а Метел Пий му беше колега, някой си двайсет и шест годишен патриций, Марк Валерий Месала Нигер, се обърна към своя връстник Марк Тулий Цицерон да поеме защитата на човек, едновременно негов приятел и клиент.

— Секст Росций Младши от Америя — обясни Месала Нигер на Цицерон. — Обвиняват го в убийството на баща му.

— О! — изненада се той. — Та ти самият си добър адвокат, Нигере. Защо не поемеш сам защитата? Убийството е предизвикателна, но и относително лесна материя. Не е обвързано с политиката.

— Така си мислиш — отвърна му мрачно Месала Нигер. — Този случай е обвързан с политически инсинуации! Само един човек има шанс да спечели подобно тежко дело и това си ти, Марк Тулий. Дори Хортензий се ужаси, когато му предложих да се заеме с него.

Цицерон се изправи на стола. За да провери по-добре приятеля си, той използва стария трик — наведе глава напред и започна да го наблюдава изпод вежди.

— Нима едно убийство може да се окаже толкова сложен проблем?

— Който и да се заеме със защитата на Росций от Америя, трябва да зачекне цялата тема с проскрибциите на Сула. За да се спаси главата на Росций, трябва да се докаже, че Сула и неговите проскрибции са изцяло против закона.

Цицерон подсвирна.

— Богове!

— Да, наистина, работа за богове. Интересува ли те?

— Не знам… — Той се намръщи и се замисли. Да си пази кожата беше задължение на всеки добър адвокат, затова пък подобно дело можеше да му донесе слава, за каквато съперниците му не биха могли и да мечтаят. — Разкажи ми по-подробно. А след това ще реша.

Нигер започна да разказва. Той самият беше адвокат и знаеше как да представи нещата, така че Цицерон да бъде заинтригуван от случая.

— Секст Росций е на моите години, а аз го познавам от времето, когато ходехме на училище. Двамата служихме заедно под командването на Луций Цезар, а сетне — и на Сула в Кампания. Бащата на Росций притежаваше по-голямата част от земите на Америя, включително и тринайсет отделни имота по бреговете на Тибър. Беше баснословно богат! Росций е негов единствен син. Но той има и двама първи братовчеди, по бащина линия, които са изпечени мошеници. В началото на годината старият Росций дошъл на гости в Рим, където бил убит. Не знам дали са го сторили племенниците му, самият Росций също няма представа. Това, което е сигурно, че вестта за убийството на бащата е стигнала в Америя чрез човек на братовчедите. А най-подозрителното е това, че въпросният човек не си е направил труда да съобщи на самия Росций! Вместо това съобщил на братовчедите, които веднага съчинили план как да отнемат цялото бащино наследство от моя приятел.

— Мисля, че започвам да разбирам — каза Цицерон. Умът му сечеше като бръснач, особено щом ставаше за подлостите на хората.

— Тъкмо по това време Волатера се вдигна на бунт и Сула стоеше под стените на града, за да ръководи обсадата. С него е бил и икономът Хризогон.

Нямаше нужда да се обяснява на Цицерон кой е Хризогон: всички в Рим знаеха за зловещия бюрократ, който отговаряше едновременно за списъците с проскрибциите, за тяхното изпълнение и за финансовите въпроси, свързани с това изпълнение.

— Братовчедите се запътили веднага към Волатера, където ги приел Хризогон. Той бил склонен да сключи сделка с тях, но срещу голяма отстъпка. Съгласил се да добави името на стария Росций към един от старите списъци с проскрибции. След което щял „да разгледа“ рутинния доклад за убийството и да „се сети“, че убитият е бил сред проскрибираните. Така поне излиза в крайна сметка. Имотите на Росций — на стойност около шест милиона сестерции — бяха веднага дадени на търг от Хризогон, който ги купи за себе си срещу две хиляди сестерции, ако щеш ми вярвай.

— Чак му се възхищавам на тоя мръсник! — възкликна Цицерон, който започваше да усеща поредната си плячка.

— Аз не бих му се възхищавал! — ядоса се Месала Нигер.

— Да, така е, той е направо отвратителен! Но какво се е случило по-нататък?

— Всичко това се било случило преди Росций дори да е разбрал за убийството на баща си. Научил едва когато един от братовчедите му се появил със заповедта на Хризогон имуществото на „проскрибирания“ му баща да бъде конфискувано в полза на държавата. И съответно самият Росций да бъде прогонен от бащината си земя. Хризогон задържал за себе си тринайсет от имотите и назначил въпросния братовчед за доживотен техен управител. Другите три имота отишли за другия братовчед. Ударът за Росций бил двоен — не само научил, че баща му бил проскрибиран няколко месеца по-рано, но и че е бил убит.

— И той повярвал ли е на тези лъжи? — попита Цицерон.

— Абсолютно. Защо да не повярва? Всеки римляни, спестил някоя и друга сестерция, се чувства застрашен да не попадне в черните списъци. Няма значение дали живееш в Рим и в Америя. Росций повярвал на всичко! И се махнал.

— А кой тогава е надушил мошеничеството?

— Градските старейшини — призна Месала Нигер. — Човек никога не може да бъде сигурен какво е вършил баща му, затова пък приятелите на баща му все ще имат представа. В крайна сметка човек се представя един пред децата си и съвсем друг пред хората, с които общува извън дома си.

— Така е — съгласи се Цицерон, който трудно се разбираше със своя баща.

— Така че приятелите на стария Росций обсъдили случилото се и се съгласили, че убитият не е бил свързан с Марий, Цина или Карбон. Затова решили да отидат до Волатера и да поискат аудиенция със самия Сула. Щели да измолят да изтрие името на Росций от списъците, за да може синът му да наследи бащиното си имущество. Натрупали писмени доказателства и тръгнали.

— И кой от братовчедите ги е придружил? — досети се Цицерон.

— Прав си — усмихна се Месала Нигер. — Придружил ги този, който получил трите имота; той дори имал наглостта да застане начело на делегацията! Междувременно другият братовчед изпреварил групата и предупредил Хризогон за намеренията им. Така че делегацията не успяла да се срещне със самия Сула. Посрещнал ги Хризогон, който обещал да представи случая на господаря си и като прибрал повечето доказателства, им обещал, че ще измоли от диктатора да махне името на Росций от списъка.

— И никой ли не се е досетил, че говорят с действителния наследник на десетте имота? — не искаше да повярва Цицерон.

— Абсолютно никой, Марк Тулий.

— Типично за времената, в които живеем, нали така?

— Страхувам се, че е така.

— Продължавай, ако обичаш.

— Минали два месеца. Едва тогава приятелите на стария Росций си дали сметка, че са ги изиграли, защото заповед за възстановяване във владение така и не дошла, а за двамата братовчеди на Росций се чуло, че се разпореждат с имотите на чичо си като с тяхна собственост. Разследването донесло, че единият братовчед е пълноправен собственик на част от имуществото на убития Росций, докато на останалите земи собственик е самият Хризогон. Всички се ужасили от разкритието, понеже решили, че случаят не може да не е известен на самия Сула.

— А ти самият мислиш ли, че Сула е знаел? — попита Цицерон.

Месала Нигер поклати глава.

— Не, Цицероне, съмнявам се.

— Защо?

— Сула е сложна личност. Да си призная, много ме е страх от него. Говори се, че на младини бил убивал дори жени заради парите им, че пътят му към Сената е минал през човешки трупове. Но съм имал случай да го опозная — от времето, когато служих в армията му. Бях младши офицер, не съм имал възможност да установя личен контакт с него, но той беше навсякъде, винаги се заемаше с трудните задачи, нито за миг не скръстваше ръце. И оттогава съм го запомнил като изключително коректен и стриктен човек, решен да не допусне каквото и да е петно върху честта си на римски благородник. Разбираш какво имам предвид?

Цицерон усети как леко се изчервява, но се опита да изглежда, все едно нищо няма. Дали разбираше какво един патриций като Марк Валерий Месала Нигер разбира под чест на благородник! О, да! Никой нямаше да го разбере по-добре от парвенюто Цицерон, който от малък бе завиждал на хора в положението на Месала Нигер или Сула.

— Мисля, че да.

— У Сула има нещо зловещо. Ако му изнася, може да ни убие и двамата, без окото му да мигне. Но за целта трябва да се ръководи от чувството за някакъв аристократичен дълг. Няма да го стори, защото се е полакомил за тринайсет парцела земя по бреговете на Тибър. Ако му беше дошло наум, че може да участва в търговете за собствеността на проскрибираните, отдавна да го е направил. Пък и не казвам, че никога няма да го стори. Но да се включва в такива долни заговори, за да обогати себе си или бившия си роб по толкова позорен начин, при условие че ще е без значение за кариерата му? Не. Не мисля. Сула е човек, който държи на честта си. Така поне подозирам от законите, които прокарва — закони, които аз лично смятам за почтени и обосновани. Може и да не е съгласен по въпроса с народните трибуни, но дори с тях той се разправи по начин, законен и открит. Сула е типичен патриций.

— Та да приемем, че Сула не знае — прекъсна го Цицерон.

— Аз не приемам, а съм убеден в това.

— Ако обичаш, Марк Валерий, продължавай.

— По времето, когато старейшините на Америя заподозрели, че в цялата работа има пръст Сула, самият Росций най-накрая се обадил. В продължение на няколко месеца приятелят ми не е могъл да се отърси от случилото се. Нужно му било време да събере мислите си. Но от момента, в който започнал да говори, били направени поне няколко опита да бъде убит. Затова преди два месеца избягал в Рим и потърсил убежище при една стара приятелка на баща си — весталката Цецилия Балеарика, нали се сещаш, сестрата на Метел Непот. Другата му сестра беше жена на Апий Клавдий Пулхер и умря при раждането на онова чудовище Публий Клодий.

— Давай по същество — подкани го Цицерон.

— Фактът, че Росций познава толкова влиятелни хора като Метел Непот и оттеглилата се весталка от същата фамилия, навярно е накарал двамата братовчеди да прекарат доста безсънни нощи. Те започнали да осъзнават, че той може и да се срещне със Сула. Но вече не смеели да се опитват да го убият, защото рискували не други, а самите Цецилий Метели да се заинтересуват кой е посегнал на приятеля им. Затова решили, че ще е най-добре да унищожат репутацията му, като изфабрикуват доказателства, че именно той е убил баща си. Ти знаеш ли един човек на име Еруций?

Цицерон сви устни в израз на дълбоко презрение.

— Кой не го знае? Професионалният обвинител.

— Е, та той именно официално призовал Росций на съд по обвинение в отцеубийство. Свидетелите по убийството на стария Росций били неговите роби, които заедно с цялото му имущество станали собственост на новия господар Хризогон. Така че малка е вероятността те да излязат пред съда и да разкажат какво са видели! А Еруций е убеден, че никой способен адвокат няма да поеме защитата на Росций, защото всички ще се страхуват от Сула; в крайна сметка подобен процес би доказал порочната същност на проскрибциите.

— Е, нека Еруций трепери над лаврите си — отсече Цицерон. — Ще защитавам с удоволствие приятеля ти Росций.

— Не се ли страхуваш, че може да засегнеш Сула?

— Знам много добре какво да направя… И ще го направя. Накрая Сула дори ще ми благодари — зарече се Цицерон.

Вече няколко дела бяха разглеждани от новия съд по убийствата, но делото срещу Секст Росций от Америя, обвинен в убийството на баща си, предизвика голям интерес. Законът на Сула изискваше председател на съда да бъде сенатор, бивш едил, но точно тази година със задачата се бе заел преторът Марк Фаний. На предварително заседание Цицерон смело разви теорията си за това, какво се случило с Росций, и никой не се съмняваше, че истинската тема на процеса няма да е случаят Росций, а корупцията, свързана с прилагането на проскрибциите.

Дойде последният ден от процеса и на Цицерон бе дадена възможност да се обърне към съдебните заседатели. А сред тях, седнал на своя куриатен стол до трибуната на съдията, беше самият диктатор Луций Корнелий Сула.

Присъствието на диктатора не само не смути Цицерон, но го вдъхнови да достигне нови висини на реториката и красноречието.

— В тази зловеща история има трима виновни — говореше Цицерон. — Очевидно е, че в делото са замесени лицата Тит Росций Капитон и Тит Росций Магн. Но тяхната роля всъщност е второстепенна. Това, което те са сторили, не би било възможно, ако не бяха проскрибциите. Сиреч без Луций Корнелий… — Той направи дълга и мъчителна пауза и когато всички, включително и Месала Нигер, очакваха да назове Сула, добави: — Хризогон.

— Кое е това „златно момче“? Този Хризогон, ако преведем името му? Нека аз ви кажа! Хризогон е грък. В това лошо няма. Бил е роб. В това лошо няма. Сега е римски гражданин-освобожденец. В това лошо няма. Той е клиент на Луций Корнелий Сула. В това лошо няма. Той е богат. В това лошо няма. Той е човек с власт. В това лошо няма. Той отговаря за изпълнението на проскрибциите. В това лошо няма… Но! Моля всички за извинение, назначени отци! Виждате какво става, когато човек се увлече в реториката? Ето, че се увлякох! Можех да изброявам с часове в колко много неща няма нищо лошо.

Цицерон отново замълча, сякаш обмисляше какво всъщност е искал да каже.

— Нека повторя отново. Хризогон отговаря за изпълнението на проскрибциите. И това е лошото! Онова огромно, неизмеримо зло, което по своите дълбини може да се мери само с висините на Олимп! Дали всички тук присъстващи виждате този величествен мъж, седнал на куриатния си стол: дали всички виждате този радетел на римските добродетели, този пълководец, който няма равен на себе си, този законотворец, който разкри нови хоризонти пред държавническата мисъл, този светещ диамант в короната на знатната фамилия на Корнелиите? Виждате ли го всички добре? Как е седнал спокоен и невъзмутим, същинска Зевс наобиколен от олимпийските богове? Е, погледнете го добре!

Цицерон отмести погледа си от Сула и стрелна едва ли не с божествен гняв останалите съдебни заседатели. У него имаше нещо неестествено заради изключително слабата му фигура под тежката тога; и този факт придобиваше характер на свръхестествено заради Херкулесовата воля, която излъчваше погледът му, и заради Аполоновото величие на гордата му походка.

— Преди няколко години този велик мъж си купи роб, за да го назначи за иконом в своя дом. Оказало се, че робът изпълнявал безупречно своите домашни задължения. Когато покойната съпруга на този велик човек трябвало да се спасява от враговете на мъжа си, неговият иконом я утешавал и й помагал. Оттогава икономът поел грижата за всички приближени на великия човек — жена и деца, внуци и слуги. В това време великият наш Луций Корнелий Сула крачеше като исполин по италийската земя и громеше враговете си. На иконома било оказано доверие и той го оправда. Затова получи лична свобода, както и прие името на своя патрон — Луций Корнелий. Според обичая личното МУ име се запази като негов когномен. Златното момче Луций Корнелий Хризогон. Който жънеше почести една след друга, на когото патронът му поверяваше все повече и повече отговорност и му се доверяваше. Той вече не е освободеният роб — иконом, той е управител, ръководител, началник, главен изпълнител по онзи политически процес, който имаше две цели: първата, да наложи заслужено и справедливо наказание на предателите, които последваха Марий и Цина, дори се унизиха да последват и бълха като Карбон; втората, да използва имуществото на предателите, за да впръсне живителна струя във финансите на разсипания от войните римски бюджет, та градът ни да се възмогне отново.

Цицерон крачеше пред трибуната на Марк Фаний. С лявата си ръка държеше края на тогата си, дясната безжизнено висеше до тялото му. Никой не смееше да мръдне. Всички бяха вперили погледи в мършавата му фигура, заседателите се страхуваха дори да поемат дъх.

— И какво направи този Хризогон? Докато показваше своето мазно, угодническо лице на патрона си и го лъжеше, че служи единствено на него, той използва своето високо положение, за да си отмъсти на всички, които са обидили него самия, които с нещо са се опитали да попречат на възхода му. През нощта Хризогон взема перата на своя господар и с неговото мастило подправя списъците, добавяйки тук и там имената на онези, които смята за свои врагове или чиято собственост иска да придобие за себе си. Хризогон заговорничи с плъховете и червеите, за да обогати себе си за сметка на своя патрон, за сметка на цял Рим. Ех, уважаеми съдебни заседатели, умен човек е Хризогон! Всичко е предвидил, за да прикрие следите си. Успял е да се обгради с армия от шпиони и помощници. Наистина, завидно трудолюбие е показал той в желанието си да скрие от патрона си с какви тъмни дела се занимава! Защото в крайна сметка тъкмо това се е случило. След като получи височайшето доверие и след като обсеби такава огромна власт, Хризогон предаде и своя покровител, и своя народ по най-гнусен и заслужаващ презрение начин.

Цицерон се разплака, сякаш не друг, а той самият беше станал жертва на най-жестоко престъпление.

— О, не смея да те погледна, Луций Корнелий Сула! Неловко ми е, че такъв като мен, обикновен човечец от италийската провинция, едно парвеню, един момък без потекло, расъл на село, трябва да извади треската, заседнала в окото ти, тъкмо аз трябва да ти разкрия в пълна степен това… Не мога да намеря подходящо определение… Това предателство от страна на твоя най-близък и най-доверен Клиент Луций Корнелий Хризогон. Долно предателство! Гнусно предателство! Не, няма дума, която да определи подобна несравнима низост.

Цицерон решително избърса сълзите си.

— Защо трябваше на мен да се падне? Защо не се падна тежкият жребий на друг? Защо не е сега на моето място върховният понтифекс или началникът на конницата — двамата знатни люде, почитани и уважавани от всички! Но вместо това съдбата отреди мен да изрека истината. Аз не исках подобна участ, но съм длъжен да я приема. Защото, уважаеми съдебни заседатели, какво очаквате от мен да сторя? Да спестя на Луций Корнелий Сула днешното мъчение, да не спомена за измяната на Хризогон? Или да се помъча да спася живота на човек, който несправедливо е обвинен в убийството на баща си? Да, прави сте! Ще избера тежката задача публично да засегна един почтен и достоен човек — човек, който се е превърнал в легенда, — защото дори и една такава обида не струва, колкото несправедливата присъда над невинния. — Цицерон изправи рамене. — Уважаеми съдебни заседатели, оставям решението на вас.

Присъдата, както можеше да се очаква, беше оправдателна. Сула се изправи на крака и бавно се приближи към Цицерон, който усети как хората край него бързо се отдръпват.

— Много добре, мършави приятелю — поздрави го диктаторът и му подаде ръка. — Като си представя какъв актьор би излязъл от теб…

Щастливият Цицерон се засмя на думите му и горещо стисна диктаторската му ръка.

— Какъв актьор вече е излязло от мен, искаш да кажеш! Защото какво представлява добрият адвокат, освен актьор, който сам си пише текстовете?

— Тогава може би ще ти се връчат всички трагедийни роли в моите нови съдилища.

— Стига да ми простиш волностите от днешния процес, Луций Корнелий, готов съм да стана всичко, което поискаш от мен.

— О, прощавам ти! Мисля, че съм способен да простя всичко, само и само да имам случай да присъствам на представления като днешното. А с едно-единствено изключение твоята малка трагедия, Цицероне, е най-доброто театрално изпълнение, което съм наблюдавал извън театър. Да не говорим, че от известно време сам търсех начин да се отърва от Хризогон. Знаеш ли, не съм чак такъв глупак? Но подобни решения не се вземат лесно. — Диктаторът се огледа. — Къде е Секст Росций?

Оневиненият се показа.

— Секст Росций, публично ти възстановявам и земите, и доброто име, както и доброто име на баща ти — рече Сула. — Много съжалявам, че продажността и егоизма на човек, в когото имах такова доверие, са ти донесли толкова мъка. Но той ще отговаря за деянията си.

— Благодарение на моя великолепен адвокат, Луций Корнелий, всичко свърши добре — едва успя да изрече Секст Росций.

— Е, пиесата ще има и своя епилог, който тепърва ще бъде изигран — сложи край на разговора диктаторът, кимна на ликторите и пое към стълбите, водещи към Палатина.

На другия ден Луций Корнелий Хризогон, пълноправен римски гражданин от триба Корнелия, беше блъснат от Тарпейската скала.

— Радвай се на късмета си — заяви Сула, — че не те лиших от гражданство. Тогава щяха да те бият с камшик, след което щеше да умреш разпънат на кръст. Позволявам ти да умреш като римлянин заради всичко, което направи за моите близки, когато времената бяха трудни. Повече нищо не мога да сторя за теб. Дадох ти тази задача именно защото си гаден човек. Но тогава не си представях, че ще имам толкова задължения, че ще те изпусна от очи. Но рано или късно истината излиза наяве. Сбогом, Хризогоне.

Двамата братовчеди Росций Капитон и Росций Магн изчезнаха от Америя, преди някой да ги извика на съд. Никой повече нямаше да чуе за тях. Колкото до Цицерон, той се превърна в герой на деня. Защото беше първият, осмелил се да се изправи срещу проскрибциите на Сула… И успял да спечели дело срещу тях.

След като се отърва от жречеството, Гай Юлий Цезар беше назначен на офицерска длъжност в Римска Азия под командването на тамошния управител Марк Минуций Терм. Замина за изток един месец, преди да навърши деветнадесет. Придружаваха го двама новозакупени роби, както и германецът Гай Юлий Бургунд, получил наскоро свободата си. Обикновено до Азия се плаваше по море, но Цезар предпочете да пътува по суша. Егнациевият път, който прекосяваше Македония и Тракия — от Аполония на Адриатическо море до Галиполи на Хелеспонта, — беше дълъг около хиляда и двеста километра. Според календара беше лято, според годишното време — също, затова пътуването не беше неприятно, нищо че странноприемниците бяха доста по-нарядко, отколкото в Италия. До Азия пътищата по принцип се използваха от войски, а войските си строяха сами лагери.

Понеже на Фламен Диалис не се позволяваше да пътува, Цезар беше обикалял света само в мечтите си; но беше изчел много книги и имаше известна представа какво го очаква. И все пак скоро се убеди, че повечето от очакванията му са били погрешни; което не означаваше, че действителността не е по-интересна! Колкото до самото пътуване, дори Цезар, иначе тъй красноречив, не можеше да намери подходящите думи, за да опише настроенията и впечатленията си. Защото той бе роден пътешественик, по природа бе авантюрист, не просто любопитен, но направо алчен за нови знания, готов всеки момент да опита нещо ново и непознато. По време на пътуването си общуваше с всякакви хора — овчари или търговци, наемни войници, скитащи по пътищата, или местни главатари, търсещи наемници. Цезар говореше гръцки с атински акцент, но сега благодареше, че е отраснал в многонационалния дом на майка си, където, освен книжовен гръцки бе научил и доста диалекти. Не толкова, че срещаше хора, говорещи същите диалекти като наемателите на Аврелия, но защото поначало бе привикнал да се оправя лесно с езиците и да се разбира с всеки. Това щеше да му помага при пътуванията, защото Цезар просто не можеше да се изгуби, сред каквито и хора да попаднеше.

Разбира се, би било прекрасно, ако с него бе и любимият кон Буцефал, но младото и послушно муле Клепоушко не можеше да бъде укорено в нищо, ако се изключи жалкият му вид. Понякога на Цезар му се струваше, че добичето има нокти, вместо копита, толкова стабилно стъпваше по стръмните и хлъзгави терени. Бургунд яздеше огромен кон, другите двама слуги също си бяха намерили първокласни жребци — Цезар трябваше да спазва дадената дума и да язди само Клепоушко, но държеше чрез чистокръвните животни на придружителите си да докаже, че не е бедняк, а просто ексцентрик. Колко лукав се бе оказал Сула! Знаеше къде е слабото място на всеки — Цезар винаги бе държал да се харесва на околните, да печели непознатите с представителния си вид. А човек трудно можеше да мине за представителен на гърба на едно муле!

Вия Егнация минаваше през диви и негостоприемни земи. Пътят още не беше покрит с камък, но затова пък бе добре охраняван. Маршрутът прекосяваше високите планини на Кандавия — недостъпни места, които едва ли са изглеждали различно по времето на великия Александър Македонски. Няколко стада овце и тук-там въоръжени ездачи, които можеха да се окажат скордизи или някакви други варвари — това беше животът из Северен Епир. След град Едеса обаче, край който плодородните речни долини създаваха по-благоприятни условия за живот, пътници се срещаха по-често, селищата бяха повече и по-оживени. В Солун Цезар потърси и намери подслон в резиденцията на провинциалния управител — добър случай да вземе гореща баня. Откакто бяха напуснали Аполония, пътниците трябваше да разчитат единствено на езерата и реките, които и в разгара на лятото бяха леденостудени. Управителят покани Цезар да му погостува повече, но младежът остана само един ден в града и продължи пътя си.

Филипи — град, станал свидетел на не едно и две легендарни сражения и доскоро окупиран от войските на един от Митридатовите синове — се оказа интересен с богатата си история и със стратегическото си разположение в полите на планината Пангей. Но още по-интересни се оказаха земите на изток, където Цезар веднага надуши какви възможности крият тесните проходи, пресичащи възвишенията, преди пътят да слезе отново в равнината. Най-накрая Цезар се оказа пред залива Мелас, чиито брегове се радваха на плодородна почва, нищо че бяха заобиколени от планини. Още едно планинско било за изкачване и пред пътниците се разкри Хелеспонтът — широка ивица вода между два скалисти бряга. На това място богинята Хела паднала от Златния овен, за да даде името на пролива; на това място се издигаха и плачещите скали, които едва не потопили кораба на аргонавтите; оттук пълчищата на Ксеркс се прехвърлили в Тракия. Хелеспонтът беше истинската врата между Изтока и Запада.

В Галиполи Цезар се реши да се качи на кораб и да премине последната отсечка от маршрута си по море. Корабът беше достатъчно голям, за да побере конете, неговото муле и останалите товарни животни, при това пътуваше направо за Пергам. Цезар бе чул за бунта на Митилена и за подготвяната обсада, но заповедта на Сула гласеше, че трябва да се яви в Пергам. Можеше само да се надява, че оттам управителят ще го прати в някоя застрашена от война част на провинцията.

Но управителят Марк Минуций Терм имаше съвсем други поръчения за Цезар.

— За нас е жизненоважно да не позволим бунтът да се разрасне — обясняваше той на новодошлия военен трибун. — Бунтът всъщност е следствие от новата данъчна система, която диктаторът наложи в Азия. Островните държавици като Лесбос и Хиос живееха доста добре под властта на Митридат, затова ще се радват, ако се освободят от зависимостта си към Рим. Някои от малоазийските градове споделят същите настроения. Ако Митилена успее да издържи година, и други градове ще се разбунтуват. Големият проблем с откъсването на Митилена от останалия свят, са двете й пристанища. А ние така и не разполагаме с голяма флотилия. Затова ти, Гай Юлий, заминаваш незабавно за Витиния, където ще се срещнеш с цар Никомед и ще поискаш да ти осигури флот. Когато събереш достатъчно на брой кораби, ще отплаваш с тях за Лесбос и ще ги предоставиш на моя легат Лукул, който отговаря за обсадата.

— Ще извиниш невежеството ми, Марк Минуций — каза Цезар, — но колко време е необходимо за събирането на флот? Колко и какви кораби очакваш да осигуря?

— Събирането на флот може да отнеме цял един живот — отговори отегчено Минуций, — а какви кораби ще осигуриш, зависи от това, какво ще ти даде царят. Въпросът не е колко кораба ни трябват на нас, а колко ще му се откъснат от сърцето. Никомед си е източен деспот като всички останали.

Деветнадесетгодишният младеж неволно се намръщи. Подобни отговори не му се нравеха.

— Така не е добре — заяви той. — Рим винаги трябва да получава това, от което има нужда.

Терм се засмя:

— О, млади Цезаре, имаш още много да се учиш!

Тук направи грешка. Цезар прехапа устни и изведнъж заприлича на майка си (ако Терм бе познавал Аврелия, сега по-добре щеше да разбере изражението на подчинения си).

— Е, Марк Минуций, защо просто не ми кажеш кога точно искаш корабите си и какви да бъдат те? — попита високомерно младият патриций. — А аз ще поеме отговорност да доставя обещаните кораби на обещаната дата.

Терм го изгледа учудено. Не можеше да си обясни защо подобно нагло държание от страна на трибуна не го дразни. Като че ли управителят на Римска Азия се убеждаваше, че Цезар говори напълно сериозно. Времето и срещата с цар Никомед щяха да убедят младежа колко много е сбъркал, но все пак Терм се заинтригува на какво ще се окаже способен Цезар. Особено като се имаше предвид писмото от Сула.

„Той ми се води нещо като роднина по сватовска линия, но искам отсега да бъде съвършено ясно, че не желая да бъде фаворизиран. Нещо повече, забранявам да бъде фаворизиран по какъвто и да било повод! Искам да му се дават отговорни и трудни за изпълнение задачи, нека заема възможно най-тежката служба. Той притежава забележителен интелект, съчетан от голяма доблест и храброст. Затова е твърде възможно да се прояви като изключително способен офицер.

И все пак, ако се изключи личният ми контакт с Цезар, нямам други наблюдения, защото досегашната му кариера е повече от скромна. Няма как, след като е бил Фламен Диалис. Вече е освободен от тази си длъжност пред закона и пред боговете. Но Цезар не е бил на военна служба, затова самочувствието му може да се окаже необосновано.

Провери го добре, Марк Минуций, и кажи на Лукул да стори същото. Ако се огъне, давам ти изрично разрешение да го накажеш възможно най-строго. Ако не се огъне, очаквам от теб да му отдадеш заслуженото.

И накрая една последна молба, която може да ти изглежда странна. Ако видиш или чуеш, че Цезар е яхнал друго животно, освен мулето, да го пратиш незабавно в Рим, където да си понесе наказанието.“

Терм добре помнеше съдържанието на писмото, затова се окопити от репликата на Цезар и му отговори равнодушно:

— Така да бъде, Гай Юлий. Ще ти определя и точна дата, и точни изисквания. Искам флотилията да бъде докарана пред лагера на Лукул на малоазийския бряг северно от Митилена на ноемврийските календи. Дотогава няма да си успял да получиш и един-единствен кораб от Никомед, но щом държиш на определен срок, ноемврийските календи би трябвало да те устроят — така ще успеем да блокираме и двете пристанища преди настъпването на зимата. Колкото до размера на флотилията: четиридесет кораба, поне половината от които да бъдат триреми или още по-големи. Макар че ще бъде истински късмет, ако уредиш и трийсет с пет триреми общо. Но нека те предупредя, че ако закъснееш или не успееш да пристигнеш с нужните кораби, всичко ще бъде отразено в доклад до консула в Рим.

— Както би следвало — съгласи се спокойно Цезар.

— Засега можеш да се настаниш в двореца — смекчи тона Терм; въпреки всичко той нямаше намерение да настройва срещу себе си роднина на диктатора.

— Не, заминавам още днес за Витиния.

— Няма защо да се престараваш, Гай Юлий!

— Може би. Но като ще се върши работа, да не я отлагаме.

Мина известно време, преди Терм да се върне над книжата си. Какъв необикновен младеж! С добри обноски, но с онази арогантност, типична само за знатните патрициански фамилии. Младежът внушаваше у другите чувството, че не се смята за по-важен от никого поотделно, но затова пък струва повече от всички, взети заедно; никой не можеше да стои над него, може би само някой Фабий Максим. Подобно впечатление беше трудно за назоваване, но Терм беше убеден, че по нещо Фабии и Юлий си приличат. И едните, и другите са хубави мъже! И едните, и другите не изпитват слабост към мъжете. Това последното го наведе на други размисли: красотата на младежа често бе предизвиквала мъже да изпитват неподозирана слабост към собствения си пол. И все пак, реши Терм, не можеше да упрекне Цезар, че е прелъстител.

Документите чакаха и Терм трябваше да се върне при тях; минаха само няколко минути и той съвсем забрави за Гай Юлий Цезар.

Цезар не позволи на скромната си прислуга да почине и една-единствена нощ из пергамските странноприемници. Още в деня на пристигането си той яхна мулето и потегли обратно към Витиния. Пътят му следваше бреговете на река Каик до самите й извори, след това прехвърляше вододела и слизаше по долината на река Макест, известна също и под името Риндак. Съвсем наблизо течеше и друга река Риндак, но местните жители посъветваха младия римлянин да я избягва. Затова той напусна вътрешността на Мала Азия, а пое пътя, следващ бреговете на Пропонтида, и пристигна в Пруза. Бяха го предупредили, че може да завари там цар Никомед — Пруза беше вторият по големина град във Витиния. Намираше се в подножието на внушителен планински масив, чиито върхове и през лятото оставаха покрити със сняг. Цезар се зарадва на гледката, но за съжаление царят не беше в Пруза. Оттам младият трибун и тримата му придружители продължиха в западна посока покрай течението на река Сангарий и скоро се озоваха в царската столица Никомидия, заспала величествено на бреговете на закътан морски залив.

Колко различен бе светът от това, което Цезар знаеше за Италия! Климатът във Витиния не беше толкова горещ, колкото мек и приятен, а заради многобройните и пълноводни реки почвата беше изключително плодородна. Личеше си, че царят управлява доста богата държава, а народът му не можеше да се оплаче. В Пруза Цезар не бе забелязал нито един бедняк, същото беше и в Никомидия.

Дворецът се издигаше на малко възвишение над града, но в рамките на внушителната крепостна стена. Това, което веднага направи впечатление на Цезар, беше типичната гръцка простота и изчистеност в архитектурата на двореца, светлите цветове на интериорите, изящно подредените и мебелирани помещения. Дори след няколкото години, в които Никомидия бе окупирана от понтийците, а дворецът бе служил за резиденция на Митридат, съкровищата на Видния бяха останали непокътнати и внушаваха респект у чужденците. Цезар не си спомняше да е срещал Никомед по време на изгнанието му в Рим, но в това нямаше нищо чудно; в Рим не се допускаше чуждестранни владетели да прекрачват померия, затова Никомед си беше наел луксозна вила на Пинцийския хълм, откъдето бе водил своите безкрайни преговори със Сената.

На входа на двореца Цезар беше посрещнат от забележителен със своята женственост царедворец. Човекът, на когото римлянинът трудно би дал възраст, го огледа с възхищение, след което нареди на друг не по-малко женствен царедворец да се погрижи за конете, мулето и прислугата Самият Цезар беше въведен в някакво преддверие, където да изчака царят да реши как да го настани. Дали Цезар щял да бъде приет веднага от царя, дворцовият управител не се наемал да каже.

Тясното преддверие, в което остана да чака, беше прохладно и радваше окото с пестеливата си украса. По стените нямаше фрески като в римските домове, но имаше гипсови украси, позлатени в тон с корнизите и фалшивите колони. Вътре в гипсовите рамки стените бяха боядисани в бледорозово, отвън — в моравочервено. Подът беше застлан с мраморна мозайка от розово и тъмночервено, прозорците — които гледаха към дворцовите градини — бяха закрити с дървени капаци отвън; през пролуките се виждаха изящни цветни лехи, фонтани и разцъфнали розови храсти.

Най-накрая зад открехнатата врата се разнесоха гласовете на мъж и жена.

— Скачай! — викаше жената. — Добро куче!

— Стига с тези глупости! — възрази мъжът. — Ще го разглезиш!

— Ела тук, миличък! — не му обърна внимание жената и започна да се залива от смях.

— Я си върви в стаята! — ядоса се мъжът.

— Няма — продължаваше да се смее жената.

Цезар си каза, че сигурно постъпва невъзпитано, но надникна през открехнатата врата. В съседната стая се разиграваше забележителна сцена. В сцената участваха старец, една жена, може би десетина години по-млада от него, й престаряло, рунтаво кученце от някаква дребна порода, каквато Цезар за пръв път виждаше. Кучето изпълняваше номера, като се изправяше на два крака, за да проси, лягаше на земята, гърчеше се като червей или се правеше на умряла лисица. През цялото време не сваляше очи от жената, която очевидно смяташе за свой стопанин.

Старецът беше ядосан.

— Върви си, върви си, върви си! — крещеше той. Ако се съдеше по бялата лента на диадемата на главата му, Цезар реши, че това е самият цар Никомед.

Жената (навярно царицата, защото и тя носеше диадема) се наведе, за да си прибере кученцето, което бързо се изправи на крака, избяга встрани, заобиколи я подло изотзад и я ухапа по големия, закръглен задник. При което царят на свой ред прихна да се смее, кучето пак се направи на умряло, а царицата не знаеше дали да се смее, или да се ядосва. Накрая реши, че случката е смешна, но не преди да ритне кученцето. Кученцето скочи на крака и избяга, последвано от царицата.

Царят остана сам (очевидно той не подозираше, че в съседното помещение има човек, пък и никой не го беше известил за пристигането на Цезар). Седна на близкия стол и дълбоко въздъхна.

Цезар наблюдаваше негово величество Никомед III със същото удивление и недоумение, както бяха гледали навремето баща му Гай Марий и Юлия. Никомед беше висок, слаб и леко прегърбен, беше облечен с дълга до земята роба от тирски пурпур, обшита със сърма и перли, а на краката си носеше златни сандали с перли, отворени отпред, за да се види златният лак по ноктите му. Царят беше с естествена коса — сиво-бяла и късо подстригана, но се беше гримирал с крем и пудра, беше изписал с въглен веждите и миглите си, беше напудрил с розово бузите си и беше намазал с червило старческите си устни.

— Доколкото разбирам — нахълта в стаята Цезар, — Нейно величество си получи заслуженото.

Царят на Витиния се изкикоти като малко дете. Пред него стоеше млад римлянин, облечен в обикновена кожена броня и с кожена пола. Непознатият беше висок, строен, с широки рамене. Римлянинът имаше светли коси, които опасваха челото му като корона. Какво лице! С правилни черти и гладка кожа. Светлите вежди бяха тънки, затова пък миглите — дълги и гъсти. Единствено очите, разсъждаваше царят, внасяха известно смущение. Подобни очи можеха да пронижат всеки, нищо че сега в тях играеха весели искрици.

— Охо, добре дошъл! — надигна се на стола си царят, заемайки типична прелъстителна поза.

— Не си го и помисляй! — настани се Цезар на стола срещу Никомед.

— Твърде си красив, за да не си падаш по мъже — възрази царят, видимо унил. — Защо не съм десет години по-млад!

— А на колко си години? — усмихна се Цезар.

— Достатъчно стар, за да не мога да ти дам това, което искам!

— Бъди по-точен, така де, за годините.

— Осемдесет.

— Хората казват, че мъжете никога не остаряват много.

— На вид не. Но за много други неща остаряват.

— Е, радвай се, че вече не си способен на такива подвизи — продължаваше да се усмихва младежът, — защото иначе щеше да се наложи да те ударя.

— Глупости! — засегна се царят. — Ти си твърде красив, за да те хабят жените.

— За Витиния това може и да важи, но не и за Рим.

— И дори не си се изкушавал?

— Не.

— Каква жалка загуба!

— Познавам доста жени, които не могат да се оплачат.

— Обзалагам се, че никога не си обичал никоя от тях.

— Обичам жена си — отвърна Цезар. Царят беше съкрушен.

— Никога няма да разбера римляните! Уж мислите всички останали за варвари, а самите вие сте далеч от всякаква цивилизованост.

— Знам наизуст Омир и Хезиод — заяви Цезар.

— И една птичка ще ги научи, ако й ги четеш редовно.

— Аз не съм птичка, царю Никомед.

— А щеше да е по-добре да си! Щях да те държа в златна клетка, само да ти се радвам.

— Още един домашен любимец! Но бих могъл да те клъвна.

— Хайде, давай!

— Не, благодаря.

— Така няма да стигнем доникъде! — сложи край на темата царят.

— Значи си си научил урока.

— А всъщност ти кой си?

— Казвам се Гай Юлий Цезар и служа като младши военен трибун към щаба на Марк Минуций Терм, управителя на римска Азия.

— На официална мисия ли си дошъл?

— Разбира се.

— Тогава защо Терм не ме е известил?

— Защото аз пътувам по-бързо от вестоносците. А защо дворцовият ти управител не ти е съобщил, че съм пристигнал, това не мога да знам.

Точно в този миг управителят влезе в стаята и се закова ужасен от наглостта на посетителя.

— Надяваше се да го имаш първо за себе си, а? — погледна го лукаво царят. — Остави всяка надежда, Сарпедон! Той не обича мъже. — Никомед пак се обърна към госта: — Юлий, казваш. От патрициите?

— Да.

— Да не си роднина с онзи консул, дето беше убит от Гай Марий? Луций Юлий Цезар?

— Двамата с баща ми бяха първи братовчеди.

— Значи ти трябва да си Фламен Диалис!

— Бях. Явно доста неща си научил, докато си живял в Рим.

— Твърде много. — Царят се сети, че дворцовият управител чака нареждания, и властно се навъси. — Предложил ли си стая на нашия уважаван гост, Сарпедон?

— Да, царю.

— Тогава излез да чакаш отвън.

Дворцовият управител се поклони няколко пъти и излезе в преддверието.

— И защо си дошъл? — попита Никомед.

— Дошъл съм да получа бойна флота от теб.

— Хм! Бойна флота, а? Колко кораба ти трябват и какви да бъдат?

— Забрави да попиташ и за кога.

— Да. И за кога?

— Искам четиридесет кораба, половината от тях трипалубни триреми, ако дадеш още по-големи, още по-добре. Всички да ме чакат в пристанище по твой избор до средата на октомври.

— Но това е след два месеца и половина! Защо просто не ми отрежеш двата крака? — възмути се Никомед.

— Ако не получа това, за което съм дошъл, може и да го направя.

Царят седна обратно на стола си. Беше смаян.

— Нека ти напомня, Гай Юлий, че това е моето царство, а не сме в римска провинция. Ще ти дам каквото мога, когато мога! Ти ме молиш! Не ми заповядваш!

— Скъпи царю Никомед — отвърна му Цезар, — ти се една мишка, застанала на пътя на два слона — Рим и Понт. — Очите му бяха изгубили игривите искрици и напомниха на Никомед за Сула. — Баща ти умря толкова стар, че ти наследи трона сам твърде възрастен. Това, както и времето, което си прекарал начело на държавата си, вече трябва да са те убедили колко е крехко положението на Витиния. Повечето време от царуването си ти прекара в изгнание в Рим, а ако сега се намираш в този дворец, то е, защото тук върна римлянинът Гай Скрибоний Курион. Ако Рим, който се намира доста по-далеч от Понт, си дава сметка, че силите на Митридат, който далеч не е толкова стар, са все още значими, какво остава за теб? Витиния се третира като приятел и съюзник на римския народ още от времето на Прузий II, ти самият си се обвързал с нашата държава. Очевидно ти е по-приятно да царуваш, отколкото да бъдеш в изгнание. Това означава, че трябва да сътрудничиш на Рим и да изпълняваш исканията му. Иначе понтийският слон ще те смаже, а след това и римският. Така че за теб не остава друга възможност, освен да си избереш кой точно слон искаш да те стъпче.

Царят беше онемял. Седеше неподвижно и гледаше Цезар с уплашени очи. След като прекара така минута-две, той тежко си пое дъх и изрече:

— Не е честно!

Цезар се ядоса:

— Засрами се! Как може един цар да се излага така! Може да сме започнали не съвсем според протокола, но срещата ни е напълно официална. Ти си цар на Витиния, аз съм официално упълномощен пратеник на римския народа ти си се натруфил като стара проститутка и си готов да се разцивриш само защото са ти казали истината в очите. Не съм дошъл да чета морал на старци, които по силата на случайността се водят римски клиенти! Ти сам си го изпроси. Хайде, върви да измиеш лицето си и да продължим.

Царят на Витиния послушно се изправи и излезе от стаята.

Съвсем скоро се появи отново с измито лице и придружен от слуги с ободряващи напитки и закуски.

— Хиоско вино — предложи царят. По грейналия му поглед си личеше, че вече не се сърди. — Двайсетгодишно!

— Благодаря, но предпочитам вода.

— Вода?

Отново весели пламъчета заиграха в очите на Цезар.

— Не обичам вино.

— Както пожелаеш. И без това водата на Витиния е известна със своята чистота — примири се царят. — Какво искаш да ядеш?

Цезар повдигна рамене.

— Все едно.

Цар Никомед този път изгледа по-продължително своя гост; явно вече не го оценяваш като мъж, а като политик, с когото ще води преговори.

— На колко години си ти, Гай Юлий?

— Бих се радвал, ако ме наричаш Цезар.

— Докато не си започнал да губиш красивия венец на косите си — пошегува се Никомед. Известните му познания по латински издаваха, че е прекарал доста време в Рим.

Младежът се засмя.

— Признавам, че не е лесно да носиш цял живот име, което се отнася до гъстите ти коси! Да се надявам, че Цезаровата жилка у мен ще надвие Аврелиевата, иначе ще оплешивея доста рано. — Той се замисли малко, но накрая си призна: — Още съм на деветнайсет.

— По-млад дори от виното, което пия! — учуди се Никомед. — Казваш, че имаш и Аврелиева жилка. От Аврелии Орестите ли си или от Аврелии Котите?

— Майка ми Аврелия е от фамилията на Котите.

— А ти на нея ли приличаш? Не мога да те свържа с Луций Цезар или с Цезар Страбон.

— Някои черти съм наследил от нея, други — от баща си. Ако държиш да ме разпознаеш у някого от роднините ми, то това ще е големият брат на Луций Цезар — Катул Цезар. Ако си спомняш, тримата умряха заедно, когато Марий се върна.

— Да, спомням си. — Никомед замислено отпи от чашата си. — Обикновено римляните се отнасят почтително към царските особи. Знам, че са влюбени в републиката, но и склонни да се възхищават на чуждите царе. Теб като че ли изобщо не те интересува кой съм аз.

— Това е, защото ако Рим имаше цар, щях да съм аз — обясни Цезар.

— Защото си патриций?

— Защото съм патриций ли? Богове, не! Защото съм Юлий! А това означава, че родът ми стига чак до Еней, чийто баща е бил смъртен, но чиято майка е била самата Венера Афродита.

— Да не би да сте наследници на Енеевия син Асканий?

— В Рим наричаме Асканий Юл.

— Онзи същият, който е бил син на Еней и Кревса?

— Някои така твърдят. Кревса е загинала в пламъците на Троя, но синът й се спасил заедно с Еней и Анхиз и дошъл в Лациум. Но Еней е имал син и от Лавиния, дъщерята на цар Латин. И той също се е казвал Асканий и Юл едновременно.

— Така че ти на кой от двамата Енееви синове си наследник?

— И на двамата — отговори най-сериозно Цезар. — Разбираш ли, аз съм убеден, че Юл е бил един човек, за когото всички знаят, че е син на Еней. Но коя е била майката, в това не мога да бъда сигурен. По-романтично е да се смята, че Юл е бил дете на Кревса, но по-правдоподобно ще е, ако го е родила Лавиния. След смъртта на Еней Юл основал град Алба Лонга на Албанската планина — сега в подножието й се намира градът Бовила. Юл умрял в Алба Лонга и оставил децата си — Юлиите — да управляват. Така че ние сме били царе на Алба Лонга, а след като градът бил превзет от римския цар Сервий Тулий, сме били отведени в Рим и сме получили най-високи почести. Ние и до ден-днешен сме най-почитаните римски граждани, което се доказва от факта, че сме наследствени жреци на Юпитер Латиар, който е доста по-старо божество от Юпитер Оптимус Максимус.

— Винаги съм мислил, че въпросните ритуали се отслужват от консулите — възрази Никомед, който бе наясно с римската проблематика.

— Само на ежегодния празник, и то именно като почит към римското могъщество.

Тогава ако Юлиите са толкова височайша фамилия, защо не са сторили нищо велико през републиканската епоха?

— Защото не са имали пари — призна Цезар.

— Ах, да, пари! — възкликна Никомед. — Ужасен проблем са парите, Цезаре! И аз мен също. Аз нямам пари, за да ти осигуря нужните кораби… Витиния е разорена.

— Витиния не е разорена, а ти ще ми дадеш каквото искам, о, царю на мишките!

— Как да ти дам нещо, което нямам?

— Ами като го нямаш, какво стоиш и чакаш? — ядоса се Цезар и стана. — Остави чашата, царю Никомеде, и се залавяй за работа! — Той дори подхвана стареца под мишница. — Хайде, ставай! Ще отидем на пристанището и ще видим какво ще си харесаме.

Никомед гневно го отблъсна.

— Ще престанеш да ме учиш какво да правя.

— Не и преди да си го направил!

— Ще отидем, ще отидем!

— Веднага. Сега е тъкмо време за подобна разходка.

— Утре.

— Утре цар Митридат може да се покаже зад баира.

— Утре цар Митридат няма да се покаже! Той се намира в Колхида и е загубил две трети от армията си.

Цезар седна на стола си, видимо заинтригуван.

— Разкажи ми повече за Митридат.

— Събра четвърт милион войници, за да даде урок на диваците в Кавказ, и нападна Колхида. Типично за него! А на диваците дори не им се е наложило да се бият. Студът по високите части на планините свършил работата вместо тях. Две трети от понтийските войници са измрели от студ.

— Никой в Рим не знае за това — навъси се Цезар. — Защо не си съобщил на консулите?

— Защото научих наскоро… А и не ми е работа да осведомявам Рим!

— Напротив, докато си приятел и съюзник, длъжен си да ни информираш за подобни събития. Последното, което знаем за Митридат, е, че се е намирал в Кимерия и се е занимавал със земите си на север от Евскинския понт.

— Замина за Кимерия веднага щом Сула заповяда на Мурена да остави Понт на мира — кимна Никомед. — Но Колхида отказваше да си плаща данъка, затова той се отби и там да провери нещата и научи за варварските набези.

— Много интересно.

— Та както виждаш, слонът вече го няма.

Цезар лукаво примигна.

— О, напротив! Има един още по-голям и той се нарича Рим!

Царят на Витиния не се сдържа и се засмя:

— Добре, предавам се! Ще си имаш флотата!

В този миг в стаята влезе царица Орадалтида, придружена от малкото си кученце. Каква ли гледка е представлявал в очите й престарелият й съпруг без грим на лицето заливащ се от смях в присъствието на млад римлянин, който доста напомняше на онези млади римляни, които цар Никомед обичаше да настанява на стола до себе си, а не на такова голямо разстояние…

— Скъпа, това е Гай Юлий Цезар — обясни Никомед. — Правнук на богиня Афродита и доста по-голям аристократ от двама ни с теб. Току-що успя да ми измъкне цяла една бойна флотилия.

Царицата царствено кимна с глава.

— Нямаше да се учудя, ако ти беше взел половината царство — каза тя и си наля чаша вино.

Кученцето се закова пред Цезар и се изправи на две лапички като обожател. Той се наведе да го плесне, при което то веднага се просна на земята, за да му предложи коремчето си за гъделичкане.

— Как се казва? — попита младежът.

— Сула.

Цезар си припомни как кученцето беше изяло ритника на царицата в най-деликатните си части и прихна да се смее.

По време на вечерята научи за съдбата на Ниса, единственото дете на царя и царицата, съответно наследница на цяла Витиния.

— На петдесет години и без дете — сподели с мъка Орадалтида. — Естествено отказахме да я дадем за жена на Митридат, но той направи всичко възможно, за да ни попречи да й намерим подходящ съпруг.

— Дали мога да се надявам на среща с нея, преди да замина? — попита Цезар.

— Не зависи от нас — въздъхна Никомед. — Когато избягах в Рим последния път, а Митридат завладя Витиния, трябваше да оставя Ниса и Орадалтида тук, в Никомидия. Митридат отвлече момичето ни като заложница. И все още я държи при себе си.

— Дали все пак не се е оженил за нея?

— Съмняваме се. Тя никога не е била красавица, а дори и по онова време вече беше твърде възрастна, за да роди деца. Ако го е предизвикала с нещо, Митридат може и да я е убил. Последните новини за нея бяха от Кабейра. Там той държи всички свои дъщери и сестри, на които не позволява да се омъжат — обясни царицата.

— Тогава да се надяваме, царю Никомеде, че следващия път, когато двата слона се сблъскат, римският ще победи. Дори аз самият да не участвам във войната, ще направя всичко възможно римският главнокомандващ да се заинтересува от съдбата на Ниса.

— Надявам се да не съм повече между живите — поклати тъжно глава Никомед.

— Не можеш да умреш, преди да си видял отново дъщеря си!

— Ако някой ден тя се завърне, вече няма да е моя дъщеря, а поредната кукла в ръцете на понтийците — въздъхна той.

— Тогава най-добре завещай Витиния на Рим.

— Както Атал III направи с Пергам и Птолемей Апион — с Киренайка? Никога!

— Тогава ще я завземе Понт, а Понт ще бъде превзет от Рим, което означава, че рано или късно Витиния ще бъде римска.

— Не и ако успея да го предотвратя.

— Няма да успееш — увери го Цезар.

На другия ден царят придружи Цезар до пристанището, където упорито го убеждаваше, че няма нито един кораб, пригоден за бойни действия.

— Че защо ще държиш боен флот тук? — възрази му невъзмутимо Цезар. — Предлагам да отидем в Халкедон.

— Утре — реши пак да отложи Никомед, който все повече се възхищаваше на необикновения си гост.

— По-добре да тръгнем още днес — настоя младежът. — Колко има до Халкедон? Шейсет километра? Ще се наложи да пренощуваме по пътя.

— Ще отидем с кораб — предложи царят, който мразеше да пътува.

— Не, ще минем по суша. Бих желал да се запозная с областта. Гай Марий, който ми беше роднина, твърдеше, че човек трябва да пътува по суша всеки път, когато е възможно. Така някой ден, ако ми се наложи да се сражавам по тези земи, ще имам представа за терена. А това е крайно полезно.

— Значи си роднина и на Марий, и на Сула?

— Аз съм човек с изключителни връзки във властта — тържествено кимна Цезар.

— Мисля, че на теб наистина нищо не ти липсва, Цезаре! Могъщи роднини, високо потекло, интелигентност, здрава, физическа красота. Мога само да се радвам, че не съм на твое място.

— Защо?

— Защото винаги ще имаш врагове. Чуждата ревност или завист, ако смяташ, че ревността се отнася повече до любовта, ще те преследва цял живот — също както и фуриите не дадоха миг покой на бедния Орест. Някои ще ти завиждат за красотата, други — заради мъжествеността, трети — заради произхода ти, четвърти — заради способностите ти. Но повечето ще ти завиждат за всичко. И колкото повече се издигаш, толкова повече завист ще те обгражда. Навсякъде ще срещаш врагове и никъде — приятели. Няма да можеш да се довериш нито на мъж, нито на жена.

— Да, мисля, че в думите ти има истина — отсъди надменно Цезар. — И какво ми предлагаш да направя?

— Преди много-много време, още когато Рим бил управляван от царете, имало един римлянин на име Брут — започна Никомед, който явно добре познаваше римската история. — Той бил изключително мъдър. Но цял живот се преструвал на глупав и ограничен човек, откъдето и получил прякора си — „прост, груб, недодялан“. И когато ОТ Тарквиний Горди си пазел престола, като колел наляво-надясно, дори не му минало през ума да посегне на Брут. Той обаче го свалил от власт и се обявил за първия консул на републиката.

— И екзекутирал собствените си деца, когато пожелали да върнат Тарквиний Горди от изгнание, за да възстановят монархията — добави Цезар. — Никога не съм гледал на Брут като на пример за подражание. Нито ще се правя на глупак като него.

— Тогава трябва да си готов за всичко.

— Повярвай ми, аз съм готов за всичко!

— Вече е много късно тепърва да тръгваме за Халкедон — опита се да хитрува царят. — Като че ли започнах да огладнявам. Можем да вечеряме, а след това да продължим този приятен разговор. Утре призори ще яхнем конете и ще тръгнем.

— О, ние наистина ще яхнем конете призори — съгласи се Цезар, — но не оттук. Тръгвам за Халкедон след час. Ако искаш да дойдеш с мен, трябва да побързаш.

Никомед наистина се разбърза: първо, защото си даваше сметка, че не бива да изпуска от очи младия римлянин — Цезар беше хитър човек, можеше да го изненада; второ, че вече до уши се беше влюбил в младежа.

За своя изненада Никомед завари Цезар на гърба на някакво муле.

— Муле?

— Да, муле — тросна се едва ли не високомерно той.

— Защо?

— Всеки с вкуса си.

— Но дори слугата ти язди кон?

— И аз така забелязвам.

Царят тежко въздъхна и се качи в двуколката, която потегли след Цезар и Бургунд. Едва когато се отбиха да пренощуват у някакъв забравен велможа — старец, който едва ли бе предполагал, че някой ден ще се срещнат пак с Никомед, — Цезар се сети да поднесе извинения на Никомед.

— Съжалявам. Майка ми би рекла, че изобщо не се замислям. Ти си доста изморен, трябваше да пътуваме, но…

— Което си е истина, организмът ми не издържа лесно на друсанията — усмихна се Никомед. — Но в твоя компания човек се чувства подмладен.

Във всеки случай сутринта след пристигането им в Халедон, когато седнаха да закусват (в царската резиденция), Никомед изглеждаше свеж и отпочинал.

— Както виждаш — обясняваше доволен царят, докато двамата с Цезар седяха на големия вълнолом, — имам си хубава, но малка флота: дванайсет трипалубни, седем петпалубни и четиринадесет еднопалубни кораба. Това е. Имам още няколко кораба в Хризопол и Дасцил.

— Византион не участва ли също в събирането на митата?

— Не и в последно време. Византийците навремето наистина събираха мито, бяха доста могъщи и флотилията им можеше да съперничи на родоската. Но след падането на Гърция и Македония под римска власт им се наложи да харчат повече пари за сухопътна армия заради траките, които продължават да нападат земите им. Така се оказа, че не са толкова богати да поддържат и сухопътни, и морски войски. И така митата от Босфора станаха привилегия на Витиния.

— Което обяснява защо имаш няколко флотилии.

— И защо ми трябват, та затова не искам да си ги давам! Мога да осигуря на Рим десет триреми и пет петпалубни кораба. При това ще трябва да привикам от другите пристанища за целта. Останалите ще трябва да ги наема.

— Да ги наемеш? — смая се Цезар.

— Разбира се. Ти как мислиш, че се прави цяла флота?

— Както я правим ние! Построяваме си колкото кораби ни трябват.

— Това е разточителство… Но пък вие, римляните, сте си били винаги разточителни — отвърна Никомед. — Да поддържаш кораби на вода, когато нямаш конкретна нужда от тях, е чиста загуба. Затова ние, азиатските и егейските гърци, ограничаваме военноморските си сили до минимум. Ако ни дотрябва по-многобройна флотилия, просто наемаме от съседите. Така смятам и аз да направя.

— И откъде ще наемеш тези кораби? — чудеше се Цезар. — Ако някъде из егейските острови има вакантни кораби, предполагам, че Терм отдавна щеше да ги е конфискувал.

— Естествено, че не от егейските острови — отвърна презрително Никомед, щастлив, че най-сетне ще научи младока на нещо. — Ще ги наема от Пафлагония и Понт.

— Искаш да кажеш, че цар Митридат ще даде под наем кораби на своя враг?

— Защо да не даде? Те сега киснат по пристанищата й гълтат разходи. Той дори няма войници, които да натовари, а аз не мисля, че възнамерява тази година да напада Витиния или Римска Азия. Нито догодина!

— Значи ще блокираме Митилена с корабите на същия онзи цар, от когото митиленци очакват подкрепа — поклати глава Цезар. — Невероятно!

— Напротив, нещо напълно нормално! — увери го царят.

— И как се споразумявате за наема?

— Ще използвам посредник. Най-сигурният човек живее тук, в Халкедон.

На Цезар му мина през ума, че щом царят на Витиния наема кораби от името на Рим, то би трябвало Рим да плати сметката, но младежът нямаше пълномощия да обещава пари. Най-добре беше да приеме нещата, каквито бяха. Но едва сега започна да си дава сметка и откъде идват проблемите на Рим. От разговора си с Терм Цезар беше заключил, че някой ден Витиния ще получи пари от Рим за услугата. Сега започваше да се чуди дали бъдещето няма да се окаже съвсем необозримо.

— Е, въпросът е приключен — похвали се цар Никомед шест дни по-късно. — Флотата ще те чака в пристанище Абидос на петнайсетия ден от октомври, както ми беше поискал. Дотогава ти естествено ще си ми гост в двореца.

— Мой дълг е лично да наблюдавам как вървят нещата — отговори Цезар: не защото имаше нещо против компанията на Никомед, а защото наистина смяташе, че така е редно.

— Не можеш — възрази царят.

— Защо?

— Защото не стават така тия работи.

Двамата се върнаха обратно в Никомидия, без Цезар повече да спори; колкото повече време прекарваше със стареца, толкова повече го харесваше. Както и жена му. И кучето Сула.

Понеже наистина имаше два месеца да чака, Цезар планираше да обиколи Песин, Византион и Троя. За негово нещастие Никомед настоя да го придружи до Византион, при това трябваше да плават изключително по море. И така, Цезар си остана и без Песин, и без Троя. Но пътешествието, което по суша щеше да отнеме два-три дни, по море продължи близо месец. За владетеля това беше добър повод да обиколи царството си и корабът се отбиваше във всяко рибарско селище.

Византион беше основан шестстотин години по-рано на самия край на хълмист полуостров и макар да беше в тракийската страна на Босфора, открай време бе запазил гръцкия си характер. Голямото пристанище се намираше в залива, наподобяващ рог, който опасваше града от север. От южния край на града имаше друго, по-малко. Стените бяха здраво укрепени, сградите, обществени или частни домове, доказваха с размерите и изящната си архитектура богатството на жителите.

Тракийският Босфор беше по-живописният от двата протока с Хелеспонта. А и по-внушителен, разсъждаваше Цезар, който вече бе имал случай да мине през Хелеспонта. Че византийци гледах на цар Никомед като на свой сюзерен, си пролича веднага: всички по-високопоставени люде в града дойдоха на пристанището, за да го посрещнат. Цезар обаче усети недоброжелателни погледи върху себе си. На кея имаше доста хора, които не се радваха от близките отношения между царя на Витиния и непознатия римлянин. Което изправяше Цезар пред друга дилема. Във Витиния всички обичаха царя си, а и го разбираха. Но във Византион нещата не стояха точно така: по-неосведомените веднага решиха, че римлянинът му е любовник, което ги възмути.

Щеше да е най-лесно подобни слухове веднага да се пресекат: просто щеше да подшушне на този-онзи за глупавите старци, които сами се правят за смях, и колко му било досадно да води преговори с такъв глупак. Цезар обаче не можеше да говори такива неща зад гърба на Никомед, защото го харесваше като човек. Все пак се налагаше да изясни всякакви недоразумения. Цезар знаеше накъде се е запътил — към самия връх на политическата власт в Рим. Трудно би изкачил стълбицата, ако наистина се бе отдал на страстите, в които го подозираха. Ако царят беше по-млад, Цезар би се обърнал за помощ към самия него. Никомед, колкото и да повтаряше, че римляните са варвари, щом отричат хомосексуализма, все пак би го послушал и би отрекъл публично, че има интимни отношения с него, но след като Никомед беше толкова възрастен, Цезар се страхуваше да не засегне честолюбието на домакина си.

Младежът започваше да установява, че животът предлага доста по-заплетени ситуации от тези, които като юноша си е представял в уютния си римски дом. Разбира се, неприязънта, която византийци изпитваха към Рим, се дължеше на няколкото месеца окупация от страна на Фимбрия и Флак, когато четири години по-рано двамата по заповед на Цина бяха решили да потеглят към Азия и да се бият с Митридат, вместо да се разправят със Сула в Гърция и сега византийците не се интересуваха дали Фимбрия не е убил Флак и дали по-късно Сула не го е принудил да се самоубие. За града не бяха те виновниците за преживените страдания, а самият Рим, който ги беше изпратил. А ето, че дори сюзеренът им се компрометираше с някакво римлянче.

И така, Цезар реши сам да разубеди византийци — трябваше да докаже, че държи на честта, която толкова лесно си мислеха, че ще му отнемат. За целта много му помогнаха вроденият му интелект и високата му култура. Това, в което не се чувстваше много уверен, бе оръжието, което майка му най-много отричаше — личния му чар. Той успя да му спечели уважението на градските големци и да поуспокои византийци, че не всички римляни задължително приличат на алчните и брутални Флак и Фимбрия. За съжаление обаче проклетият му чар бе успял само да затвърди впечатлението за неестествените му връзки с цар Никомед.

Затова най-накрая реши грубо да отказва на всякакви възможни предложения от страна на мъже и да научи коя е най-известната куртизанка във Византион, да я намери и да я люби, докато не научи целият град.

— Голям му е като на магаре и му става като на козел — разказваше въпросната на своите приятелки и обичайни любовници, без да крие изтощението си. Накрая въздъхваше и се усмихваше блажено. — Но иначе е чудесен! От години не съм срещала момче като него!

И това свърши работата, без да се засяга честта на цар Никомед, чиито чувства към римския младеж бяха вече възприемани в нова светлина. Царят напразно се надяваше…

Върнаха се обратно в Никомидия при царица Орадалтида и кучето Сула. Още един месец в налудничавата атмосфера на двореца, където Цезар се препъваше в излишни царедворци и където прислугата не се уморяваше да плете интриги.

— Съжалявам, че трябва да си тръгвам — призна той на последната вечеря, която даваха в негова чест в двореца.

— Ние съжаляваме, че ще ни напуснеш — отвърна царицата и леко срита кучето с крак.

— Ще се върнеш ли, след като превземете Митилена? — попита с известна надежда царят. — Много ще ти се радваме.

— Ще се върна. Имате думата ми — обеща младежът.

— Прекрасно! — Цар Никомед изглеждаше радостен. — А сега ако обичаш, би ли ме осветлил по една латинска главоблъсканица? Така и не мога да си обясня защо латинската дума за оная работа при жените, кунус, е от мъжки род, докато съответната работа у мъжете, ментула, е от женски.

Цезар примигна от удивление.

— Нямам представа!

— Трябва да има някакво обяснение.

— Да си призная, никога не съм се замислял над въпроса. Обаче наистина е малко странно…

— Според мен вместо кунус, трябва да казвате куна, а вместо ментула, ментулус. Хем обичате да се правите на истински мъже, твърди и праволинейни, а в действителност колко е объркано всичко при вас, римляните! Жените ви са мъже, а мъжете — жени. — И цар Никомед тържествено се облегна назад.

— И все пак ти не използва най-благоприличните термини за въпросните органи — възрази му Цезар. — И кунус, и ментула се смятат за нецензурни думи. — Личеше си, че търси сериозни аргументи, за да обори царя. — Всъщност отговорът е очевиден, просто не съм се сещал да помисли. Дължи се на предназначението на въпросните части: мъжът ги използва с жени, а жената — с мъже.

— Глупости! — чак се погнуси цар Никомед.

— Ето това се казва софистика! — прихна да се смее царицата.

— А ти какво ще кажеш по въпроса, Сула? — попита Никомед кучето, с което се разбираше доста по-добре, откакто им гостуваше Цезар… Или може би Орадалтида не използваше толкова често малкия си любимец, за да дразни стария си мъж. Цезар на свой ред се засмя.

— Когато се върна в Рим, със сигурност ще го попитам.

Дворецът изглеждаше напълно пуст след заминаването на Цезар. Двамата му обитатели се мотаеха напред-назад, все едно не знаеха къде да се дянат. Дори кучето скърбеше.

— Това е синът, който никога не ни се роди — въздъхваше Никомед.

— Не! — възрази царицата. — Това е синът, когото никога не бихме могли да си родим.

— Заради склонностите на всички в семейството?

— Разбира се, че не! Заради това, че не сме римляни! А той е най-вече римлянин.

— Може би ще е най-добре да кажем, че той е самият себе си.

— Мислиш ли, че някога ще се върне, Никомеде?

Въпросът сякаш вдъхна повече увереност на стареца.

— Да, вярвам, че ще дойде.

Цезар пристигна в Абидос на октомврийските иди и завари обещаната флотилия да чака на котва в пристанището: два внушителни шестпалубни понтийски кораба, осем петпалубни, десет триреми и двайсет солидни галери.

— След като намеренията ви са да обсадите града, а не да водите морски сражения — беше писал цар Никомед на Цезар, — предпочетох да ти дам от по-тежките, по-устойчиви и най-важното — закрити търговски кораби. Те ще свършат по-добра работа през зимата, отколкото откритите бързоходни кораби, които ми беше поръчал. Ако искаш да попречиш на митиленци да използват пристанището си през зимата, ще ти трябват здрави кораби, те ще издържат на морските бури, докато бързоходните галери ще трябва да бъдат изтегляни на суша преди всеки щорм. Вълните не са предизвикателство за търговските съдове. Двата шестпалубни кораба ще ти потрябват при евентуална атака, понеже могат да разкъсат всякаква верига. Освен това началникът на пристанището в Синоп бе така добър да ми ги даде само срещу храна и заплата за екипажите (по петстотин души на кораб), тъй като според думите му в този момент царят на Понт и да искал, не можел да им намери никаква работа. На отделен лист ти пращам цялата сметка по разходите си.

Разстоянието от Абидос до източния бряг на остров Лесбос, близо до самата Митилена, беше около сто мили, което според капитана щяло да отнеме между пет и десет дни плаване в зависимост от това, дали корабите са достатъчно годни.

— Тогава да проверим отсега дали са годни — предложи Цезар.

Капитанът за пръв път срещаше адмирал (Цезар си даваше сметка, че без да иска, се е превърнал в адмирал, поне докато стигне Лесбос), който да настоява корабите да бъдат проверени, преди цялата флотилия да е отплавала. Двамата избраха три от корабите наслуки и капитанът щателно ги огледа, докато Цезар му досаждаше с въпросите си.

— Теб морска болест не те ли лови? — попита накрая капитанът.

— Не, доколкото знам.

Десет дни преди ноемврийските календи всичките четиридесет кораба вдигнаха котва и поеха покрай бреговете на Хелеспонта. Течението, както винаги по посока от Евксинския понт към Егейско море, ги поднесе стремително на юг, към полуострова Мастузия от страната на тракийските земи и естуара на река Скамандър на отсрещния азиатски бряг. Недалеч от Скамандър се издигаше Троя — легендарният Илион, из чиито горящи развалини се бе спасил прародителят на Цезар Еней, преследван от гнева на Агамемнон. Жалко, че не успя да посети това историческо място, мислеше си Цезар, но вдигна рамене; все някога пак щеше да дойде по тези места.

Вятърът беше попътен, така че флотилията се озова край северните брегове на Лесбос шест дни по-рано от уречената дата. И понеже Цезар не искаше да нарушава заповедта, допита се до капитана и реши да прекара няколкото останали дни в закътан залив на малоазийския бряг, където никой от Лесбос нямаше да го забележи. Цезар не се боеше от враговете в Митилена: държеше да изненада римските войници.

— Ти си човек със страхотен късмет — сподели капитанът, когато един ден преди календите корабите вдигнаха повторно котва и поеха към Лесбос.

— В какъв смисъл?

— Досега не ми се беше случвало вятърът да е попътен толкова дълго време. А както гледам, атмосферните условия ще са на наша страна и през следващите няколко дни.

— Тогава вечерта ще потърсим къде да хвърлим котва. Утре сутринта ще взема някоя лодка и ще намеря лагера за армията. Няма смисъл да се показвам с цялата флотилия, ако началникът още не е избрал къде иска да се наредим.

Цезар намери лагера на римляните скоро след изгрев-слънце. Слезе на брега и тръгна да търси Терм или Лукул — който от двамата държеше командването. Както се оказа, обсадата беше поверена на Лукул. Провинциалният управител все още си стоеше в Пергам.

Двамата се срещнаха в подножието на наблюдателницата, откъдето Лукул следеше строежа на ров и палисада, които трябваше да заобиколят откъм сушата малкия хълм, на който се издигаше Митилена.

Разбира се, Цезар беше по-любопитен да се запознае с Лукул, който го посрещна с известно безразличие. Той беше решил, че всички младши трибуни са досадни бездарници. През годините, които бе прекарал във вярна служба на Сула, Лукул си бе извоювал авторитет в Рим. В крайна сметка, той си оставаше единственият римски легат, който не се беше отметнал от Сула при първия му поход срещу Рим. Оттогава нито веднъж не бе обърнал гръб на началника си, който започна да му поверява различни отговорни длъжности и задачи, нищо че официално той беше само квестор. Така Лукул беше командвал цяла армия по време на войната с Митридат, а след като Сула си замина за Рим, остана в Азия, за да я пази, докато законният управител Мурена се залавяше с не съвсем законната война срещу Митридат на кападокийска земя.

Пред Цезар се изправи слаб, строен мъж, с ръст малко над средния, и доста скована походка — Цезар си каза, че това едва ли е физически недостатък, ами просто Лукул е скован и в мисленето си. Главнокомандващият не беше красив, но имаше твърде характерни черти: над издълженото му бледо лице падаха къдрици с доста неопределен цвят. Очите на Лукул бяха сиви и го гледаха с нескрито учудване и лека неприязън.

— Какво желаеш?

— Аз съм Гай Юлий Цезар, младши военен трибун.

— Предполагам, че те праща управителят?

— Да.

— И какво? Защо си губиш времето? Аз съм зает човек.

— Доведох ти очакваната флотилия, Луций Лициний.

— Каква очаквана флотилия?

— Онази, която управителят ми нареди да издействам от Витиния.

Лукул го изгледа по-внимателно.

— Богове!

Цезар нищо не отвърна.

— Ето това е добра новина! Не знаех, че Терм е пратил двама трибуни във Витиния. Ти кога замина? През април!

— Доколкото знам, пратил е само мен.

— Цезар… Цезар. Със сигурност няма как да си онзи Цезар, когото Терм прати в Никомидия през квинктил!

— Същият.

— И ти вече си осигурил корабите?

— Да.

— Значи трябва да се връщаш обратно, трибуне. Цар Никомед те е подлъгал с някакви прогнили антики.

— Във флотилията няма нито една прогнила антика. Разполагам с четиридесет кораба, които лично съм провери ще издържат ли достатъчно дълго на вода. Два шестпалубни, осем петпалубни, десет триреми и двадесет военизирани търговски кораба, които според царя щели да ни бъдат от по-голяма полза, ако искаме да блокираме Митилена за през зимата.

— Богове! — повтори Лукул. — И как успя да постигни всичко това?

— Знам как да убеждавам хората.

— Ще ми се да знам какво точно си им наговорил! Никомед е стиснат като лихвар, и една сестерция да му беше поискал, щеше да протака.

— Не се притеснявай, Луций Лициний, за всичко ми е написал квитанция.

— Наричай ме Лукул. Тук, в Азия, сме поне шестима Луций Лициниевци. — Той се отправи към брега. — Какво иска Никомед за своите шестпалубни чудовища?

— Само пари за храна и заплата на екипажите.

— Богове! Къде е тая вълшебна флотилия?

— Стои на котва на около миля северно оттук, по посока на Хелеспонта. Предположих, че ще е най-добре да се явя сам пред теб, за да попитам дали искаш корабите да се появят пред лагера или предпочиташ да се насочат право към блокада на митиленското пристанище.

Лукул вече не изглеждаше толкова надменен.

— Мисля, че ще е най-добре да се залови веднага с блокадата, трибуне. Какъв удар ще бъде това за Митилена! Жителите й си мислеха, че ще могат цяла зима свободно да се снабдяват по море.

Когато двамата стигнаха лодката, Лукул тромаво се прехвърли на борда й, но Цезар остана на брега.

— Какво има, трибуне? Няма ли да се качиш?

— Само ако искаш. Аз съм съвсем нов в армията и не съм запознат с устава. Страхувам се да не направя някоя грешка.

— Качвай се, човеко, качвай се!

Двамата мълчаливо наблюдаваха как двайсетината гребци напрягат мишци, за да поведат голямата лодка на север. След известно време Лукул отново заговори:

— Не си запознат с военния устав? Та ти отдавна си навършил седемнайсет, трибуне, или греша? Казваш, че си младши трибун, не — новобранец.

Цезар въздъхна (даваше си сметка, че често ще му се налага да обяснява някои неща) и започна:

— На деветнайсет съм, но за пръв път участвам във военни действия. До юни месец бях жрец — Фламен Диалис.

Но Лукул не се оказа любопитен човек. За разлика от много други, които биха поискали обяснения, той просто кимна с глава.

— Цезар… Доколкото си спомням, първата жена на Сула беше твоя леля?

— Да.

— Значи те фаворизира.

— Поне засега.

— Добър отговор! Аз съм неговият най-верен поддръжник, трибуне, и след като си негов роднина, отсега да те предупредя — не позволявам на подчинените си да го критикуват.

— Никога няма да чуеш критика от устата ми, Лукуле.

— Добре.

Настъпи тишина. Най-накрая Лукул подхвана нова тема, която навярно не му даваше покой:

— И все пак любопитно ми е с какво си убедил стиснатия цар Никомед да ти осигури такава боеспособна флотилия.

Колкото и да му се искаше, Цезар не успя да прикрие вътрешното задоволство от урока, който беше дал на Минуций Терм.

— Достатъчно беше управителят да ме предизвика. Той просто отказваше да приеме, че е възможно да му осигуря четиридесет кораба, половината от които закрити. Още по-малко — до ноемврийските календи. Почувствах се лично засегнат и направих всичко възможно, за да го опровергая. И успях да изпълня заповедта! Нямаше как, не можех да търпя началникът ми да ме смята за неспособен да удържа на думата си.

Лукул се почувства крайно засегнат от подобен отговор; той открай време изпитваше люта ненавист към новобранците със самочувствие, а този надминаваше всякакви граници. Никой не може така да се изказва за висшестоящите. Затова реши овреме да постави младока на мястото му.

— Аз доста добре познавам онази гримирана кукла, Никомед — отвърна той на Цезар с леден глас. — Разбира се, ти си доста красив, а и той е известен с вкусовете си. Дали просто не му се е размекнало сърцето? — И понеже не искаше да даде възможност на Цезар да отвърне, добави: — Разбира се, че му се е размекнало! Наистина похвално от твоя страна, Цезаре! Не са много римляните, които ще поставят интересите на държавата над личното си целомъдрие! Мисля, че ще е добре да те сочим за пример: лицето, което осигури четиридесет кораба на Рим.

Цезар усети как гневът го задушава. Заби нокти в дланите си, за да не отвърне на обидата. През целия си живот не беше изпитвал такова желание да посегне на човек. Но намери начин да си отмъсти — по начин, който щеше да му коства много. Обърна се към Лукул и го стрелна с онзи смразяващ поглед, който мъжът добре познаваше у покровителя си Сула. Лукул пребледня и с големи усилия успя да овладее уплахата си.

— За пръв път легнах с жена — отговори с равен глас Цезар — около четиринайсетия си рожден ден. С колко жени съм бил оттогава, не мога вече да преброя. Което означава, че доста добре познавам жените. И знам, че това, в което ти сега ме обвини, Луций Лициний Лукул, е хитрина, която използват жените. Жените, Луций Лициний Лукул, нямат друго оръжие, освен да разтварят краката — за да получат от мъжете това, което искат. Ако ми се наложи да прибягвам до сексуални услуги, за да постигна целта си, Луций Лициний Лукул, ще се хвърля върху меча си. Ти си от стара и достойна фамилия. Но в сравнение с моите предци твоите са недостойни да целуват праха под подметките им. Ти си позволи да засегнеш моята лична и семейна чест. И аз няма да намеря покой, докато не изтрия това позорно петно. Как съм осигурил корабите, не е твоя работа. Не е работа дори на Терм! И все пак, нека бъдеш спокоен, че за целта не съм прибягвал до непочтени средства и не се е налагало да лягам с цар Никомед… нито с царица Орадалтида. Дали ще ме обвиниш в сексуални връзки с мъж или жена, в случая няма значение. Но аз не гоня целите си с подобни долни средства. Постигам ги, като използвам интелекта си — дар, който струва ми се, боговете са дали на малцина, освен мен. И затова ще стигна далеч. Вероятно по-далеч от теб.

Цезар свърши и демонстративно обърна гръб на началника си. В далечината се виждаше как римските войски са разрушили предградията на обсадената Митилена. Лукул можеше само да благодари, че бяха разговаряли с трибуна на латински — иначе гребците щяха да разнесат клюката из Цяла Мала Азия. „Няма що, Сула, благодаря ти! — помисли си той. — Що за птичка си ми пратил да разсъни заспалите духове. Този тук ще ни създаде повече неприятности от хиляда Митилени!“

Останалата част от пътуването премина при гробно мълчание. Цезар се беше затворил в себе си, а Лукул вече премисляше как да си върне думите назад. Беше абсолютно допустимо той, главнокомандващият, да поднася извилия на някакъв си младши военен трибун. И понеже до края на пътуването не намери спасителната идея, той се качи на първия кораб, без дори да се обръща назад, все едно Цезар не съществуваше.

Едва когато стъпи на палубата, се обърна и с дясната ръка даде жест на младежа да спре.

— Не си прави труда, трибуне — рече му хладно. — Върни се обратно в лагера, където ще си намериш квартирата. Не искам да те виждам пред очите си.

— Мога ли да взема слугите и конете със себе си?

— Разбира се.

Бургунд познаваше господаря си по-добре от всеки, но дори да беше усетил, че срещата на Цезар с Лукул не е протекла добре, беше достатъчно благоразумен да не го показва. Пътя до лагера Цезар измина с каменно изражение. През лагера мина като насън. Някакъв часовой му посочи главната алея и му съобщи, че квартирите на младшите военни трибуни се намират във втората тухлена сграда от дясната страна. Още не беше дошло време за обяд, но на Цезар му се струваше, че сутринта е била безкрайна.

Войниците не живееха в кожени палатки, а в по-солидни жилища: редовите легионери бяха настанени в дъсчени бараки, всяка за по осем души; военачалникът ползваше самостоятелна кирпичена къща, която приличаше на богаташки дом. Висшите легати се радваха на още една подобна. По-нисшите офицери се разполагаха в голяма и доста грозна на вид четириетажна постройка, пак от кирпич. Младшите трибуни живееха при подобни условия, само постройката беше по-малка.

Вратата зееше отворена и се чуваха гласовете на обитателите. Цезар застана на прага, а прислугата и добитъкът послушно се наредиха зад него.

В първия момент Цезар не виждаше почти нищо в сумрака, но очите му скоро свикнаха и успя да разгледа обстановката, преди хората вътре да са усетили присъствието му. В средата на помещението стоеше голяма дървена маса, на която седем младежи бяха качили краката си. Кои бяха младежите, той не знаеше: наказание за годините, прекарани като жрец на Юпитер. Най-накрая един от младежите, набит и с дружелюбна физиономия, погледна към вратата и го забеляза.

— Хей! — подвикна весело. — Който и да си, влизай, какво стоиш на вратата?

Цезар възвърна обичайната си надменност и другите младежи доста се стреснаха от заканителното му изражение — все едно Аполон, тръгнал да си отмъщава на Ниоба. Един по един всички си свалиха краката от масата. Никой не смееше да изрече и дума.

Най-накрая онзи с дружелюбната физиономия се надигна, заобиколи масата и го посрещна с протегната ръка.

— Авъл Габиний — представи се той и се засмя. — Не се дръж толкова надменно.

Цезар пое ръката му и силно я стисна.

— Гай Юлий Цезар — представи се на свой ред, но не намери сили да се усмихне. — Предполагам, че съм разквартирувам при вас. Аз съм младши военен трибун.

— Знаехме, че и осми ще намерят — каза Габиний и се обърна към останалите. — Всички сме такива — младши военни трибуни, стоим по-ниско от тревата, но вдигаме олелия до небесата. А от време на време дори ни дават работа да вършим! Но понеже никой не ни плаща, началникът не смее много-много да ни придиря. Току-що обядвахме. Може да е останало нещичко и за теб, но най-напред да ти представя останалите.

Младежите се изправиха.

— Гай Октавий. — Нисък, с доста внушителна мускулатура, той отговаряше по-скоро на гръцките разбирания за мъжка красота. Имаше кестенява коса и светлокафяви очи. Единственото, което го загрозяваше, бяха огромните му уши, които стърчаха като дръжки на делва. Ръкостискането му Цезар прецени по-скоро като приятелско.

— Публий Корнелий Лентул — викаме му просто Лентул. — Беше типичен Корнелий — и с поведението, и с вида си — кестеняв, с кафяви очи, безличен. Изглеждаше като човек, който не се чувства на мястото си, но е твърдо решен да не го показва — колеблив в маниерите си, но последователен в мислите си.

— По-сложния Лентул — Луций Корнелий Лентул Нигер, разбира се, на него му викаме Нигер. — Още един типичен Корнелий. Дори по-арогантен от самия Лентул.

— Луций Марций Филип Младши, викаме му Лип за по-кратко и защото прилича на охлюв. — Прякорът не беше никак ласкателен, още повече че Филип Младши трудно можеше да бъде сбъркан с охлюв — не и с големите си замечтани очи и с красивото си лице, което не беше наследено от бащата, а от баба Клавдия, на която Лип приличаше. От пръв поглед създаваше впечатление за спокоен, уравновесен човек, леко небрежен, но затова пък приятелски настроен.

— Марк Валерий Месала Руф. Известен като Руф, Червенокосия. — Колкото и страшно да звучеше патрицианското му име, Месала Руф не беше високомерен. Имаше червени коси, но по характер беше доста благ.

— И последен — Марк Калпурний Бибул.

Бибул беше най-надменният от всички присъстващи, дребен и кльощав. Сякаш самата природа го бе изваяла с високомерно изражение, което никой не можеше да изличи. Устата му беше присвита в недоволна гримаса, бледосивите му очи гледаха недоверчиво изпод правите като черта вежди. Топчестият му римски нос, светлорусите му, почти бели коси, го правеха по-възрастен, отколкото беше — на двайсет и една.

Доста рядко се случва двама души да изпитат от пръв поглед ненавист един към друг, както изпитваха Гай Юлий Цезар и Марк Калпурний Бибул. Цар Никомед беше предупредил любимеца си за враговете, които щеше да среща по пътя си — този беше един от тях, в това Цезар беше сигурен.

Габиний издърпа осмия стол и го постави между своя и този на Гай Октавий.

— Сядай и яж — подкани той новия другар.

— Ще седна с удоволствие, но ще ми простите, че не съм гладен.

— Тогава вино, ще ти налея малко вино!

— Никога не пия вино.

Октавий се изсмя.

— Ама на теб няма начин да не ти хареса тук! През ден се заливаме с повръщано.

— Ти не си ли Фламен Диалис? — изведнъж се сети Филип.

— Бях Фламен Диалис! — поправи го Цезар. — Ако сега ви разправя цялата история, по-нататък няма да ми задавай въпроси, нали?

Само с няколко изречения Цезар обясни на другарите си в каква ситуация е попаднал.

— Звучи като приказка — поклати глава Габиний, щом Цезар свърши.

— Значи все така си женен за дъщерята на Цина? — заключи Бибул.

— Да.

— И ето, че — Октавий пак се засмя на собствените си мисли, — ето, че старата битка ще се разгори отново, Габиний! С Цезар патрициите пак стават четирима! Няма как, войната продължава!

Останалите го изгледаха с известна досада и той млъкна.

— От Рим ли идваш? — попита Месала Руф.

— Не, от Витиния.

— И какво си правил във Витиния? — попита Лентул.

— Събирах флотилия за блокадата на Митилена.

— Обзалагам се, че онзи стар веселяк Никомед те е харесал — изсмя се Бибул. Знаеше, че подобна грозна реплика може да се сметне за обида, но не се сдържа.

— В интерес на истината хареса ме — отвърна му с леден тон.

— И получи ли си корабите? — попита бързо Бибул.

— Естествено — успокои го той с такова високомерие в гласа си, каквото другият никога не би могъл да изрази.

Бибул се изсмя доста пресилено.

— Естествено? А дали не е било неестествено?

Никой не разбра какво точно последва. Шестимата свидетели само си спомняха, че по едно време Цезар беше сграбчил Бибул, който отчаяно махаше с ръце.

— Ако не беше просто една жалка бълха — говореше Цезар, — щях да те изкарам навън да ти размажа физиономията. За нещастие, Пулекс, бълхо нещастна, това дори не би могло да мине за сериозно престъпление. Ти си твърде жалък, за да си струва да те пребия от бой. Затова стой далеч от мен, насекомо! — И без да го изпуска, Цезар се огледа, за да намери подходящ предмет — голям долап, шест стъпки висок. Без никакви усилия качи Бибул на шкафа. — Хайде, Пулекс, ритай колкото ти душа иска.

След което излезе навън.

— Пулекс е хубав прякор, Бибуле! — смееше се Октавий.

— Отсега нататък и аз така ще ти казвам, заслужаващ го. Ами ти, Габиний? Няма ли и ти да го наричаш Пулекс?

— По-скоро ще му викам Подекс, задник! — Габиний се беше изчервил от гняв. — Какво ти стана, че започна да говориш подобни неща, Бибуле? Забележката ти беше съвсем неуместна, а сега покрай теб всички излизаме простаци! — Сърдито изгледа присъстващите. — Не знам за вас, но аз ще помогна на Цезар да си разтовари багажа.

— Свалете ме на земята! — извика Бибул от шкафа.

— Не и аз! — отвърна Габиний.

Така и не се намери желаещ да помогне на дребосъка. Бибул трябваше да скочи. Колкото и да се задушаваше от гняв и обида, трябваше да си признае едно: Габиний беше прав. Как така успя да стане за посмешище. Цезар го беше сразил с лекота, при това, без да стори нищо непозволено; вместо да удари по-слабия, той просто доказа на всички колко е по-силен от него. Беше ясно, че Бибул ще се засегне на тема размери, нали от малък беше разбрал, че светът се управлява от високите, силни и представителни мъже. И нали с това именно Цезар го беше предизвикал — с красивото си лице, с високия си ръст, с мускулестото си тяло… И не стига, че доказа, че е по-силен от него, но дори бе намерил подходящите думи да го сложи на мястото му! Това не беше честно!

Бибул не знаеше кого повече да мрази: себе си или Гай Юлий Цезар, човека, на когото нищо не липсваше.

Изведнъж отвън се дочуха весели възгласи. Любопитството надделя и въпреки обидата Бибул се показа на вратата, за да погледне какво става. Другарите му се превиваха от смях, а човекът, на когото нищо не липсваше, беше яхнал муле! Какво говореше Цезар, Бибул не можеше да чуе, но усещаше, че приказките му са остроумни, забавни и интересни.

— Е, добре — закани се Бибул, докато се оттегляше, — нека съм бълха. Но той няма да се отърве от мен.

Настъпи зима и римската войска застина в пълна неподвижност. Бяха обсадили града, а жителите на Митилена гладуваха. Луций Лициний Лукул намери свободно време, за да напише подробно писмо до покровителя си Сула.

„Надявам се всичко да свърши до пролетта, не за друго, а заради изключително щастливото обстоятелство, за което ще ти разкажа по-долу. Най-напред искам да те помоля за една услуга. Ако успея да привърша с обсадата до пролетта, може ли да се прибера у дома? Твърде дълго се застоях далеч от родината, Луций Корнелий, и вече изгарям от носталгия по Рим… Както и по теб самия. Брат ми Варон Лукул има и годините, и нужния опит, за да се кандидатира за едил, а на мен ми се прииска да бъдем двамата заедно едили. Това е единствената служба, която може да се заема от двама братя едновременно, без да се създават отрицателни настроения. Помисли само какви игри ще организираме! Огромно удоволствие ще доставиш и на двама ни. Аз съм на трийсет и осем, брат ми — на трийсет и шест, скоро ще навършим годините за претор, а дори не сме били едили. Хора с нашето име трябва да минат преди едилската възраст. Моля те, дай ни възможност да получим длъжността, а след това ми помогни да стана претор. Разбира се, ако смяташ, че молбата ми е неоправдана, ще проявя разбиране.

Терм се готви за сериозна дейност из Римска Азия. Мисля, че заради това ми връчи командването на обсадните действия: да съм по-далече от него. Но не мога да кажа нищо лошо за него. Местните жители го харесват, защото намира търпение да изслушва безкрайните им жалби и обяснения, защо не са в състояние да си изплатят данъка; аз пък го харесвам още повече, защото след като ги изслуша, пак намира начин да си прибере дължимото.

Двата легиона, с които разполагам, са все смели войници. Мурена вече ги е използвал в Кападокия и Понт, преди това са служили в армията на Фимбрия. Свикнали са да разсъждават, което ме дразни, а и нямам достатъчно време да ги отуча от вредните навици. Разбира се, те са недоволни най-вече заради указа, с който ти ги наказа за участието им в убийството на Флак, като им забрани да се връщат в Италия до края на живота си. Постоянно ми пращат делегации, които настояват забраната да бъде вдигната. Нищо няма да постигнат, по-скоро обратното — вече знаят, че ако ме предизвикат, ще бъда безпощаден. Те са римски войници и ще изпълняват всяка заповед. Вече ставам доста строг с всички войници или офицери, които си въобразяват, че имат право да ми държат сметка. Но на този въпрос ще се спра по-нататък.

Имам чувството, че жителите на Митилена вече са започнали да губят кураж, и предполагам, че с идването на пролетта ще мога да предприема щурм срещу града и съпротивата едва ли ще бъде голяма. Ще разполагам с няколко обсадни кули, които ще свършат добра работа. Ако успея да превзема града преди лятото, цяла Римска Азия ще се усмири.

Това, заради което съм толкова убеден в успеха, е превъзходната флотилия, която ми осигури — няма да повярваш — Никомед! През квинктил Терм пратил твоя племенник Гай Юлий Цезар да вземе кораби от Никомед. Беше ми писал по този повод, но нито той, нито аз очаквахме корабите да се появят преди март или дори април идната година. Но доколкото разбирам, Терм имал смелостта да се изсмее на младия Цезар заради самочувствието му. Той приел това като предизвикателство и поискал точна дата, на която да достави корабите. Сам настоявал всичко да стане възможно най-бързо. Терм му поръчал до ноемврийските календи да изнамери четиридесет кораба, половината от които да са тежки бойни съдове. С тази заповед смятал да го постави на мястото му.

Цезар се яви в лагера ми точно на ноемврийските календи. Беше довел със себе си забележителна ескадра — такава, каквато никой римлянин не си е представял, че Никомедовци биха рискували. Сред корабите има дори два шестпалубни, за които единствените ни разходи са храната и заплатата на екипажите! Когато погледнах сметките, не можах да повярвам на очите си — Витиния наистина ще спечели нещо и за себе си, но далеч по-малко от обикновено. Което морално ме задължава да върна корабите на Никомед веднага след превземането на Митилена, и да изплатя всичко. Разбира се, надявам се да покрия разходите с очакваната плячка, но ако случайно градът се окаже по-беден, отколкото си мисля, дали има възможност да ни отпуснат от хазната средства.

Нека добавя, че младият Цезар се държа крайно арогантно, докато ми предаваше командването на ескадрата. Наложи се да го поставя на мястото му. Разбира се, ако Никомед се е оказал склонен да се раздели с такива скъпоценни кораби, за това има едно-единствено обяснение — че спа с младия красавец. Това му заявих и на Цезар, за да не знае много. Той ми се нахвърли като кобра и ми заяви, че не му се налагало да прибягва до курвенски номера, за да получи каквото и да е… В деня, в който щял да постъпи така, щял да се хвърли върху меча си. Оттогава доста се чудя как да го усмиря — задача, която досега не ми е създавала трудности с други. Най-накрая реших, че другите трибуни могат да са ми от полза. Ти навярно си ги спомняш — предполагам, виждал си ги в Рим, преди да бъдат назначени на служба в Азия: Габиний, двамата Лентули, Октавий, Месала Руф, Бибул и сина на Филип.

Доколкото разбирам, Бибул се е опитал да се наложи над Цезар, но за награда бил качен на един долап. От идването на Цезар трибуните са разделени на два лагера: Габиний, Октавий и малкият Филип са на страната на Цезар, Месала Руф поддържа неутралитет, а двамата Лентули и Бибул са в открита вражда с новобранеца. Младите винаги създават напрежение по време на обсада, понеже им е скучно, а пък и трудно може да се очаква от тях да свършат нещо полезно. Дори и аз едва се справям. Но Цезар създава повече неприятности, отколкото мога да приема. Мразя да се занимавам с толкова нискостоящи офицери, но на няколко пъти се оказах длъжен да се намеся. Цезар е изключение, срещу което всеки главнокомандващ би трябвало да вземе мерки. Красив, самонадеян, сигурен в непогрешимостта си. Трябва да му се признае, че има забележителен интелект.

Трябва да призная, че Цезар е съвестен офицер. Никога не бяга от работа. Освен това имам чувството, че всеки легионер вече лично се познава с него… и като че ли всички го харесват. Цезар е готов да поеме всякаква отговорност. Легатите ми започнаха дори да го отбягват, защото беше стигнал дотам, че изпълнявал заповеди само ако началникът се съгласи с неговото предложение как да се изпълни задачата. За нещастие неговите предложения винаги се оказват по-добри! Такъв като него е премислил всичко, преди да е дал и първата си заповед на подчинени. Омръзна ми да гледам легатите си изчервени от срам. Досега единственият начин, по който успявам да засегна безграничното му самочувствие, са намеците на каква цена се е съгласил Никомед да му отстъпи флотилията. И мога да кажа, че това дава резултати, защото Цезар побеснява. Но дали ще стори това, което очаквам него — да ме нападне, за да ми даде повод за военен съд? Не! Твърде умен е и твърде добре се владее. Естествено не мога да го понасям. А ти? Как иначе, след като има наглостта да ми заяви в очите как предците ми не стрували и праха под подметките на неговите?

Толкова за трибуните, би трябвало да измисля нещо да ти пиша и за по-висшия състав. Но се страхувам, че легатите ми не са сторили нищо, заслужаващо внимание.

Чувам, че си се заловил да жениш хората и че си намерил на Помпей Касапина съпруга от доста по-знатно потекло от неговото. Ако намериш време, няма да е зле да намериш жена и за мен. Откакто навърших трийсет, не съм се прибирал в Рим, вече наближавам възраст за претор, а още дори не съм се оженил, как ли ще се сдобия с наследник… Работата е там, че винаги съм предпочитал хубавото вино, хубавата храна и хубавата компания, а в такава хубава компания не се намират жени, достойни за съпруги на един Лициний Лукул. Освен това предпочитам младичките, а кой ще ми предложи ръката на тринайсетгодишната си дъщеря? Ако се сетиш за някоя, пиши ми. Брат ми твърдо отказва да играе ролята на сватовник, затова разбираш колко се радвам, задето ти си се заловил с подобни дела.

Обичам те и ми е мъчно за теб, скъпи Луций Корнелий.“

Към края на март Марк Минуций Терм лично пристигна от Пергам и даде одобрението си за щурма срещу крепостта. Когато научи за ескадрата на Цезар, Терм за малко да се просълзи от смях: какво толкова забавно намираше в случая, Лукул така и не разбра. Вече му беше дотегнало да слуша жалбите на целия офицерски състав от поведението на младия трибун.

В армията, разбира се, действаше старото и изпитано правило: ако човек създава твърде много главоболия на началниците си, те го слагат на най-опасното място в сражението и се отървават веднъж завинаги от него. И докато измисляше плана за превземането на Митилена, той разсъждаваше и как да се възползва от това армейско правило. Налагаше се Цезар да умре. Лукул щеше да е този, който да реши съдбата му: Терм си запазваше ролята на наблюдател и му предоставяше пълна свобода да ръководи операцията.

В римската армия имаше традиция пълководецът да свика на съвет целия офицерски състав, дори и най-нисшите чинове, но тя рядко се спазваше. Сега, когато Лукул привика при себе си и най-младшите офицери, никой не се учуди, понеже трибуните бяха все свадливи и недисциплинирани люде, на които никой генерал не би разчитал твърде много. Обикновено по време на сражение младшите военни трибуни служеха за свръзка на пълководеца с по-старшите, командващи легионите. С такива задачи отпрати Лукул младежите, с изключение на един — Цезар.

— Ти ни създаваш доста грижи, но забелязвам, че не бягаш от работа и държиш да се отличиш. Затова реших да ти възложа командването на отделна кохорта, в която съм събрал най-лютите войници на Фимбрия. Ще изчакате да установя къде е най-ожесточена съпротивата на врага и ще ви пратя тъкмо там. Твоя задача ще бъде като командир да обърнеш ситуацията в наша полза.

— Пиши се мъртъв — изрече с нескрито задоволство Бибул, щом се прибраха в квартирата.

— Не и аз! — заяви Цезар.

Габиний, който много го харесваше, изглеждаше доста разтревожен.

— Ще ми се да не се набиваше толкова в очи — ядосваше се той. — Да се беше научил да си кротуваш, нямаше да те нарочат всички. Лукул ти даде задача, каквито по принцип не се дават на младши трибуни, още повече че ти за пръв път участваш във война. Цялата му армия е съставена от Фимбрианци — хора, на които е забранено да се върнат в родината. Лукул неслучайно е събрал на едно място най-горещите глави и сега ти ги пробутва на теб! Дори да се налагаше да ти предаде командването на кохорта, трябваме да е от легионите на Терм.

— Всичко това ми е ясно — кимна с глава Цезар.

— Ама ти май изобщо не се тревожиш? — учуди се Руф.

— Не — заяви той. — Аз съм човек не само с талант, но и късмет. Сами ще се уверите. — Прибра меча и камата си в ножницата и канията, след което се насочи към стаята си. Докато се разминаваше с Бибул, изрече: — Не се страхувай, толкова си дребен, че врагът дори няма да те забележи.

— Ако не беше толкова самоуверен, може би нямаше да бъде толкова нетърпим — потръпна Лентул. — Утре ще е тежък ден, Нигер.

— Най-вече за Цезар. — Той се усмихна от задоволство. — Лукул го прати на сигурна смърт.

Пред стените на Митилена бяха докарани шест обсадни кули. Всяка от тях беше достатъчно солидна и широка, за да позволи на поне сто души да се изкачат едновременно на крепостната стена и да преодолеят всяка съпротива. За нещастие на Лукул защитниците на града си даваха сметка, че шансовете им срещу обсадните машини са по-малки, отколкото ако посрещнат нападателя в открито сражение.

Посред нощта той беше събуден от новината, че портите на Митилена са отворени и шейсет хиляди души се строяват в празното пространство между крепостните стени и защитния ров, който римляните бяха изкопали пред лагера си.

Затръбиха фанфари, забиха барабани и заспалият римски лагер за секунди се превърна в огромен мравуняк, из който тичаха войници и офицери. Лукул разполагаше с четирите легиона, които бранеха римската власт в Азия: двата легиона на фимбрианците и другите два на самия Минуций Терм. Войниците в армията на Терм нямаха нищо общо с фимбрианците и очакваха след края на службата си с почести да се приберат обратно в Италия. Тяхното присъствие под стените на Митилена напомняше на фимбрианци за жестокото наказание, което беше нов повод за недоволство сред осъдените на изгнание. Пред перспективата за открито сражение Лукул искрено се страхуваше да не би фимбрианци да започнат да изнудват събратята си, като просто откажат да се бият. А това още повече налагаше Цезаровата кохорта, в която бяха включени най-бунтовните елементи, да бъде изтеглена далеч от останалите.

Лукул разполагаше с двайсет и четири хиляди души армия срещу шейсет хиляди от страна на Митилена. Но в тези шейсет хиляди души влизаха старци и малки деца.

— Какъв съм глупак! — ядосваше се Лукул. — Трябваше да се сетя за това.

— Но това ни навежда на един друг въпрос? — каза мрачно Терм — Откъде са знаели, че ще атакуваме точно днес?

— Имали са шпиони, най-вече сред жените, предполагам — отговори Лукул. — Ще трябва да ги изколим всички след това. Но лошото е, че мракът не позволява да видим как точно са се строили. Ще трябва да ги държа на разстояние, докато измисля план за действие.

— Ти си голям тактик, Лукул — ободри го Терм. — Всичко ще се нареди.

Призори Лукул се изкачи на една от обсадните кули и огледа многобройните редици на врага; войските му на свой ред бяха излезли в ничията земя между града и римския лагер и се бяха строили пред защитния ров: за няколко часа заострените колове по дъното на ямата бяха махнати, да не би да изиграят лоша шега при евентуално отстъпление. Положението си имаше и добрата страна — за римляните това щеше да е битка на живот и смърт. Стените на лагера щяха да попречат на всякакво отстъпление. Не че Лукул се тревожеше за бойния дух на войниците си: дори фимбрианците, стига да бяха в настроение, щяха да се справят под негово командване.

Преди слънцето да е изгряло, Лукул се присъедини към войската си, заобиколен от младши и старши офицери.

— Няма да се обръщам към войската, така или иначе никой няма да ме чуе — ядосваше се той. — Затова всичко зависи от вас: как ще изпълните заповедите ми. За ориентир ще ползвате голямата северна порта на града — към нея ще бъде съсредоточен нашият удар. Армията ни ще се разтегне във формата на полумесец, като крилата ще излязат малко по-напред от центъра. Но вътре в получилия се кръг ще действа отделна бойна част, която ще поеме направо към градската порта. Това означава, че крилата трябва да стоят на една линия с тази фронтова част. Понеже не разполагам с конница, налага се крилата да действат като конница. Да бъдат бързи и да удрят тежко.

Лукул беше наобиколен от около седемдесет души, офицери и центуриони. Той не сваляше поглед от Цезар и центуриона, командващ бунтарската кохорта, която трябваше да попадне под стрелите. Лукул добре си спомняше името на центуриона — Марк Силий — грубо, недодялано парвеню, което винаги даваше тон на личните делегации, които фимбрианци неуморно пращаха на началника си. Сега имаше възможност да му отмъсти, нужно му беше само да оправдае отмъщението си с убедителна тактика. Сега трябваше да реши дали да се довери на кохортата, като я използва за ударен отряд — което означаваше почти сигурна смърт за всички войници, или да я скрие някъде из крилата, където да изчака. Лукул не се колеба дълго.

— Цезар и Силий, вие ще вземете вашата кохорта и ще я изведете в центъра на кръга. Ще имате задачата да тръгнете към градската порта. Ще удържите позицията, независимо от реакцията на врага.

Това реши Лукул, след което се залови да обяснява и на останалите какво трябва да правят.

— Боговете да са ни на помощ — процеди през зъби Силий в ухото на Цезар. — Този задник Лукул ми даде голям помощник, няма що.

Младежът беше свикнал да понася обидите на центурионите, без да се ядосва, и се засмя.

— А ако този помощник е прекарал две години в компанията на Гай Марий? Дали не е по-добре началникът ти да е слушал уроците на големия пълководец Марий, отколкото да бъде някой прехвален легат, който не може да различи крило от тил?

Гай Марий! Това беше име, което продължаваше да отеква като камбана в душата на всеки римски войник. Марк Силий изгледа изпитателно началника си, склонен да си промени мнението за него.

— И какъв ти е бил на теб Гай Марий, че си прекарал две години с него?

— Беше ми чичо. И имаше вяра в мен — отговори Цезар.

— Но ти за пръв път воюваш. А това е твоята първа битка.

— Ти май всичко знаеш, а, Силий? Е, да те осведомя още малко. Аз няма да ви изоставя за нищо на света. Но ако вие решите да ме изоставите, ще ви накажа до един — закани се младежът.

— Така да бъде — прие предизвикателството Силий и се запъти към частта си, за да предаде заповедите на останалите центуриони.

Лукул нямаше навика да си губи времето. В мига, в който офицерите получиха заповедите си и ги предадоха на подчинените си, той даде знак фанфарите да свирят. Ясно му бе, че врагът няма план за действие, че огромното множество на митиленската армия просто стои и чака под стените на града си какво ще предприемат римляните. И когато римските легиони тръгнаха напред, враговете им дори не помислиха да ги атакуват. Бяха сигурни, че численото им превъзходство ще е достатъчно за победата.

Силий беше с труден характер, но това не му пречеше да преценява трезво нещата. Само за секунди цялата кохорта научи новината: началникът им бил някакво си момченце, но момченце, което е племенник на великия Гай Марий и великият Гай Марий лично го бил препоръчвал.

Цезар излезе сам пред кохортата. В лявата си ръка носеше тежкия правоъгълен щит, от ножницата се подаваше дръжката на меча му. Марий го беше учил, че мечът не бива да се вади, освен в последния момент — преди самия сблъсък с врага.

— Не трябва да си гледаш в краката, докато напредваш. Ако си извадил меча си предварително, можеш да се нараниш, независимо дали маршируваш, или тичаш — беше му обяснявал големият пълководец. — Представи си как вървиш с оголено острие напред и как се спъваш в камък или пропадаш в дупка. Много е опасно.

Цезар не се страхуваше от подобни неща. Дори не допускаше, че може да загине в бой. Освен това войниците му сами го ободряваха със своя боен марш:

— Ние сме фимбриани!

Пазете се от фимбриани!

Дори понтиеца надвихме,

Защото сме бойци — титани!

Наистина забележително, разсъждаваше Цезар, докато наближаваха редиците на митиленци. Четири години, откакто Фимбрия се беше самоубил, четири години, през които същите тези легионери бяха воювали под командването на двамата Лициний: Мурена и Лукул. Фимбрия беше истински разбойник, но войниците му продължаваха да го смятат за единствен свой командир. Четири години не се нарекли лициниани и едва ли някога ще се нарекат. Не знаеше какви чувства са изпитвали към Мурена, но беше ясно, че ненавиждат Лукул! Е, кой ли не би го ненавиждал? Такъв тесногръд и високомерен аристократ. Дори не допуска, че трябва да спечели любовта на войниците си, за да побеждава. И не си дава сметка колко дълбоко греши.

В най-подходящия момент Цезар даде команда войниците да метнат копията си и залегна, да не би някое от хилядата остриета да се забие в него. Митиленци доста се уплашиха от изсипалия се град от желязо, което даде шанс на римляните да настъпят!

Цезар извади меча от ножницата си и го вдигна. В същия миг зад гърба му се чу как шестстотин римски легионери вадят на свой ред мечовете. Цезар вдигна щита високо пред лицето си. Късият римски меч, така нареченият гладий, не беше подходящ за размахване и сечене на глави от разстояние. Той трябваше да се използва по-скоро като кама, затова го държеше на височината на корема си.

Митиленци започнаха да отстъпват. Храбрата кохорта продължи марша си напред, без да позволи на враговете си да използват дългите си и тежки оръжия. Двете предни линии най-сетне се сблъскаха и римляните изтласкаха митиленци с щитовете си. Толкова силно блъскаха фимбриани, че скоро цялата кохорта се изгуби в морето от неприятелски войници, които наобиколиха предния отряд на Лукул.

Едва след като отстъпиха на известно разстояние, митиленци придобиха смелост, зарекоха се да си отмъстят на омразните римляни и се хвърлиха в бой, решени да умрат, но да не им позволят да завладеят повторно града им.

Цезар установи, че привидната уплаха на врага в началото е била по-скоро престорена. „Когато противникът те наближи, в никакъв случай не бива да се поддаваш на паниката, защото така само го улесняваш“ — спомняше си думите на Марий. — „Стигнат ли нещата до открит сблъсък, единственото решение е да нападаш. Да се сражаваш, сякаш си непобедим. Тогава в един момент враговете ще се огънат и ще отстъпят. А Цезар знаеше как да внуши страх у противника, как да се защитава от чуждите удари — и да напипва слабите места на врага, как да обмисля предварително всеки следващ свой ход.“

Оказа се, че е в състояние да разсъждава дори и сред най-ожесточените схватки; беше началник на една кохорта и трябваше да мисли за нея. Как обаче да се обърне да погледне следват ли го още войниците му? Нали веднага ще го ударят в гръб и ще го убият? Как щеше да си осигури удобна позиция, от която да наглежда подчинените си? Ръката му започваше да се уморява, но лекият меч и фактът, че не му се налагаше да го върти над главата си, го улесняваше; съвсем друго беше с гърците, които видимо се изтощаваха от постоянната нужда да се борят с тежките си оръжия. Лека-полека движенията на врага ставаха все по-затруднени и некоординирани.

Около Цезар умираха войници. С няколко резки движения той успя да отблъсне преките си противници. Щом го оставиха на мира, той скочи върху труповете. Краката му се оказваха уязвими под щита, затова пък останалата част от тялото му беше недосегаема.

Когато го видяха, войниците му нададоха радостни възгласи, които му подействаха ободряващо. Но си даде сметка, че кохортата му е напълно откъсната. Предният отряд на Лукул беше изпълнил задачата, но подкрепата от основните сили не се беше оказала достатъчно силна. Остров насред море от вражи войници, помисли си. Заради прищявката на Лукул. „Но ни ще устоим и няма да се дадем!“ — закани се младият офицер. И с няколко скока се озова при Центуриона Марк Силий.

— Откъснати сме. Свири строяване в каре! — заповяда Цезар на тръбача, който се биеше редом със знаменосеца.

Заповедта беше изпълнена бързо и забележително точно — това бяха наистина добри войници! Цезар и Силий си пробиха път към центъра на карето и обиколиха редиците на обградените си войници.

— Де да беше мулето ми с мен, щях да разбера какво става из другите сектори — тюхкаше се Цезар. — Но на младите офицери, дори да са началници на кохорта, не се позволява да яздят. А това е грешка.

— Няма проблем! — успокои го Силий, който вече гледаме на него с нескрито уважение, и подсвирна на близките войници. — Ще ти направим площадка от щитове.

Малко по-късно Цезар се извиси над главите на сражаващите се, качен на щитовете на четирима легионери.

— Внимавай да не те удари някое копие! — извика му центурионът.

Битката все още не бе решена в ничия полза, но тактиката на Лукул даваше резултат: врагът започваше да се огъва пред напредващите римски войници.

— Дайте ми щандарта! — изрева Цезар. Знаменосецът му го подхвърли и той го улови във въздуха, за да го размаха по посока на Лукул, яхнал белия си жребец. — Така поне ще покажем на главнокомандващия, че сме живи и че защитаваме позицията си, както ни е било заповядано — обясни Цезар, щом скочи обратно на земята. Междувременно бе размахал пръсти в грозен жест по адрес на двама злополучни копиехвъргачи-митиленци. — Благодаря за наблюдателната кула. Още не се знае кой ще спечели.

Съвсем скоро след това митиленци щурмуваха Цезаровата кохорта.

— Няма да издържим — поклати глава Силий.

— Ще издържим, Силий! — заповяда Цезар. — Хайде, действай!

Цезар се затича към мястото, където натискът беше най-силен. Заедно със Силий започнаха да помагат на войниците си. Тази надменна римска кохорта трябваше да бъде избита до крак, за да послужи за назидание на останалите римляни. Цезар усети нечия сянка до себе си, миг след това Силий отчаяно ахна. Как точно успя да отбие удара на човека, с когото сам се сражаваше, и да защити с щита си главата на центуриона, младежът сам не можа да си обясни — знаеше само, че е спасил другаря си от сигурна смърт.

Инцидентът сякаш отбеляза прелома в битката, защото след него лека-полека войниците на Цезар усетиха как напорът на митиленци намалява и на свой ред започнаха да настъпват. С цената на много усилия градската порта беше достигната; използвайки я да си пазят тила, фимбрианите се обърнаха с лице към далечния римски лагер. Всички ликуваха — от тази сигурна позиция никой не би могъл да ги помръдне.

Така и стана. Около час преди залез-слънце митиленци сложиха край на съпротивата. Бяха дали трийсет хиляди души убити, повечето от тях старци или невръстни момчета.

Със своите жестоки разбирания за справедливост Лукул нареди екзекуцията на всички местни жени, които бяха служили в римския лагер, но позволи на жените от Мислена да излязат на бойното поле, за да приберат труповете на близките си.

Цезар имаше още какво да учи. Така например се оказа, че разчистването на бойното поле отнема цял месец и много повече усилия, отколкото подготовката за сражението. Неговата кохорта — той вече я считаше за своя — беше решила, че младият трибун наистина заслужава доверието на Гай Марий (разбира се, Цезар не спомена пред никого, че това доверие се беше изразило в ръкополагането му за жрец), и охотно му се подчиняваше като на единствен свой командир. Няколко дни преди церемонията, на която пълководецът Лукул и провинциалният управител Терм щяха да връчат воинските отличия на героите в боя срещу митиленци, центурионът Марк Силий се яви пред двамата началници и публично се закле, че лично Цезар е спасил живота му в сражението и е помогнал на кохортата си да устои завоюваната позиция; така също се закле, че именно Цезар е спасил кохортата си от сигурна смърт.

— Ако беше легион, щеше да получиш венец от трева — каза Терм на Цезар, докато наместваше на голямата му руса глава венеца от дъбови листа. — Но понеже си командвал само кохорта, Рим не може да те награди с повече от корона цивика. — Той се замисли и продължи: — Даваш си сметка, Гай Юлий, че според новите закони гражданският венец те праща в Сената и ти осигурява всякакви граждански почести. По всичко изглежда, че Юпитер държи да те вижда в Сената! Мястото, което изгуби с напускането на жреческата длъжност, отново ти се предлага по силата на новите закони.

Цезар беше единственият участник в битката при Митилена, удостоен с такова високо отличие, затова и неговата кохорта единствена се окичи с така наречените фалери; самият Марк Силий получи пълен комплект от девет златни фалера, които гордо закачи на кожената си палатка. Той вече притежаваше девет сребърни фалера, пет широки сребърни армили и два златни торка, провесени на презрамките.

— Едно трябва да му се признае на Сула — каза Силий на Цезар, докато двамата се радваха заедно с останалите наградени войници на дървената трибуна и слушаха овациите на войската. — Забрани да се връщаме у дома си, но се показа достатъчно почтен да не ни отнеме отличията. — Той не криеше възхищението си от дъбовия венец на главата на Цезар. — Ти си роден войник, момченцето ми. Никога не съм срещал друг като теб.

А това, разсъждаваше по-късно Цезар, беше комплимент, много по-ценен от клишетата и баналните поздравления, които Лукул, Терм и легатите им сипеха по негов адрес по време на победния банкет. Габиний, Октавий, Лип и Руф искрено се радваха заради него, двамата Лентули си мълчаха, но Бибул, който по душа не беше страхливец — просто задачите му на куриер не му бяха позволили да се отличи, — не можа да се сдържи.

— Трябваше да се досетя — коментираше той. — В крайна сметка ти не си направил нищо, което някой от нас не би сторил на твое място. Само че не ние имахме късмета да се озовем на подходящото място в подходящия момент. Но ти, Цезаре, пак изкара късмет. Във всякакъв смисъл.

Цезар весело се засмя. Единствен Габиний се възмути.

— Това е просто начин да отречеш на другия заслуженото. Цезар веднъж засрами всеки от нас с работата, която свърши през зимата, втори път ни засрами на бойното поле, където пак свърши черната работа! Какъв късмет? Късметът няма нищо общо с такъв успех, завистлив глупако!

— О, Габиний, не се оставяй да те предизвиква — махна с ръка Цезар, който имаше добър повод да се покаже великодушен… Пък и съзнаваше как така още повече ще раздразни Бибул. — Във всичко си има елемент на късмет. Различен късмет за всичко. Това е знак, че съдбата си е харесала някого, а този някой може да бъде единствено човек с изключителни качества. Сула е човек с късмет. И той е първият, който го казва. Но почакайте! Късметът на Цезар ще стане пословичен.

— А този на Бибул ще се изпари съвсем — съгласи се успокоен Габиний.

— Може би — каза Цезар, но по тона му личеше, че изобщо не го вълнува.

Терм, Лукул, висшите легати и останалите офицери, включително младшите трибуни, се завърнаха в Рим в края на юни. Новият управител на Азия, Гай Клавдий Нерон, беше пристигнал междувременно в Пергам и бе поел властта, затова Сула позволи на Лукул да се прибере в родината, уведомявайки го предварително, че заедно с брат си Варон Лукул е бил избран за куриатен едил.

„Докато се върнеш у дома“ — пишеше Сула в заключение, — „изборите за едили вече ще са се провели. Извинявай, че не искам да ставам сват и на теб. Навярно си научил, че наскоро невестата на Помпей умря. Освен това ако наистина харесваш малките момиченца, скъпи Лукул, най-добре сам си върши мръсната работа. Рано или късно ще намериш разорен нобил, който да ти продаде невръстната си дъщеря. Но какво ще правиш, щом девойката порасне? Те всички порастват, нали знаеш?“

От цялата азиатска компания Марк Валерий Месала Руф се оказа този, около когото се завъртяха най-пикантните клюки. Сестра му, към която той се чувстваше особено привързан, била принудена от съпруга си да се разведе. През сълзи Валерия обясняваше на брат си как все така горещо обичала вече бившия си мъж, как мисълта за него не я била напускала нито за миг. По всичко личало, че той е човекът, пожелал бракът им да се разпадне. Защо, така и никой не разбра. Валерия Месала беше красива, интелигентна, добре възпитана, начетена, при това не можеше да мине за скучна и досадна; не клюкарстваше, не харчеше пари, нито се задяваше с чужди мъже.

Един от най-богатите люде в Рим умря в края на юни и двамата му синове организираха внушителни погребални игри в негова памет на Форум Романум. Двадесет двойки гладиатори, облечени в сребърни брони, излязоха да се бият, при това не едни след други, както беше обичайно, а на два пъти — в групови схватки от по десет души: траки срещу гали. Не беше нужно гладиаторите да са задължително траки или гали, това бяха просто бойни стилове — единствените, които се практикуваха по онова време в Рим, — а гладиаторите бяха професионалисти, взети от школите в Капуа. Сула пожела да се развлича, затова се освободи от задачи и отиде на Форума. Синовете на покойника бяха предупредени навреме и сглобиха специална ложа на предния ред, където диктаторът можеше да седи необезпокояван от множеството.

Римските обичаи не забраняваха на жените да присъстват на гладиаторски игри, нито да сядат редом с мъжете. Погребалните игри се смятаха по-близки до спортните състезания, отколкото до театъра. Марк Валерий Месала Нигер, все още на върха на успеха след победоносната пледоария на приятеля му Цицерон по делото на Секст Росций, реши да ободри сломената от мъка своя братовчедка Валерия Месала и я заведе да гледа гладиаторите.

Сула вече се беше настанил на почетното място на предния ред, когато двамата братовчеди се появиха и започнаха да си търсят места. Участниците в първата схватка вече бяха излезли на пясъчната арена и разгряваха в очакване двамата братя — организатори да дадат начало на игрите с молитви и жертвоприношение, каквото би угодило на духа на покойника. Но при подобни зрелища всеки се надяваше на съдействието на високопоставени приятели, а когато леля ти е била весталка, при това дъщеря на Метел Балеарик, проблеми за закъснелите нямаше. Цецилия Метела Балеарика отдавна беше запазила две места за младите Валерий в съседство с брат й Метел Непот, жена му Лициния и братовчед им Метел Пий (който беше консул по това време и се радваше на допълнителен престиж).

За да достигнат местата си, Месала Нигер и Валерия Месала трябваше да минат пред всички, които вече бяха насядали на втория ред, следователно и покрай диктатора. Той самият изглеждаше доста спокоен и отпочинал, може би защото блестящата тактика на Цицерон го беше освободила от всякакви угризения покрай проскрибциите… Също както го беше отървала от един още по-голям проблем — алчния Хризогон, който беше свършил на Тарпейската скала. Форумът беше пълен с народ, обикновените хора се бяха накачили по дърветата и по покривите на близките къщи, хората с влияние седяха по дървените трибуни край арената.

Типична за римските нрави беше прикритата злоба, с която публиката блъскаше и риташе, уж случайно, закъснелите, докато те се мъчеха да се доберат до местата си. Месала Нигер беше свикнал на подобно отношение, но бедната Валерия Месала постоянно се извиняваше. Най-накрая двамата младежи се оказаха зад самия диктатор; ужасна до смърт, да не би да го блъсне, Валерия отдалеч го беше загледала. Сула беше надянал смешната си перука, беше облечен в тържествена сенаторска тога и беше наредил двайсет и четиримата ликтори да седят на земята пред него. Докато минаваше, тя забеляза дебело влакно, закачило се съвсем на бялата тога на диктатора. Без да се замисли, тя го махна.

Сула никога не даваше израз на страха си пред хора, винаги създаваше впечатление, че е над всичко и нищо не го притеснява. Но когато усети как някой леко го докосва по рамото, той изведнъж потръпна, скочи от стола и се обърна назад — толкова бързо, че Валерия инстинктивно отстъпи и настъпи човека зад себе си. Забравяйки собствената си уплаха, Сула изгледа по-внимателно ужасената до смърт жена пред себе си — червенокоса, синеока, млада и хубава.

— Моля за извинение, Луций Корнелий — едва успя да изрече Валерия и прокара език по пресъхналите си устни. Така и не се сещаше как да се оправдае. Накрая реши да обясни: — Виждаш ли? Беше на рамото ти и си казах, че ако го взема, може да придобия и частица от късмета ти. — Очите й се напълниха със сълзи и тя добави: — На мен ми е нужен късмет!

Сула леко се усмихна, пое протегнатата й ръка и нежно притисна пръстите й около влакното.

— Запази го тогава и нека ти донесе желания късмет — рече той и седна обратно на стола си.

Но през цялото време, докато гладиаторите се биеха на арената, Сула постоянно се въртеше на стола си и току поглеждаше към Месала Нигер, Метел Пий и останалите от компанията; Валерия усещаше любопитния му поглед върху себе си, неловко му се усмихваше, след което се изчервяваше и бързаше да отмести поглед встрани.

— Коя е тя? — попита Сула приятеля си Пий, докато доволната от зрелището тълпа бавно се разотиваше.

Разбира се, всички около Валерия (а и не само те) бяха забелязали интереса на Сула към младата жена, затова Метел Пий дори не попита кого има предвид.

— Валерия Месала. Братовчедка на Нигер и сестра на Руф, който всеки момент ще се завърне от обсадата на Митилена.

— Аха! Колкото красива, толкова и благородна. Наскоро се разведе, доколкото си спомням?

— Съвсем неочаквано и без ясна причина. Доста е нещастна.

— Вероятно е била бездетна? — попита Сула, който вече се беше развеждал веднъж с подобно оправдание.

Прасчо направи пренебрежителна гримаса.

— Съмнявам се, Луций Корнелий. Предполагам, че съпругът й не го е бивало много.

— Хъм! — Сула се замисли, но изведнъж предложи: — Тя трябва да ми дойде на гости. Още утре, на вечеря. Покани Нигер и Метел Непот. Ти също си канен. Но други жени да няма.

И така, когато младшият военен трибун Марк Валерий Месала Нигер се прибра в Рим, той веднага бе повикан на аудиенция при диктатора. Сула мина веднага по същество: бил влюбен в сестрата на Руф и искал да се ожени за нея.

— Какво бих могъл да кажа? — оплака се Руф пред братовчед си Нигер.

— Че си щастлив да го научиш — отвърна му сухо Нигер.

— Така и казах.

— Добре!

— Но как ще го приеме бедната Валерия? Той е толкова стар и толкова грозен. А на мен дори не ми позволиха да я попитам!

— Ще бъде щастлива! Знам, че Сула не е приятна гледка, но практически е цар на Рим, освен това е богат като Крез! Ако не друго, то Валерия поне ще се почувства отмъстена за незаслужения развод — увери братовчед си Нигер. — Да не говорим колко благоприятно ще се отрази подобен брак на нас двамата! Доколкото разбирам, Сула се канел да ме направи понтифекс, а теб — авгур. Просто си дръж езика зад зъбите и благодари на съдбата.

Руф послуша мъдрия съвет на братовчед си и обяви пред всички, че сестра му намирала Сула за привлекателен мъж, за когото изгаряла от желание да се омъжи.

Помпей, който също беше поканен на сватбата, намери случай да поговори с диктатора насаме.

— Нещо късметът ми не може да се мери с твоя — мрачно изрече младежът.

— Да, като че ли не ти върви много с жените… — Сула изгаряше от удоволствие да посреща гости по подобни поводи и чувстваше близък целия свят.

— Валерия е много мила жена — каза за всеки случай Помпей.

Той го изгледа насмешливо.

— Какво, Помпей, да не ми завиждаш?

— Юпитер ми е свидетел, да!

— Рим е пълен с красиви аристократки. Защо просто не си избереш една и не отидеш да поискаш ръката и?

— Не ме бива за подобни сражения.

— Глупости! Ти си млад, богат, красив и известен — окуражи го диктаторът. — Просто поискай, Велики! Поискай! Голям глупак трябва да е, който и да е баща, за да ти откаже.

— Не ме бива за подобни сражения — повтори Помпей. Сула изгледа младежа повторно, този път по-внимателно; човек в неговото положение много добре разбираше какво всъщност караше Помпей да се колебае. Великият трепереше от страх да не би въпросният баща да му заяви, че потеклото му не е достатъчно знатно, за да се ожени за патрицианка като дъщеря му. Той беше амбициозен и винаги искаше най-доброто, но все пак си даваше сметка, че е просто някой си Помпей от Пицен и че много хора не биха погледнали сериозно на него. В крайна сметка се надяваше някой баща сам да се обърне към него. А такъв баща така и не се появяваше.

На Сула му дойде нова идея, една от онези големи шеги, които само той разбираше — като да назначи пелтека Метел Пий за върховен понтифекс.

— Имаш ли нещо против да е вдовица? — попита той и пламъчетата отново заиграха в очите му.

— Стига да не е стара, колкото републиката.

— Доколкото знам, на около двайсет и пет е.

— Напълно приемливо. И аз съм на толкова.

— Но тя няма зестра.

— По-важно е да има потекло, пари си имам достатъчно.

— Потеклото й — увери го с весел тон Сула — е безупречно и по двете линии. Вдовицата е плебейка, но знатна плебейка!

— Коя е тя? — попита Помпей. — Коя?

— Диктаторът се вдигна от кушетката и го изгледа отвисоко.

— Почакай да се нарадвам на собствената си сватба, Велики. Когато се върна, ела да ме попиташ пак.

За Гай Юлий Цезар завръщането се превърна в своего рода триумф, може би по-ценен, както той сам разсъждаваше, от всички истински триумфи, които един ден навярно щеше да ознаменува. Не само беше спечелил свободата си, но и си беше отмъстил, беше спечелил боен венец.

Сула веднага го беше привикал и той завари диктатора в прекрасно настроение; разговорът се състоеше точно преди сватбата му, за която цял Рим говореше, но неофициално. Затова младежът нищо не спомена за нея.

— Е, момче, ти наистина надмина себе си.

Какво се очакваше да отговори? Не биваше да се горещи, не и след горчивия опит с Лукул!

— Надявам се, че не, Луций Корнелий. Постарах се, колкото можах, но мога и повече.

— Не се и съмнявам, то ти е изписано на челото — изгледа го лукаво Сула. — Дочувам, че си успял да събереш някаква страховита ескадра във Витиния.

Цезар се изчерви и процеди:

— Направих каквото ми беше заповядано. Нищо повече.

— Май си ядосан на някого, а?

— Обвиненията, че съм проституирал, за да получа корабите, са напълно неоснователни.

— Нека ти кажа нещо, Цезаре — отвърна му диктаторът, чието старческо лице някак младееше от щастие; така поне се струваше на Цезар, който не го беше виждал повече от година. — И двамата с теб сме били жертва на Гай Марий, но ти вече се отърва от наследството му. А на колко години си? Двайсет?

— Точно така.

— А аз трябваше да търпя тормоза му до над петдесетгодишна възраст. Затова радвай се на късмета си. И ако това ти служи за утеха, мен лично ми е напълно безразлично кой с кого ляга, стига да служи на Рим!

— Не, не е утеха! — ядоса се Цезар. — Нито заради Рим, нито заради теб, нито заради Гай Марий бих продал честта си.

— Дори заради Рим, така ли?

— Ако Рим е това, което вярвам, че е, то тогава не трябва иска от мен подобни жертви.

— Да, това е добър отговор — кимна Сула. — Жалкото е само, че действителността понякога не се оказва точно такава. Рим, както ще откриеш някой ден, може да се окаже същата долна курва, както всички останали. Ти не можеш да се оплачеш от безпроблемен живот, но това, през което си преминал, е нищо в сравнение с онова, през което съм минал аз. Но и ти си като мен, Цезаре, усещам го! Усеща го и майка ти. Твоята чест е била опетнена. И ще трябва да се примириш с това. Колкото по-известен ставаш, колкото по-скъпоценна стане честта ти, толкова повече ще повтарят това, което се говори днес за теб. Както цял живот разказваха за мен, че съм убивал жени, за да вляза в Сената. Разликата между нас двамата е само в амбицията. Аз исках за себе си да стана просто консул, да се наредя сред най-знатните сенатори и евентуално да ме изберат за цензор. Това смятах, че ми се полага по право. Всичко останало ми се случи насила, все по вина на Гай Марий.

— И аз не искам нищо повече — погледна го изненадан Цезар.

— Не ме разбра правилно. Не говоря за заемане на длъжности, а за лична амбиция. Ти, Цезаре, искаш от себе си да бъдеш съвършен. Не бива нищо да ти се случи, което да докаже, че не си съвършен. Теб не те засяга това, че са те обвинили несправедливо, това, което те обижда, е, че подобен слух те лишава от възможността да бъдеш съвършен. Искаш неопетнена чест, съвършена кариера, съвършена биография. Всичко да си идва поред, когато трябва, както трябва. И защото изискваш от себе си да бъдеш съвършен, ще искаш подобно съвършенство и от всички останали — и когато околните се окажат несъвършени, ти ще ги захвърляш като ненужни боклуци. Ще изгориш заради желанието си за съвършенство, така както аз изгорях, за да си възвърна това, което смятах, че ми принадлежи по рождение.

— Аз не се смятам за съвършен!

— Не съм казал това. Не ме слушаш! Казах, че искаш да бъдеш съвършен. Обзет си от манията да бъдеш безупречно, математически съвършен. И това няма да се промени. Ти няма да се промениш. Но когато му дойде времето, ще се наложи да правиш каквото ти налагат обстоятелствата. И всеки път, когато обстоятелствата те направят по-малко съвършен, ще го приемаш като личен позор, ще проклинаш съдбата и себе си. — Сула взе някакъв свитък. — Това е указ, който ще закача утре на рострата. Ти си спечелил гражданския венец. Според моите закони това ти осигурява място в Сената, специално място в театрите или в цирка, както и публични аплодисменти всеки път, когато се появиш с венеца си на улицата. А от теб се изисква да носиш венеца си в Сената, в театъра и в цирка. Следващото заседание на Сената е след половин месец. Ще очаквам да те видя в Курия Хостилия.

С това разговорът приключи. Но когато Цезар се прибра вкъщи, установи, че Сула иска да го поздрави с още нещо: пред дома му чакаше едър дорест жребец с бележка, окачена на гривата:

„Няма нужда повече да яздиш муле, Цезаре. Имаш личното ми разрешение да ползваш услугите на този кон. Той обаче не е съвсем съвършен. Погледни му краката.“

Когато Цезар погледна, чак му стана смешно. Вместо да са заоблени като на всички други коне, копитата на дорестия жребец бяха разсечени на два отделни пръста, напомняйки повече на кравешки.

Луций Декумий потръпна от погнуса.

— По-добре да го заведеш в кланицата! — каза той. — Не ща повече да го гледам!

— Напротив — отвърна Цезар. — Той не става за дълга езда, понеже не може да се подкове. Но нашият малък Двупръстчо ще ме носи във всяко сражение, което водя! А в останалото време ще опложда кобилите ми в Бовила. Луций Декумий, това е за късмет! Аз трябва винаги да притежавам двупръсти коне. Така никога няма да изгубя сражение.

Майка му веднага усети колко се е променил синът й и започна да се чуди за какво ли тъжи. Всичко се беше наредило толкова прекрасно! Беше се завърнал с венец, а името му беше споменавано в официалните съобщения от провинция Азия. Дори я беше успокоил, че разходите му не са се оказали толкова непосилни за кесията му; цар Никомед му бил дал злато, а делът му от плячката в Митилена бил най-големият заради спечеленото отличие.

— Не разбирам — говореше Гай Маций, докато двамата с Цезар седяха на земята във вътрешния двор на инсулата. — Казваш, че са накърнили честта ти, а въпреки това си приел цяла кесия злато от Никомед. Не мислиш ли, че си сбъркал?

Цезар не би позволил на друг да му задава такива нетактични въпроси, но Гай Маций беше приятел от детинство.

— Ако обвинението ми беше отправено, преди да приема златото, да — отговори той. — Но бедният старец ми предложи кесията като дар на изпроводяк. Както всеки владетел — клиент на Рим трябва да постъпи с официалните представители на римската власт. Тъй като данъците, които плаща, са нещо отделно, то тази сума си остава за посланиците. — Цезар вдигна рамене. — Приех парите с благодарност. Животът в лагера е скъп. Аз самият не съм придирчив човек, но офицерът винаги е задължен да плаща своя дял — трябва да се харчи за вечери, за банкети, за луксозни стоки, каквито е прието да се ползват. Когато поръчваш вино, трябва да е от най-доброто, когато поръчваш храна — да е толкова скъпа, че чак смешно да ти стане… Няма значение дали аз самият ям хляб и пия бистра вода. След всичко онова, което ми наговори Лукул, ми идеше да върна парите, но си дадох сметка, че ако го сторя, ще обидя царя. Няма как да му обясня какво точно са говорили за мен Лукул и Бибул.

— Да, разбирам — въздъхна Гай Маций. — Знаеш ли, само се радвам, че не ми се налага да ставам сенатор или магистрат. Толкова по-приятно е да си обикновен конник!

Но подобно мислене Цезар просто нямаше как да възприеме, затова предпочете да не казва нищо. Вместо това върна разговора на темата за Никомед.

— Обещах му тържествено, че някой ден ще се върна, а това само ще подсили слуховете. По времето, когато бях Фламен Диалис, си мислех, че никой не се интересува от делата на младшите военни трибуни. Но не се оказах прав! Всеки е обект на клюки! Само боговете знаят с колко души е разговарял вече Бибул, колко души са подочули за отношенията ми с цар Никомед. Не бих се учудил, ако и Лукул се е захванал да разправя за мен. Или Лентулите. Например Сула знаеше всяка подробност.

— Той ти прави услуга — замисли се Маций.

— Така е. И не мога да разбера защо.

— Ако ти не знаеш, как да знам аз! — Заклетият градинар Маций забеляза два плевела и веднага посегна да ги изкорени. — Както и да е, Цезаре, на мен ми се струва, че ще трябва да се примириш с клюката. С времето на хората ще им омръзне да я повтарят. Така е с всички клюки на света.

— Сула твърди обратното.

Маций презрително изсумтя.

— Защото нещата, които се разказват за него, не са забравени? Е, хайде, Цезаре! Той е зъл човек. А ти не си. Не можеш и да бъдеш.

— Способен съм да убия. Всички мъже сме способни.

— Не съм казал, че не си. Разликата е, че Сула е зъл, а ти не си.

И това беше мнение, което Гай Маций цял живот щеше да споделя.

Сватбата на Сула мина и отмина; младоженците напуснаха Рим и заминаха да прекарат медения си месец във вилата на Сула в Мизен. Но диктаторът се прибра в града за следващото заседание на Сената, на което и Цезар се очакваше да присъства. Едва на двадесет години, той се оказваше един от новите сенатори, които Сула искаше да види в Курията. На двайсет години, а вече за втори път сенатор!

Би трябвало това да е най-щастливият ден в живота му. Щеше да се появи в препълнената зала с венеца от дъбови листа на главата; всички сенатори бяха длъжни да го посрещнат на крака и да му ръкопляскат, включително и старите, достопочтени държавници като Флак Принцепс Сенатус и Марк Перперна; сенаторите дори щяха да се радват, че го аплодират, защото това бе сред малкото случаи, когато правилникът на Сула им позволяваше да вдигат шум.

Вместо да се радва обаче, младият сенатор се опитваше да погълне с поглед всички присъстващи: с насмешка ли го гледаха, с презрение ли, знаеха ли какво се говори за него, щяха ли да го гледат отвисоко заради подобни клюки? Цезар имаше усещането, че предпочита да умре, и побърза да се качи на последния ред, където се полагаше да седят редовите сенатори — така наречените педарии. Като капак на мъченията му Сула го повика по име и му посочи — средния ред, както се полагаше на героите от войните. Разбира се, намериха се сенатори, които се засмяха: не от лоши, а от приятелски чувства, заради притеснението му. Но Цезар възприе всичко като израз на насмешка и още веднъж си пожела да му позволят да се скрие в най-затънтения край на залата. И все пак мина през всичко това, без да заплаче. Когато се върна у дома след заседанието — доста скучно заседание, — Цезар завари майка си да го чака в преддверието. Това рядко се случваше: вечно заета с делата си, Аврелия рядко напускаше кабинета си. Но сега беше чакала напрегната с часове сина си, без да знае как да засегне тема, която очевидно синът й предпочиташе да избягва. Ако Аврелия по природа беше приказлива, едва ли щеше да се колебае, но тя никога не бе знаела как да разговаря, дори с най-близките си. Цезар мълчаливо свали тогата си и едва когато се насочи към своя кабинет, майка му си даде сметка, че трябва да му каже нещо, преди да се е скрил; и така да отложи разговора за неопределено време.

— Цезаре — повика го тя.

Откакто синът й беше облякъл тога, Аврелия го наричаше по трето име, най-вече, за да прави разлика между него и истинския Гай Юлий — покойния й съпруг; смъртта не беше причина да сменя имената. Освен това Аврелия не можеше да се похвали, че познава добре сина си — цената за дългите години, в които сама беше поддържала дистанция, за да не попречи на бъдещето му, ако го привърже към себе си.

Той се спря и я изгледа изпод вежди.

— Да, майко?

— Седни. Искам да поговорим.

Цезар седна с престорено снизхождение, все едно знаеше предварително, че майка му няма с какво толкова важно да го занимава.

— Цезаре, какво се е случило с теб на изток? — попита тя направо.

Снизхождението се смеси с лека насмешка.

— Ами изпълних си дълга, спечелих венец и зарадвах Сула.

Аврелия го погледна строго.

— Опитваш се да лъжеш, а това не ти отива.

— Как ще лъжа, като казвам самата истина.

— Но не ми казваш това, което искам да знам!

Цезар все повече се затваряше в себе си, погледът му ставаше чужд и студен.

— Не мога да ти кажа нещо, което не знам.

— Можеш да ми кажеш все пак нещо повече.

— За кое?

— За проблема.

— Кой проблем?

— Проблемът, който те измъчва.

— Няма никакъв проблем.

— Не ти вярвам.

Синът й се надигна да си ходи.

— Не мога да ти попреча да си внушаваш, майко. Но проблем няма.

— Седни!

Той седна и тихо въздъхна.

— Цезаре, рано или късно ще науча. Но предпочитам да го чуя от теб, вместо от друг.

Цезар затвори очи, въздъхна отново и вдигна рамене.

— Успях да измъкна от цар Никомед прекрасна ескадра. По всяка вероятност сам не съм си давал сметка колко трудно нещо съм постигнал. И за мен започна да се говори, че съм бил в интимни отношения с царя. Затова се завърнах в Рим не като човек, който е доказал смелост, работоспособност или политически талант, а като нещастник, който си е продал честта, за да постигне каквото желае.

Продължаваше да стои със затворени очи.

Аврелия не започна да му съчувства, нито се развика от ужас и възмущение. Остана мълчалива на стола си, докато синът й не благоволи да я погледне. Двамата се гледаха известно време, сякаш се чудеха кой е по-засегнатият.

— Това е наистина голяма неприятност — заключи тя.

— Незаслужено петно върху честта ми.

— Да, разбира се!

— Петно, с което не мога да се примиря, майко!

— Ще се наложи, сине.

— Кажи ми ти тогава как!

— Ти знаеш как, Цезаре.

— В интерес на истината не знам — призна си младежът. — Опитвах се да се преструвам, че не ме интересува, но е доста трудно — след като знам, че всички за това говорят.

— И кой е източникът?

— Лукул.

— Разбирам… На него ще му повярват.

— Те вече са му повярвали.

Известно време Аврелия не каза нищо повече. Синът й не сваляше поглед от нея и се чудеше как може да реагира толкова хладнокръвно и да се държи така, сякаш въпросът не я засяга. Накрая Аврелия започна бавно да му обяснява, като си мереше всяка дума, преди да я изрече.

— Трябва да се правиш, че не те интересува. Това е най-важното условие. Отвориш ли дума за това с когото и да било, ще излезе, че се оправдаваш. И ще докажеш колко си засегнат. Помисли малко, Цезаре. Знаеш колко сериозно би се оказало едно подобно обвинение за бъдещата ти политическа кариера. Но не бива да показваш пред никого, че наистина го съзнаваш! До края на дните си трябва да се правиш, все едно нищо не е било. Добре, че се е случило днес, а не след десет години — мъж на трийсет по-трудно би замълчал при подобни обвинения, отколкото двайсетгодишен младеж. Всяко зло за добро. През десетте години, които те чакат, имат да се случват много неща. Но подобно унижение няма да се повтори. Това, което ти остава, сине, е здраво да се потрудиш, за да изтриеш петното. — В красивите очи на Аврелия проблеснаха весели искрици. — До днес си мърсувал само с обикновени жени от Субура. Предлагам ти, Цезаре, да погледнеш по-високо. На какво се дължи не знам, но ти имаш голямо влияние над жените! Затова отсега нататък нека всички твои противници знаят за успехите ти. Това означава, че трябва да се насочиш към жени, които са известни. Нямам предвид куртизанки като Преция, а благороднички. Истински знатни дами.

— Искаш да отнема девствеността на всички Домиции и Лициний? — усмихна се сияйно Цезар.

— Не! — сряза го майка му. — Не и неомъжвани момичета! Никога, никога не бива да посягаш на девици! Имам предвид съпругите на видните римляни.

— А така! — смая се синът й.

— Каквото повикало, такова се обадило, Цезаре. Няма друг начин. Ако любовните ти афери не станат публично достояние, всеки би бил склонен да реши, че наистина имал вземане-даване с мъже. Затова връзките ти трябва да бъдат възможно най-шумни и скандални. Трябва да си изградиш репутацията на най-големия любовник в Рим. Но за целта си подбирай внимателно жертвите. — Аврелия поклати замислено глава. — Сула имаше способността да подлудява всички жени край себе си — дотам, че да заприличат на глупачки. Но веднъж заплати твърде голяма цена — по времето, когато младата Далматика беше омъжена за Скавър. Той грижливо я избягваше, но така или иначе Скавър му отмъсти, като му попречи да бъде избран за претор. Заради него трябваше да чака цели шест години.

— Това, което ми говориш, само ме убеждава, че ще си създам нови врагове.

— Така ли излиза? — Тя се замисли. — Не, това, което искам да ти кажа, е, че истинската драма със Сула се състоеше в това, че той не беше сложил рога на Скавър. Ако го беше сторил, Скавър щеше да е в много по-трудно положение — нямаше да е лесно на човек, който се е превърнал за смях пред цял Рим, да си отмъсти на този, който е станал причина за позора му. Тогава нямаше да се издигне в очите на никого. Напротив, щеше да предизвика съжаление. Скавър спечели двубоя, защото Сула му даде възможност да се държи като благородник, като всеопрощаващия съпруг, който знае да държи главата си високо. Затова ако си избереш любовница, трябва да направиш така, че глупакът да излезе мъжът й. Не се занимавай с жени, които ще те накарат да скочиш в Тибър… И в никакъв случай не се захващай с жени, достатъчно умни, за да те уличат в чувства пред околните.

Цезар я беше зяпнал с възхищение, каквото никога не беше изпитвал към нея.

— Майко, ти си наистина забележителна! Откъде знаеш всичко това? Та ти се славиш като целомъдрена и достопочтена жена, всички те смятат за подобие на Корнелия, майката на Гракхите, а ето, че даваш на сина си най-ужасяващите съвети, които един мъж би могъл да чуе от устата на майка си!

— Да речем, че съм живяла твърде дълго в Субура. — Тя сякаш прие думите му като комплимент. — Освен това най-важното в момента е, че ти си мой син, а са те обидили незаслужено. Това, което бих сторила за теб, няма да сторя за никого друг, дори за сестрите ти. Ако трябваше, бих убила заради теб. Но убийството не би разрешило нашия проблем. Затова ще бъда радостна, ако спомогна да бъде опетнено нечие име.

Цезар бе готов да прегърне майка си от благодарност, но това не беше прието в дома им. Той се изправи и тържествено пое ръката й, за да я целуне.

— Благодаря, майко, и аз бих убил заради теб. — Изведнъж нова мисъл мина през ума му. — Не ми се ще да чакам Лукул да се ожени! Или пък онова лайно Бибул!

На другия ден жените отново нахлуха в живота на Цезар, макар и не в непочтения смисъл.

— Юлия ни кани спешно у тях — съобщи Аврелия на сина си, преди да е хукнал към Форума да се осведомява как вървят клюките.

Цезар си даде сметка, че още не е отделил време за любимата си леля, затова не възрази.

Времето беше слънчево и горещо, но в такъв ранен час една разходка от Субура до Квиринал не беше неприятна. Излязоха на Вик ад Малум Пуникум — улицата, която водеше към храма на Квирин на Алта Семита. Там, в уютното светилище на Квирин растеше известната финикийска ябълка, засадена от Сципион Африкански след победата му над Картаген. До нея се извисяваха и две вековни миртови дървета: едното символ на патрициите, другото — на плебеите. Но след Съюзническата война патрицианското дърво бе започнало да съхне и вече само плебейското цъфтеше. Говореше се, че това предсказва близкия край на патрицианското съсловие, затова Цезар не се радваше при тъжната гледка на изсъхващото дърво. Защо никой не се беше сетил да засади ново патрицианско дърво?

Стоте таланта, които Сула бе позволил на Юлия да запази от състоянието на покойния си съпруг, й бяха осигурили удобно жилище на една алея, свързваща Алта Семита със Сервиевата стена. Къщата беше достатъчно просторна. При това беше наскоро строена; Юлия разполагаше с достатъчно доходи, за да храни прислугата си и да си осигурява всички необходими удобства. Можеше дори да се грижи за снаха си Муция Терция. Малка утеха за Цезар и Аврелия, които искрено скърбяха за преживените от нея трагедии.

Юлия наближаваше петдесетте, но годините с нищо не я бяха променили. Откакто се беше преместила на Квиринала, тя бе престанала да седи по цял ден пред стана и вретеното, ами се занимаваше с добри дела. Макар че кварталът не беше бедняшки, а и не беше пренаселен, за разлика от много други, Юлия все намираше някое нещастно семейство, което се нуждаеше от помощ — дали защото главата на семейството прекаляваше с виното, или защото някой беше болен. Ако Юлия беше самонадеяна и нетактична като много свои посестрими, може би съседите й щяха да я отбягват, но тя знаеше как да се държи с хората; така че, ако възникнеше проблем, цял Квиринал знаеше кой може да го разреши.

Този ден обаче не се очакваха добри дела. Юлия и Муция Терция чакаха с напрежение някакво събитие.

— Получих писмо от Сула — обясни Муция Терция. — Съобщава ми, че трябва да се омъжа повторно.

— Но това противоречи на неговия собствен закон. Нали вдовиците на проскрибираните не могат да се омъжват повторно! — възмути се Аврелия.

— Когато човек прокарва законите си, майко, не му е трудно сам да ги нарушава — възрази Цезар. — Измисля се благоприличен повод и се въвежда изключение, това е.

— И за кого трябва да се омъжиш? — попита Аврелия.

— Точно това е въпросът — свъси се Юлия. — Още не е казал на бедното момиче. От писмото му дори не се разбира дали има предвид конкретен човек, или иска от Муция сама да си търси годеник.

— Може ли да видя? — протегна ръка към писмото Цезар. Прочете за секунди съобщението и върна свитъка на Муция. — С нищо не издава истинските си намерения, нали. Просто ти заповядва пак да се омъжиш.

— Но аз не искам да се омъжвам!

Настъпи мълчание, което Цезар наруши:

— Пиши на Сула и му го кажи направо. Бъди любезна, но твърда. И виж как ще реагира. Така ще разбереш повече.

Муция потръпна от страх.

— Не мога да го направя.

— Можеш и добре го знаеш. Сула уважава хората, които му се противопоставят.

— Мъжете, може би, но не и вдовицата на един Гай Марий.

— Какво искате от мен да направя? — обърна се Цезар към леля си Юлия.

— Нямам представа — призна тя. — Просто ти си единственият мъж в семейството, затова реших да те уведомя.

— Ти наистина ли не искаш да се омъжваш? — попита той Муция.

— Повярвай ми, Цезаре, не искам.

— Тогава аз като глава на семейството ще пиша на Сула.

В този момент старият иконом Строфант нахълта в стаята.

— Господарке, имаш гостенин — съобщи той на Юлия.

— Кажи му, че не съм добре.

— Той изрично настоя да се срещне с господарката Муция.

— И кой е той? — попита Цезар.

— Гней Помпей Велики.

Младежът сведе тъжно очи.

— Годеникът, предполагам!

— Но аз никога през живота си не съм се срещала с Помпей! — уплаши се Муция Терция.

— И аз не съм — утеши я Цезар. Юлия се обърна пак към него.

— Какво ще правим?

— О, ще се запознаем, лельо Юлия. — Той кимна на стареца. — Покани го.

Икономът се върна в атрия, където лъхащият на розово масло посетител нетърпеливо чакаше.

— Последвай ме, Гней Помпей — подкани го с хрипливия си глас Строфант.

Откакто бе минала сватбата на Сула, Помпей бе стоял като на тръни да научи коя ли е мистериозната булка, която диктаторът му е намерил. Когато се разбра, че Сула се е завърнал от морския бряг, той очакваше да бъде веднага привикан в дома му. Но никой не се обади. Най-накрая нетърпеливият младеж сам отиде да навести Сула и да разбере какво е решил.

— По кой въпрос? — попита Сула най-невинно.

— Много добре знаеш! — изнервяше се Помпей. — Каза ми, че имаш предвид някоя нова булка за мен!

— Обещах, наистина обещах! — смееше се старецът. — Леле-леле, що за нетърпеливци са тия младежи!

— И ще ми кажеш ли най-сетне, злоради мъчителю?

— Сдържай си приказките, Велики! Не смей да наричаш така диктатора!

— Коя е тя?

Сула се предаде.

— Вдовицата на Марий Младши, Муция Терция. Дъщеря на Сцевола Понтифекс Максимус и на Лициния, сестрата на Крас Оратор. Кръвта във вените й е наследство много повече на Муциите, защото двамата й дядовци всъщност са били кръвни братя, но единият бил осиновен от фамилията на Лициний Красите. Разбира се, Муция е близка роднина на Сцевола Авгур и неговите две дъщери — Муция Прима и Муция Секунда, откъдето и прякорът й Муция Терция, нищо че между нея и лелите й има петдесет години разлика. Разбира се, майката на Муция Терция е още жива. Сцевола се разведе приживе с нея заради изневярата й с Метел Непот, за когото тя по-късно се омъжи. Така че Муция Терция си има двама природени братя — Непот Младши и Целер. Тя има изключителни роднински връзки, Велики, не мислиш ли? Твърде прекрасни роднински връзки, за да я обречем на вечно вдовство заради проскрибирания й съпруг! Моят мил приятел Прасчо, който й се пада нещо като братовчед, отдавна повдига въпроса пред мен. — Той се облегна назад. — Е, Велики, устройва ли те?

— Дали ме устройва? — зяпна го Помпей. — Разбира се!

— Чудесно тогава. — Купищата книжа на писалището сякаш насила привличаха вниманието му; Сула сведе глава, за да прочете някои документи. След малко вдигна глава и учудено погледна младежа. — Писах й, че трябва да се омъжи повторно, затова, Помпей, няма никакви пречки. Сега би ли ме оставил да работя? Само не забравяй да ме поканиш на сватбата си.

Помпей хукна към къщи, за да се изкъпе и преоблече, докато робите тичаха из града, за да научат къде пребивава въпросната Муция Терция. Облякъл ослепително бяла тога, младежът заприпка като младо жребче към дома на Юлия, оставайки след себе си аромат на розово масло. Дъщеря на Сцевола! Племенница на Крас Оратор! Роднина на най-знатните сред Цецилий Метелите! Това означаващи, че ще му роди синове, които ще имат роднински връзки с всички управляващи фамилии едновременно! О, изобщо не го тревожеше това, че Муция е вдовица на младия Марий! Не го интересуваше, дори да беше грозна като някоя сибилянка!

Грозна ли? Тя направо беше красива. Червенокоса, със зелени очи, които се открояваха върху гладката й бяла кожа. И какви очи само! Помпей никога не беше виждал като нейните! Той усети, че се влюбва до уши, без дори да са си разменили и една приказка.

Ето защо почти не забеляза останалите в стаята, дори и след като им беше представен. Веднага издърпа някакъв стол и седна до Муция Терция, за да я хвана за треперещата й ръка.

— Сула казва, че си щяла да се омъжиш за мен — усмихна й се Помпей.

— За пръв път чувам такова нещо — отговори Муция, която усещаше как антипатията й към натрапника започва да изчезва. Той като че ли наистина бе радостен да се запознае с нея, при това беше доста привлекателен.

— Ех, такъв си е Сула — въздъхна той, но не толкова заради Сула, колкото от приятни предчувствия. — Но ще трябва да признаеш, че винаги знае как да помогне на всички край себе си.

— Естествено, че ти така ще мислиш — сряза го Юлия.

— От какво се оплакваш? Не се показа толкова жесток към теб, колкото към останалите вдовици на проскрибирани — нетактично й напомни Помпей, който до такава степен беше увлечен от новата си любов, че не се слушаше какви ги говори.

Юлия искаше да му напомни, че Сула е отговорен за смъртта на единственото й дете, но навреме се усети и замълча; този глупав многознайко се славеше като едно от най-близките протежета на Сула.

А Цезар, който беше седнал в ъгъла, използваше възможността да разгледа Гней Помпей отблизо. От пръв поглед си личеше, че не е истински римлянин: чипият нос, широкото лице, трапчинката на брадичката — всичко това издаваше далечния му галски произход на чистокръвен пиценец. А по приказките му още по-добре се усещаше, че не е расъл в Рим: такива откровени изказвания прилягаха повече на селяците от дълбоката провинция. „Малкият Касапин“. Прилягаше му.

— Какво ти е мнението за него? — попита Аврелия сина си, докато двамата се бореха с обедната жега по пътя за дома.

— По-важно е да попитаме Муция какво мисли за него.

— О, тя го хареса, при това много. Във всеки случай много повече, отколкото харесваше навремето Марий.

— Нищо чудно, майко.

— Така е.

— Леля Юлия ще остане съвсем сама, ако и Муция си отиде.

— Да. Но така ще й остане още повече време за работа.

— Жалко, че няма внуци.

— За което вината е единствено на малкия Марий! — ядоса се Аврелия.

Вече бяха стигнали Вик Патриций, когато Цезар взе отново думата:

— Майко, трябва да се върна във Витиния.

— Във Витиния? Сине, не е много разумно!

— Знам, но съм дал дума на царя.

— Сула не беше ли разпоредил, че всеки сенатор трябва да иска разрешение, преди да напусне Италия?

— Така е.

— Толкова по-добре — зарадва се майка му. — Ако сам се обърнеш с подобна молба към Сената, никой няма да те заподозре, че наистина ще рискуваш да отидеш при Никомед. Този път, освен Бургунд ще вземеш и Евтих.

— Евтих? — Синът й я погледна учудено. — Но той е твой слуга! Няма да се справиш без него. Пък и защо ми е?

— Ще се справя и без него. Той е от Витиния, сине. Ще обясниш, че робът ти, който е вече свободен човек, но все още работи за теб, има да наглежда някакви свои дела във Витиния, и ти като истински патрон ще заминеш да му помагаш.

Цезар прихна.

— Сула е съвършено прав! Трябвало е да се родиш мъж. Типичен римлянин! И си толкова находчива. Вместо да ги лъжа, че отивам в Гърция, а те да научат от клюките, че съм се отбил във Витиния, направо да им заявя, че заминавам за Никомидия. Вече съм установил за себе си, че лъжите рано или късно се разкриват. — Но изведнъж му мина друга мисъл. — Не мислиш ли, че Помпей беше доста нетактичен? Идеше ми да го ударя след онова, което каза на бедната леля Юлия! Какъв простак…

— При това не се вълнува как изглежда в очите на другите — съгласи се Аврелия.

— Радвам се, че имах случай да го опозная — каза Цезар. — Той ми доказа, че петното, което получих, може да е и за добро.

— Какво имаш предвид?

— Досега не се е намерил случай, когато Помпей да бъде поставен на мястото му. Той се смята за неуязвим, но има една малка подробност, която ще му докаже противното. Обстоятелствата така се наредиха около него, че той е придобил самочувствие, каквото никой друг не притежава. Каквото е поискал досега, било му е давано. Дори съпруга, каквато далеч не заслужава. Затова Помпей вече е свикнал да мисли, че цял живот ще бъде все така. Но, разбира се, греши. Един ден всичко ще се обърне срещу него. И той няма да понесе подобен урок. Докато аз поне си научих урока и ще бъда по-внимателен.

— Мислиш ли наистина, че Помпей не заслужава Муция?

— Нима ти не си това мнение? — учуди се Цезар.

— Не, не съм. Това, че е от знатно потекло, няма никакво значение. Вече е била омъжена за младия Марий, при това баща й съвсем съзнателно я е дал за снаха на едно абсолютно нищожество, каквото беше Гай Марий. Сула никога няма да забрави подобна подробност. И никога няма да я прости. Той е заслепил лековерния младеж с благородния произход на Муция, но е пропуснал да му обясни истинските причини да му предложи точно нея.

— Хитрец!

— Сула е лисица като всички червенокоси мъже от времето на Одисей!

— Тогава още по-добре, че заминавам.

— И няма да се върнеш, преди Сула да е слязъл от власт?

— Точно така. Той самият обещава да се оттегли. След като проведе следващите консулски избори — може би след единайсет месеца, ако удържи на обещанието изборите да се провеждат през лятото. Догодина консули ще бъдат Сервилий Вация и Апий Клавдий. Но кого има предвид за следващата година, не знам. Вероятно Катул.

— А Сула дали ще бъде в безопасност, ако слезе доброволно от власт?

— Напълно — каза Цезар.

4

От октомври 80 г. пр.Хр. до май 79 г.пр.Хр.

— Налага се да заминеш за Испания — каза Сула на Метел Пий. — Има опасност Квинт Серторий да овладее целия полуостров.

Метел Пий погледна началника си с известно недоверие и дори укор.

— Няма как! — опита се той да му възрази. — Той може да има п-приятели сред лузитаните и позициите му на запад от Бетис са силни, но т-т-ти разполагаш с добри управители и в двете испански провинции.

— Наистина ли са толкова добри? — изгледа го накриво диктаторът. — И да са били, вече не са! Току-що научих, че Серторий е насякъл на парчета Луций Фуфидий, след като глупакът се е хванал на въдицата му и е дал генерално сражение. Четири легиона! С четири легиона Фуфидий не е могъл да надвие седем хиляди нещастници, от които две трети дори не са били римляни!

— Т-т-той, разбира се, си доведе римляните миналата година от Мавритания — кимна Метел Пий. — Но нима останалите са били лузитани?

— Да, най-обикновени диваци, Прасчо! Диваци, които не струват и колкото гвоздеите на един римски ботуш! Но се оказва, че са достатъчно способни да победят Фуфидий.

— Пфу, лоша работа.

Кой знае защо, Сула много се зарадва на последната реплика на Метел Пий и неудържимо се засмя. Мина известно време, преди да се овладее и да си върне сериозното изражение.

— Виж, Прасчо, познавам добре Квинт Серторий. И ти го познаваш! Ако Карбон бе успял да го задържи в Италия, може би нямаше да спечеля битката при Колинската порта, може би изобщо нямаше да се стигне до нея. Серторий е, ако не друго, то поне равен на Гай Марий, а Испания му е позната. Когато миналата година Луск успя да го изтика от Испания, вече се радвах как този жалък изменник ще завърши като наемник на мавританския цар и повече няма да ни създава главоболия. Но не трябваше да го отписвам толкова бързо. Серторий най-напред превзе град Тингис за сметка на цар Аскал, след това уби нашия Пакциан и му наследи римските войници. Сега се е върнал обратно в Далечна Испания и се е заел да направи от лузитанските диваци легионери по римски образец. Най-добре ще е ти да поемеш управлението на Далечна Испания, при това още от Нова година, няма да чакаме до пролетта. — Сула взе някакъв свитък от масата и победоносно го размаха пред очите на Метел. — Ще разполагаш с осем легиона! Така ще ме отървеш от бремето да търся земя и за тях. А ако заминеш в края на декември, ще можеш да отплаваш директно за Гадес.

— Това се казва бойна задача — зарадва се върховният понтифекс, на когото идеята да прекара известно време далеч от Рим му се струваше привлекателна — дори ако за целта трябваше да се бие срещу Серторий. Стига толкова религиозни церемонии, стига толкова безсънни нощи, прекарани в страх ще успее ли да изчете молитвите без грешка. Метел Пий отсега предусещаше как със самото си заминаване от Рим ще забрави всякакво заекване — вече се беше случвало неведнъж. Но сега той се сети за нещо друго.

— А кого ще пратиш да управлява Близка Испания?

— Марк Домиций Калвин, мисля.

— Няма ли да е Курион? Той е д-д-добър пълководец.

— Него ще изпратя в Африка. Калвин ще ти осигури по-добра тилова подкрепа. Курион е склонен да разсъждава самостоятелно — каза Сула.

— Разбирам какво имаш предвид.

— Калвин ще получи отделни шест легиона. Така двамата ще разполагате общо с четиринайсет! Надявам се, че са достатъчно, за да укротите Серторий!

— Разбира се! — увери го Прасчо. — Няма от к-к-какво да се страхуваш, Луций Корнелий! Испания е в б-безопасност.

Сула пак се засмя.

— Какво ме засяга мен това? Да си призная, Прасчо мили, изобщо не знам защо се вълнувам от Испания! Знам само, че докато се върнеш обратно, аз няма да съм между живите.

Метел Пий вдигна ръце.

— Глупости! Та ти си още млад.

— Беше ми предсказано, че ще умра насред славата и могъществото си — равнодушно изрече диктаторът. — Ще сляза от власт идния квинктил, Пий, и ще се оттегля в Мизен за последната голяма веселба, която ще организирам през живота си. Веселбата няма да е кой знае колко дълга, но смятам да й се отдам изцяло!

— Предсказанията не подхождат на римляни! — смъмри го Метел Пий. — И двамата знаем, че повечето гадатели лъжат.

— Не и този — не се съгласи Сула. — Той беше халдеец, при това гледаше на самия цар на партите.

Метел Пий сметна за по-разумно да не продължава спора; по-добре да насочи вниманието си към войната в Испания.

Което беше истина, Сула все повече ограничаваше дейността си. Беше приключил със законодателството, а новата конституция изглеждаше достатъчно добре защитена, за да оцелее и след слизането му от власт; дори разпределянето на земя между ветераните му беше стигнало до етап, при който той можеше спокойно да се оттегли и да прехвърли задачите на други. Най-накрая и Волатера беше превзета. Само Нола, най-старият и най-заклетият враг на Рим сред всички градове на Италия, още се държеше.

Сула беше направил всичко, което беше по силите му. Сенатът пазеше послушание, народните събрания бяха лишени от власт, народните трибуни бяха превърнати в обикновени чиновници, съдилищата бяха достатъчно защитени от обществен натиск, а бъдещите провинциални управители — ограничени от куп забрани. Хазната беше пълна, чилийците се оказваха принудени по необходимост да спазят правилата на счетоводството. Ако за конническото съсловие хиляда и шестстотинте жертви на суланските проскрибции не изглеждаха достатъчно предупреждение, Сула допълнително ги наказваше с отнемането на обществените им привилегии, а накрая за отмъщение обяви, че всички римски граждани, осъдени на изгнание от съдилища с конически състав, могат да се завърнат у дома.

Разбира се, Сула беше дал израз и на личните си пристрастия. Жените бяха особено недоволни от възстановяването на стария закон, според който жена, уличена в изневяра, няма право да се омъжи втори път след развода. Хазартът (към който Сула изпитваше лично отвращение) беше забранен, освен при залаганията на боксови срещи или на атлетически надбягвания: не за друго, а защото нито боксът, нито бягането привличаха голям интерес. Но най-голяма жертва стана държавният служител, когото той винаги беше презирал заради липсата му на чувство за организация, мързела му и продажността му. Затова диктаторът се погрижи да създаде правилник, който да обхваща всяка подробност от живота и работата на римските секретари, писари, деловодители, счетоводители, глашатаи, ликтори, вестоносци, калатори (помощници на жреческите колегии), номенклатори (под това наименование действаха специални служители, които напомняха на другите служители имената на гражданите), както и всички останали държавни; служители, които не изпълняваха конкретни функции и бяха наричани с общия термин „апаритори“. За в бъдеще никой държавен служител от изброените категории нямаше да знае предварително под чие началство ще служи при назначаването на новите магистрати; а и никой магистрат нямаше повече право поименно да си избира служители. Жребият се теглеше три години предварително и никоя група от служители нямаше да работи повече от въпросните три години за една и съща магистратура.

Сула измисли и нов начин да дразни сенаторите, като допълнение към вече издадената забрана да се вдига шум в залата и пренареждането на списъка за изказване. Според новия закон, който той записа на таблиците, сериозно се застрашаваха доходите на изпадащите в нужда сенатори, понеже се ограничаваха сумите, които делегации от провинциите можеха да похарчат, докато поднасят хвалебствия към бившите си управители в Рим: другояче казано, подобни делегации от провинцията нямаха повече възможност да използват случая, за да подкупват обеднели сенатори.

Сула беше прокарал пълна законодателна програма, която покриваше всички аспекти на римския публичен живот, а дори и много въпроси, които доскоро се смятаха за спадащи изключително към частната сфера. Всеки знаеше точните рамки на личното си състояние: колко има право да харчи, колко има право да получава от собствеността си, колко трябва да даде на хазната, за кого може да се ожени, от какъв съд може да бъде съден и за какво. И цялата тази огромна дейност беше плод, както изглеждаше, на един-единствен човек. Конническото съсловие беше отстранено от властта, затова пък героите от войните се радваха на немислими доскоро почести. Плебейското събрание и народните трибуни отстъпваха, но Сенатът настъпваше. Онези, които бяха близки с проскрибираните, бяха подложени на административен натиск, но хора като Помпей Велики се издигаха. Адвокатите, които досега се бяха справяли блестящо пред народното събрание (като Квинт Хортензий), трябваше да преотстъпят лаврите си на колегите, които по-добре се изявяваха в класическите съдилища (като Цицерон).

— Нищо чудно цял Рим да недоволства, но досега не съм чул нито един глас да се възпротиви — разсъждаваше новият консул Апий Клавдий Пулхер, докато двамата с колегата му Публий Сервилий Вация чакаха тържественото новогодишно заседание на Сената.

— Просто законите на Сула са в огромната си част практични и благоразумни. Той се оказа същинско чудо! — отговори Вация.

Апий Клавдий кимна в съгласие. Вация знаеше истинската причина за подобна апатия: колегата му не беше добре със здравето след завръщането си от безплодната обсада на Нола, която ръководеше вече десета година. Клавдий Пулхер беше на всичко отгоре вдовец с шест деца на главата, които всички се славеха като твърде невъзпитани, склонни да разрешават личните си проблеми в смъртоносни побоища из улиците на града.

Вация изпитваше известно съчувствие към него, затова го потупа по рамото.

— Хайде, Апий Клавдий, погледни с по-голяма увереност в бъдещето! Знам, че пътят беше дълъг и труден, но ти вече достигна върха!

— Няма да съм го достигнал, преди да възстановя отнетите богатства на семейството — възрази мрачно Клавдий Пулхер. — Тази гад Филип ми отне всичко и го предаде на Цина и Карбон… А Сула още нищо не ми е върнал.

— Трябваше да му напомниш. Знаеш, че е затрупан с работа. Защо не участва в търговете с имотите на проскрибираните?

— Ако си спомняш, стоях пред Нола.

— Догодина ще те пратят да управляваш някоя провинция, така ще си върнеш всичко изгубено.

— Ако здравето ми позволи.

— О, Апий Клавдий! Стига толкова мрачни мисли! Ще оцелееш!

— Не мога да съм сигурен — отговори той. — Като си знам късмета, сигурно ще ме пратят в Далечна Испания да сменя Пий.

— Няма, няма, обещавам ти — увери го Вация. — Ако не смееш сам да се обърнеш към Луций Корнелий, аз ще поговоря с него! И ще го помоля да ти даде Македония. Тя винаги ще донесе няколко торби със злато и ще ти осигури сключването на важни държавни поръчки. Да не говорим, че можеш да продадеш гражданство на някои богати гърци.

— Не знаех, че има и богати гърци — призна си Апий Клавдий.

— Навсякъде има богати хора, дори в най-бедните страни. Има хора, които са способни да трупат пари, където и да живеят. Дори гърците, въпреки политическия си идеализъм, не успяха да премахнат богаташите от родината си. Богаташът би си проправил път навсякъде, дори в републиката на Платон!

— Имаш предвид хора като Крас.

— Чудесен пример! Всеки друг на негово място би се скрил в миша дупка след онзи конфликт със Сула, но не и нашият Крас!

Намираха се в Курия Хостилия, където по изключение Сенатът щеше да проведе първото си заседание за годината. Обикновено новогодишното заседание се свикваше в храма на Юпитер Оптимус Максимус, но той още не беше ремонтиран, а големият брой на сенаторите не позволяваше да се съберат в светилищата на Юпитер Статор или Кастор и Полукс. В крайна сметка след заседанието сенаторите трябваше да се излегнат удобно на кушетки, за да отпразнуват Новата година с обилен обяд…

— Шшт! — прекъсна колегата си Клавдий. — Сула ще говори.

— Е, назначени отци — започна своята поредна реч диктаторът в очевидно добро настроение, — в основни линии цялата работа вече е свършена. Както възнамерявах от самото начало, постарах се да вдигна Рим на крака и да прокарам нови закони, които да защитят старите традиции и обичаи. И успях. Но ще продължа да изпълнявам диктаторската длъжност до месец квинктил, когато ще проведа изборите за магистрати за следващата година. Това вече всички знаете. Надявам се обаче, не смятате, че човек, натоварен с толкова власт, ще се прояви като глупак, ако доброволно отстъпи управлението. Затова и ви напомням, че ще се откажа от диктатурата едва след изборите през квинктил. Това означава, че магистратите, които ще управляват следващата година, ще бъдат последните, които лично ще избера. За в бъдеще всички избори ще бъдат свободни и отворени за желаещите кандидати. Има мнозина, които бяха недоволни от правото на диктатора да назначава магистрати, допускайки до кандидатските списъци само толкова желаещи, колкото места има за попълване. Но както неведнъж съм повтарял, диктаторът има нужда да работи с хора, които са готови да му осигурят пълна подкрепа. На гласоподавателите не може да се разчита непременно да изберат най-достойните, не е сигурно дори дали ще уважат онези, които по традиция отговарят на условията и са доказали с опита и личните си добродетели, че заслужават висши магистратури. Затова в качеството си на диктатор се постарах начело на държавното управление да застават хора, които едновременно се ползват с моето доверие и са доказали, че висшите длъжности им се полагат по право и по чест. Като например моя скъп приятел върховния понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий: той продължава да оправдава моето доверие и да се ползва с благоволението ми, затова сега с на път за Далечна Испания, където ще се разправи с изменника на родината Квинт Серторий.

— Като че ли повтаря едно и също — прецени с критичен тон Катул.

— Защото няма какво да каже — отговори му Хортензий.

— Освен че ще слезе от властта през квинктил.

— И аз започвам вече да го вярвам.

Но още същото това новогодишно празненство, което започваше толкова обещаващо, щеше да завърши с пристигането на лоши новини от Александрия.

Часът на Птолемей Александър Млади беше ударил й началото на току-що изминалата година — втората от властването на Сула. От Александрия бе дошла вестта, че цар Птолемей Сотер Нахутеното зърно умрял, с което владенията му преминали в ръцете на дъщеря му Вереника. Макар че по наследство короната й принадлежала, според египетските закони тя нямала право да управлява сама. Затова делегацията от Александрия съвсем почтително се бе допитала до Луций Корнелий Сула, дали не би бил така добър да дари Египет с достоен владетел в лицето на Птолемей Александър Млади?

— А какво ще стане, ако ви откажа? — беше попитал той.

— Тогава Египет ще стане владение на царете Митридат и Тигран — беше му отговорил водачът на делегацията. — Престолът трябва да се заеме от представител на династията на Птолемеите. Ако Птолемей Александър не бъде провъзгласен за фараон, ще трябва да се обърнем към Митридат и Тигран, за да ни пратят по-възрастния от двамата незаконородени принцове — Птолемей Филаделф, когото наричат също така Авлет заради гръмовния му глас.

— Разбирам, че един незаконороден наследник на престола може да бъде обявен за цар по елинистическите закони, но дали същият би могъл да се смята за законен фараон? — бе попитал Сула, който бе отделил известно време да се запознае с египетските монархически проблеми.

— Ако беше син на жена от простолюдието, със сигурност не — бяха му отговорили александрийци. — Но Авлет и по-малкият му брат са синове на Птолемей Сотер и принцеса Арсиноя, царската наложница, която беше най-голямата законородена дъщеря на царя на Набатея. Отдавна имаме обичай по-нископоставените владетели на Арабия и Палестина да пращат големите си дъщери като наложници на фараона на Египет, защото подобна връзка е доста по-почтена, отколкото официалното сключване на брак между фараона и неотговарящи на ранга му княжески династии. Бащите на наложниците също имат интерес от подобни връзки, защото получават гаранции от египетска страна, че ще могат спокойно да търгуват из Арабския залив (Червено море) и с народите оттатък пустинята.

— Значи твърдите, че и Александрия, и Египет биха приели някой от незаконородените египетски принцове да стане фараон при условие, че майка му е с царствен произход?

— В случай, че не успеем да поставим на престола Птолемей Александър, това е неизбежно, Луций Корнелий.

— Но те са марионетки на Митридат и Тигран — бе рекъл замислено Сула.

— След като и двамата са женени за дъщери на Митридат, това е неизбежно. Тигран е разпрострял владенията си в непосредствена близост с границите на Египет, затова не можем да искаме от нашите принцове да се разведат с понтийските си съпруги. От името на Митридат Тигран спокойно би ни нападнал, а ние не сме достатъчно подготвени за война с такъв могъщ противник. Освен това и двете снахи имат достатъчно птолемейска кръв в жилите си, затова не бихме намерили по-добри кандидатки за египетски царици. Освен ако — хитро бе добавил египетският парламентьор, — дъщерята на Птолемей Сотер от неговата друга наложница, дъщерята на царя на Идумея, не порасне достатъчно, за да се омъжи за Авлет. Тя е наполовина птолемейка и струва повече от понтийските принцеси.

Сула рязко бе заявил:

— Оставете всичко на мен, аз ще уредя въпроса. Няма да позволим на Армения и Понт да решават съдбата на Египет!

Самият той отдавна бе намерил разрешение на въпроса, затова незабавно се бе насочил към богаташката вила на Пинцийския хълм, където живееше Птолемей Александър.

— Нахутеното зърно е мъртъв? — беше се зарадвал Птолемей Александър.

— Мъртъв и погребан. Царица Вереника управлява сама.

— Значи трябва да вървя! Трябва да тръгвам веднага! Няма време за губене!

— Ще тръгнеш, когато аз реша, нито миг по-рано — грубо го беше срязал Сула. — Седни, царю, и ме изслушай.

Негово величество беше седнал. Безкрайните му воали му придаваха вид на парцалена топка, очите му гледаха доста смутено изпод стибия, с който рисуваше не само веждите, но и скулите си — това беше желанието на Птолемей, да заприлича на жива погребална маска с изрисуваните всевиждащи очи на Озирис. Египтянинът беше боядисал в черно и клепачите си, а над клепачите беше се боядисал с бяло, така че на Сула му беше невъзможно да проникне в погледа на човека Птолемей Александър — той имаше пред себе си само някакво анонимно изображение на египетски владетел. Подобен грим, бе разсъждавал неведнъж диктаторът, имаше подчертано зловещ ефект — навярно това беше и целта.

— Не можеш да говориш на един цар като на свой подчинен — беше се възпротивил Птолемей Александър.

— Няма нито един цар на света, който да не ми е подчинен — бе му отвърнал с презрение Сула. — Аз управлявам Рим! А това ме превръща в най-великия владетел между водите на Океана и Инд. Затова ще ме изслушаш, царю, и няма да ме прекъсваш! Можеш да отидеш в Александрия и да заемеш престола. Но само при определени условия. Разбираш ли ме?

— Какви условия?

— Да си напишеш завещанието и да го оставиш на съхранение при колегията на весталките, тук, в Рим. Завещанието трябва да бъде съвсем просто. В случай, че умреш без законен наследник, ще завещаеш цялото си царство на Рим.

Птолемей Александър беше ахнал при това предложение.

— Не мога да го направя!

— Можеш да направиш всичко, което поискам от теб. Ако държиш да царуваш в Александрия… Това е цената, която искам от теб. Египет трябва да мине под римско управление, ако не се сдобиеш със законен наследник.

Очите на египтянина се бяха завъртели наляво-надясно иззад изрисуваните клепачи, плътно начервените му устни се бяха раздвижили нервно, сякаш спореха една с друга как да отговорят на римлянина. Кой знае защо, Сула се беше сетил за Луций Марций Филип.

— Добре, съгласен съм на тази цена — беше вдигнал рамене Птолемей Александър. — За разлика от останалите египтяни аз не вярвам в задгробния живот, така че не ме вълнува какво ще стане след смъртта ми.

— Прекрасен довод! — беше го похвалил Сула. — Доведох секретаря си, за да подпишеш документа още сега. Разбира се, ще използваш всички царски печати и ще се подпишеш с личния си картуш. Не искам да се разправям с александрийци след смъртта ти. — Той беше плеснал с ръце и заповядал на египетските слуги да извикат личния секретар на царя. — Всъщност има и още едно условие.

— Какво? — отчаяно бе попитал царят.

— Мисля, че притежаваш две хиляди златни таланта, депозирани в една банка в Тир. Там те стоят още от времето на баба ти Клеопатра. Митридат успя да докопа парите, които беше оставила на остров Кос, но не и това, което е било скрито в Тир. А цар Тигран все още не е успял да покори финикийските градове. Достатъчно проблеми му създават евреите. Ще оставиш тези две хиляди таланта злато на Рим.

Един поглед и царят се бе убедил, че няма място за спорове; пак беше вдигнал рамене и бе кимнал в съгласие.

Секретарят Флоскул бе дошъл, Птолемей Александър бе пратил робите си да донесат печатите и картуша, с което на бърза ръка завещанието беше изготвено и свидетелите се подписаха под него.

— Ще го внеса вместо теб — беше казал Сула на прощаване, — тъй като ти нямаш право да прекрачваш померия.

Два дни по-късно Птолемей Александър Млади бе заминал от Рим заедно с александрийската делегация и от Путеоли беше хванал кораб за Египет; по-удобно бе да се прекоси Средното море в тази му част, след което да се следва африканският бряг от Римска Африка през Киренайка до Александрия. Освен това самият египетски цар бе държал да не приближава гръцки, малоазийски и финикийски брегове, да не би агенти на Митридат или Тигран да го заловят.

Същата пролет в Рим бе дошло спешно съобщение от Александрия, в което римски агент (навярно търговец, служещ и на родината) съобщаваше за трагедията, сполетяла цар Птолемей Александър II. Като пристигнал след дългото пътешествие по море, царят се оженил за своята сестра и братовчедка едновременно Вереника. Осемнайсет дни царят си царувал мирно и тихо и прикривал нарастващата си ненавист към жена си. Но на деветнайсетия ден от царуването си рано сутринта Птолемей Александър навярно си казал, че като жена Вереника не представлява пълноценно човешко същество, и заповядал убийството на своята четиридесетгодишна жена, сестра, братовчедка и царица. Заедно със своя баща Нахутеното зърно Вереника обаче отдавна управлявала Египет, затова жителите на Александрия я обожавали. В по-късните часове на този деветнадесетия ден от царуването на Птолемей Александър II народът щурмувал двореца, извел насила царя и буквално го разкъсал на агората. Египет се оказал изведнъж без цар и без царица.

— Чудесно! — без възкликнал Сула, щом прочете докрай писмото на своя агент, и веднага беше пратил в Александрия римска Сенатска делегация начело с бившия цензор Марк Перперна. Делегацията трябваше да занесе последното завещание на цар Птолемей Александър II. По пътя обратно за дома римските сенатори имаха за задача да се отбият и в Тир, за да приберат двете хиляди таланта злато.

И от този пролетен ден до самата Нова година никой нищо не бе чул нито за делегацията, нито за съдбата на Египет. Докато не се прибра самият Марк Перперна.

— От самото начало бяхме преследвани от лош късмет — разказваше той на Сула. — При бреговете на Крит претърпяхме корабокрушение и ни плениха пирати — два месеца бяха нужни, за да съберат гръцките градове в Пелопонес достатъчно пари за откуп, накрая трябваше да продължим пътуването си към Кирена на запад и оттам покрай либийския бряг до Александрия.

— И как пътувахте? С пиратски кораб? — попита Сула, който съзнаваше колко сериозна е новината, но пак изгаряше от желание да се изсмее на глас; Перперна изглеждаше толкова състарен, толкова съсипан, толкова изплашен…

— Както правилно предположи, с пиратски кораб.

— И какво ви се случи, след като най-накрая пристигнахте в Александрия?

— Нищо добро, Луций Корнелий, нищо добро! — Перперна тежко въздъхна. — Заварихме александрийците в много по-добро положение, отколкото очаквахме. Бяха действали бързо и енергично. Знаели са много добре към кого да се обърнат, след като ликвидират Птолемей Александър.

— С каква цел да се обръщат и към кого?

— С цел да си приберат двете копеленца на Птолемей Сотер, Луций Корнелий. Веднага пратили просители при цар Тигран в Сирия да измолят освобождаването на двамата младежи едновременно: по-големият щял да управлява Египет, а по-малкият — Кипър.

— Умно, но не и неочаквано. Продължавай.

— Докато стигнем Александрия, цар Птолемей Авлет вече ни чакаше на престола, а жена му — дъщерята на цар Митридат — седеше до него под името Клеопатра Трифена. По-малкият брат, когото александрийци са свикнали вече да наричат Птолемей Кипърски, бил пратен да управлява Кипър в качеството на регент. Жена му — още една дъщеря на Митридат — била заминала с него.

— А тя как се казва?

— Митридатида Ниса.

— Цялата тази история е незаконна — навъси се Сула.

— Не и според александрийци!

— Продължавай, Перперна, продължавай! Стигаме вероятно до най-лошото.

— Е, разбира се, ние показахме завещанието и съобщихме на александрийци, че сме дошли в качеството си на официална римска делегация, за да осъществим анексирането на царство Египет към Римската империя и превръщането му в римска провинция.

— И те какво ти отговориха, Перперна?

— Изсмяха ни се, Луций Корнелий. Адвокатите им използваха няколко различни метода, за да ни убедят, че завещанието е нищожно, след което ни посочиха царя и царицата и ни уведомиха, че имат напълно законен наследник на египетския престол.

— Но те не са законни!

— Само според римските закони, говореха адвокатите, отричайки, че нашето право може да важи в Египет. Според египетското право, което според мен се състои най-вече от разпоредби, налагани според случая в една или друга ситуация, но все, с цел да защитят моментните интереси на александрийци, царят и царицата на Египет са напълно законни владетели.

— И вие какво направихте, Перперна?

— Какво можехме да направим, Луций Корнелий? В Александрия беше струпана войска! Можехме само да благодарим на родните си богове, че успяхме да се измъкнем живи и здрави от Египет.

— Много правилно — съгласи се Сула, който нямаше навика да се заяжда за дреболии, когато имаше да решава наистина важни въпроси. — И все пак факт е, че завещанието е напълно законно, следователно Египет по право принадлежи на Рим. — Диктаторът нервно барабанеше с пръсти по масата. — За нещастие Рим не може да реагира решително в този момент. Трябваше да пратя четиринадесет легиона в Испания, за да усмирят Квинт Серторий, а нямам никакво намерение да правя разходи по нова военна кампания. Не и докато Тигран си разиграва коня из Сирия, без да има кой да го спре… След като в момента партите се изтребват взаимно в гражданска война. Ти успя ли да запазиш завещанието?

— О, да, Луций Корнелий.

— Тогава още утре ще уведомя Сената какво се е случило и ще върна завещанието на весталките да го пазят до деня, в който Рим ще е в състояние да завладее Египет със сила. Мисля, че друг начин да встъпим във владение на нашето законно наследство няма.

— Египет е баснословно богата страна.

— Не ми казваш нищо ново, Перперна! Птолемеите са седнали на най-голямото гърне с жълтици на света, а земите им са едни от най-плодородните. — Сула си придаде изражение, с което сочеше, че разговорът е приключил, но накрая добави: — Предполагам, всичко това навежда на мисълта, че не си успял да прибереш златото на Птолемей от Тир?

— О, в това успяхме без особени затруднения, Луций Корнелий. Банкерите ни предадоха парите само срещу показване на завещанието. По пътя за Рим, както ти изрично ни беше заповядал.

Сула прихна да се смее.

— Добра работа си свършил, Перперна! Готов съм да ти простя юридическото поражение в Александрия! — Той стана и доволно потри ръце. — Сумата е добре дошла за хазната. Надявам се, че и Сенатът ще се съгласи. Излиза поне, че не сме си похарчили напразно парите за делегация.

Всички източни владетели създаваха усложнения — едно от наказанията, които Рим трябваше да търпи заради собствените си вътрешни неуредици. Необходимостта Сула да се завърне в родината не му беше позволила да сломи окончателно мощта на Митридат и Тигран. Той едва си беше тръгнал за Италия, когато Митридат поднови интригите си в Кападокия. Луций Лициний Мурена (управител по онова време и на Азия, и на Киликия) веднага бе започнал военни действия срещу понтийците — без знанието и позволението на Сула и в противоречие с договора от Дардан. На първо време Мурена се беше справил отлично, докато от самонадеяност не беше претърпял няколко злощастни поражения на понтийска земя. Сула се беше принудил да прати стария Авъл Габиний, за да заповяда на Мурена да се прибере обратно в границите на провинцията си. Имаше намерение да накаже Мурена заради безразсъдното му поведение, но тъкмо тогава възникна конфликтът с Помпей; затова на Мурена бе позволено да се прибере в Рим и дори да ознаменува триумф, за да постави Помпей на мястото му.

Междувременно Тигран беше използвал последните шест години, за да разшири арменското царство в южна и западна посока за сметка на царството на партите и на бързо разпадащото се царство Сирия. Беше се възползвал от ситуацията, когато научи, че старият партски цар Митрадат е твърде болен, за да се заеме с предвижданото нахлуване в Сирия, твърде болен дори да възпре нашествието на варварите масагети, които завзели северните и източните краища на собственото му царство, както и да попречи на един от синовете си, Готарзес, да узурпира властта във Вавилон.

Както самият Тигран беше предрекъл навремето, смъртта на Митрадат Партски доведе до война за партското наследство, усложнена до крайна степен от факта, че покойният владетел имаше три официални царици — двете бяха негови сестри, третата — дъщеря на самия Тигран на име Автома. Докато различните синове от различните жени на Митрадат воюваха за жалкото наследство, още една жизненоважна за царството сатрапия се отцепи — богатата област Елам, напоявана от водите на притоците на Тигър — Хоасп и Паситигър. Пристанищата на изток от делтата на Тигър и Ефрат, единствените в царството, които не се затлачваха с тиня, бяха изгубени, както и Суза, една от царските резиденции. Независимо от това, синовете на стария цар Митрадат продължаваха своята братоубийствена война.

Във войната се намеси и Тигран. Първият му ход (в годината, когато умря Гай Марий) бе да завладее едно след друго малките царства в пограничните земи между Сирия и Мала Азия — Софена, Гордиена, Адиабена и най-накрая — Осроена. След като се справи с четирите държавици, той можеше да се похвали, че владее всички земи на изток от Ефрат — от Томиза на север до Европа на юг; големите градове Амида, Едеса и Низиб бяха вече част от Армения, а това означаваше, че всички мита, които търговците плащаха по протежението на голямата река, отиваха за арменския цар. Но вместо да повери такъв печеливш занаят като събирането на мита на своите арменски сънародници, Тигран спечели на своя страна арабите-скинити, които контролираха неплодородните земи по средното течение на Тигър и Ефрат — на юг от Осроена. В замяна на митата, които те събираха за него, те му плащаха дан и от всички преминаващи през земите им кервани. Макар да бяха обикновени номади — бедуини, Тигран засели арабите-скинити в Едеса и Кара и им нареди да събират мита в пристанищата Самосата и Зевгма. Арабският цар (абгар — както го наричаха самите араби) се превърна в клиент на Тигран, а гръкоезичното население на всички градове, завзети от арменския владетел, бяха принудени да се преселят в онези краища на Армения, където досега никой не беше и чувал гръцка реч. Тигран искаше на всяка цена да се превърне в пълноценен елинистичен владетел — и какъв по-добър начин да елинизираш царството си от това да създадеш гръкоезични колонии в самото му сърце?

Като дете Тигран бе прекарал няколко години като заложник на партския цар и беше живял в Селевкида на Тигър, далеч от родната Армения. Когато баща му умря, той беше единственият жив негов наследник, но царят на партите бе поискал огромен откуп, за да освободи младия принц — няколко долини в най-плодородните краища на Армения, така наречената област Мидия Атропатена. Сега Тигран нахлу в Мидия Атропатена и си възвърна седемте долини заедно със залежите им от злато, лапис лазули и тюркоаз и тучните пасбища.

Все пак Тигран си даде сметка, че не му достигат бойни коне, за да увеличи тежката си конница. Арменската конница, така наречените катафракти, бяха облечени от главата до петите в дрехи от желязо, също както и конете, които съответно трябваше да носят огромна тежест. Подобни коне се отглеждаха единствено в областта Ниса, в същинска Мидия. Затова на следващата година Тигран нахлу в същинска Мидия и я присъедини към царството си. Екбатана, лятната царска резиденция на партските царе преди тях — на царете на Мидия и Персия, включително и Александър Македонски — беше изгорена из основи, а самият дворец беше плячкосан.

Три години бяха минали оттогава. Докато Сула бавно напредваше из Италия, Тигран обърна вниманието си на запад и премина Ефрат, за да нахлуе в Комагена. Без да срещне съпротива, той окупира цяла Северна Сирия между планините Аман и Ливан, включително богатия и цветущ град Антиохия, и долната част от долината на река Оронт. Дори част от Малка Киликия попадна под властта му — по източните брегове на залива Исик.

Сирия отдавна принадлежеше на елините, цялото й население говореше гръцки и беше под силното въздействие на гръцките традиции. Щом установи властта си над новите провинции, Тигран подкара жителите на цели градове и ги изпрати да живеят в новопостроената арменска столица Тигранокерта. Най-облагодетелствани бяха занаятчиите, от които никой нямаше право да остане в Сирия. Тигран имаше интерес да закриля новите гръкоезични имигранти от персийскоговорящото местно население, които бяха задължени под страх от смъртно наказание да се отнасят добре с новодошлите.

И докато Сула водеше своята законодателна кампания в качеството си на римски диктатор, Тигран официално си присвои титлата, за която отдавна копнееше — цар на царете. Сирийската царица Клеопатра Селена — най-малката сестра и бивша съпруга на египетския цар Птолемей Сотер, която бе управлявала Сирия чрез няколкото си съпрузи от династията на Селевкидите, беше отведена от Антиохия в някакво селце край Ефрат, където я принудиха да живее като обикновен човек. Мястото й в двореца се зае от сатрапа Магадат, който трябваше да управлява Сирия от името на царя на царете Тигран.

„Цар на царете“, горчиво размишляваше Сула. Нямаше начин някое източно деспотче да се сдобие с власт и да й обяви за цар на царете. Изглежда, дори двете копелета Птолемей Сотер, които сега уж управляваха Египет и Кипър заедно с понтийските си царици, се бяха обявили за царе на царете. Но завещанието на Птолемей Александър ІІ беше напълно законно; това той добре знаеше, защото лично бе свидетелствал как египтянинът подписа документа, рано или късно Египет щеше да принадлежи на Рим. Засега Птолемей Авлет щеше да бъде оставен да си носи короната; но не и да управлява на спокойствие, закани се Сула. Протежетата на Митридат не биваше да знаят миг покой. Римският Сенат щеше да праща послание след послание до Александрия с искане Птолемей Авлет да слезе от престола и да предаде Египет на законния му владетел — римския народ.

Колкото до самия Митридат Понтийски — той бил загубил някакви си двеста хиляди войници из мразовитите кавказки планини, — той трябваше да престане да напада Кападокия. След като прати жалба до Сула заради действията на Мурена, който бил плячкосал и опожарил четиристотин селища по течението на река Халида, Митридат отново бе завзел кападокийските брегове на същата тази река Халида. И за да убеди съседите, че агресията му е законна, той осигури нова жена на цар Ариобарзан, поредната от дъщерите си. Когато Сула научи, че момичето е само на четири години, той прати нов посланик до цар Митридат и му заповяда на всяка цена да освободи територията на Кападокия. Посланикът наскоро се беше завърнал е писмо от Митридат, който обещаваше да се изтегли; нещо повече, обещаваше да прати в Рим делегация, която да ратифицира официално договора от Дардан.

— Дано не си прави сметката делегацията му да пристигне след година-две — каза си Сула, докато мислено се прощаваше с досадните източни деспоти и търсеше жена си. Вече беше далеч от кабинета му и той, без да се усети, завърши разсъжденията си пред нея: — Защото ако такива са му плановете, няма да ме заварят… Да ги видим как ще се оправят сами със Сената!

— Какво каза, любов моя? — сепна се Валерия.

— Нищо. Дай целувка.

Целувките й бяха нежни, а самата Валерия Месала беше топъл и мил човек. На първо време поне Сула се радващ на четвъртия си брак. Но не го намираше за особено стимулиращ. Донякъде това се дължеше на старостта и болестта му, но също така на неспособността на всички римски аристократки да бъдат умели съблазнителки. Сула така и не можеше да срещне онази жажда за плътско изживяване, която търсеше у всеки свой партньор. Диктаторът все по-трудно извършваше своите подвизи, но за целта трябваше и отсрещната страна да го предизвиква! Как така жените можеха да се влюбят в някой мъж, но да не се отдадат изцяло на сексуалните му фантазии?

— Предполагам, че жените са просто пасивни получатели на нашата страст, Луций Корнелий — отговори на въпроса му Варон, станал неволен събеседник по тази деликатна тема. — Жените са създадени да приемат, да задържат, да съхраняват — това нещо, което тръгва от мъжкия пенис и излиза с раждането на бебето. А този, който съхранява, е по природа пасивен. Налага се да е пасивен! Същото е и с животните. Мъжкарят е активният участник в сношението, той е този, който търси да се отърве чрез контактите си с различни женски от това, което напира у него.

Беше дошъл да съобщи на Сула, че Помпей ще посети за кратко Рим; дали диктаторът би желал да разговаря с младия му приятел? Но вместо да уговори аудиенция за другаря си, сам Варон се оказа поканен на аудиенция.

Сула свъси почернените си вежди.

— Да не би да искаш да кажеш, Вароне, че всеки почтен съпруг трябва да се чифтоса с половината женски свят в града?

— Не, разбира се, че не! — уплаши се Варон. — Така и така, всички жени са пасивни, дали с една или с много, мъжът ще си остане незадоволен!

— Значи искаш да кажеш, че ако мъжът иска да задоволи в истинска степен своите плътски желания, той трябва да си потърси партньори сред собствения си пол? — попита го все така сериозен старецът.

— Ух! Ъх! Хм! Не, Луций Корнелий! Определено не.

— Тогава какво да прави един почтен съпруг?

— Аз изследвам нещата само от природната им страна, така че не съм достатъчно образован, за да говоря и поетичната! — промърмори Варон, който започваше да съжалява, че е посетил този толкова потаен и способен да плаши старец. Работата беше там, че от времето, когато Варон се бе заел да маже болното лице на Сула с мехлема, диктаторът до такава степен го беше обикнал, че започна да споделя с него всякакви свои тайни. А ако младият човек не се обадеше известно време, той му се сърдеше.

— Спокойно, Вароне, не виждаш ли, че се шегувам? — засмя се Сула.

— Човек никога не знае дали се шегуваш, или говориш сериозно, Луций Корнелий. — Варон се замисли как да съобщи за идването на Помпей.

— Дочувам — не се стърпя Сула, — че Варон Лукул е успял да се отърве от осиновената си сестра… Твоя братовчедка, предполагам.

— За Теренция ли говориш? — Лицето му грейна от радост. — О, да! Голям късмет!

— Не си спомням кога за последен път — усмихна се Сула, който започваше да изпитва слабост към клюките — богата жена е имала проблем да си намери съпруг.

— Въпросът не стои точно така. Човек винаги може да намери желаещ да се ожени за богата жена. Проблемът с Теренция, която е най-опърничавата жена в Рим, е, че открай време е отказвала да общува с който и да било кандидат, одобрен от роднините й.

Сула се ухили до уши.

— Искаш да кажеш, че е предпочитала да си стои у дома и да трови живота на Варон Лукул?

— Може би. Макар че доколкото знам, тя го харесва. Просто у нея нещо е сгрешено по природа — и как би могла тя да се промени, щом й е заложено по рождение?

— Какво се е случило тогава? Да не се е влюбила от пръв поглед?

— Не става дума за любов от пръв поглед. Връзката беше предложена от нашия искрен приятел и едновременно с това изпечен мошеник Тит Помпоний, който напоследък започна да се нарича Атик заради любовта си към Атина. По всяка вероятност двамата с Марк Тулий Цицерон са се познавали от много отдавна. А откакто ти, Луций Корнелий, уреди нещата тук в Рим, Атик придоби навика да се появява поне веднъж в годината в родния си град.

— Знам — кимна Сула, който нямаше нищо против финансовите операции на бившия си съсед, както нямаше нищо против тези на Крас. Нека Крас трупа пари, Сула се възмущаваше само от факта, че доскорошният му съюзник бе стигнал дотам с алчността си да злоупотребява с проскрибциите.

— Както и да е, славата на Цицерон като юрист все повече расте. Та с нея пораснали и амбициите му. Но кесията му е празна. Налагало се да си намери някоя богата наследница, макар да се очертавало тази наследница да е някоя от незабележителните момиченца, дъщеря на съмнителни римски новобогаташи. Но Атик му предложил Теренция. — Варон замълча и се вгледа в събеседника си. — Ти изобщо познаваш ли Марк Тулий Цицерон?

— Помня го доста добре от времето, когато беше момче. Покойният ми син, с когото бяха връстници, се беше сприятелил с него. По онова време на Цицерон се гледаше като на чудо. Но откакто синът ми умря, та чак до делото срещу Секст Росций, изобщо не съм го виждал, ако се изключи службата му като писар в щаба ми по време на Съюзническата война в Кампания. Никак не се е променил. Просто си е намерил своята естествена среда. И сега е все така педантичен, словоохотлив и надут, какъвто си го спомням и като малък. Забележи, че това са качества, подходящи за добрия адвокат! Но не мога да му отрека, че има изключителен вкус към изящната фраза, а пък и изобщо е доста интелигентен! Най-голямата му грешка е, че има общо с Гай Марий. И двамата са от Арпин.

Варон кимна в съгласие.

— Та Атик понатиснал Варон Лукул, който обещал да предаде Цицероновото предложение на Теренция. И за огромна негова изненада сестра му поискала да се запознае с Цицерон! Вече била слушала за забележителните му изяви в съда, затова казала на Варон Лукул, че е склонна да се омъжи за човек, който е способен да придобие слава. Цицерон, казала тя, може да се окаже подходящ.

— Колко е голяма зестрата й?

— Огромна! Двеста таланта.

— Следователно кандидати за ръката й винаги биха могли да се намерят и сред тях все ще има по-красив от Цицерон. Започвам да уважавам тази Теренция. Не са много жените в Рим, устояли на професионалните зестрогони.

— Теренция е грозна, намусена, свадлива и свидлива — рече Варон. — Вече е на двайсет и една, а още не е пожелала да се омъжи. Мен са ме учили, че момичетата трябва да слушат главата на семейството и да се омъжват, за когото им кажат, но не се е родил мъжът, който може да заповяда каквото и да е на Теренция.

— А бедният Варон Лукул е толкова мил човек. — На Сула ставаше все по-забавно.

— Именно.

— И така, Теренция се запознала с Цицерон?

— Да, запозна се. И се случи нещо, в което не можехме да повярваме — пожела да се омъжи за него.

— Късметлия е този Цицерон! Още един от любимците на съдбата! Парите й ще му дойдат доста добре.

— Ти така си мислиш — каза мрачно Варон. — Теренция сама изготви брачния договор и си запази пълен контрол върху зестрата. Съгласи се единствено, ако им се родят дъщери, да осигури тяхната зестра, както и да даде своя дял за кариерата на евентуалните си синове. Колкото до самия Цицерон, не е той човекът, който ще успее да измъкне нещо от Теренция!

— Как го намираш него като човек, Вароне?

— По-скоро свестен. Но мисля, че е слабохарактерен. И в същото време склонен да се главозамайва. Самочувствието му на интелектуален гений е непоносимо и той е твърдо убеден, че никой не може да се мери с него. Има големи амбиции. Мрази да му напомнят, че Гай Марий му е далечен роднина! Ако Теренция беше от онези незабележителни щерки на римските новобогаташи, Цицерон навярно не би я удостоил с поглед. Но майка й е патрицианка, пък и преди това е била омъжена за Квинт Фабий Максим, което означава, че Фабия — весталката се пада сестра по майка на Теренция. Затова тя е „добра партия“, ако разбираш какво имам предвид. — Той направи кисела гримаса. — Цицерон е като Икар, Луций Корнелий. Надява се да отлети до самото слънце — доста опасна задача, ако си човек без потекло и без сестерция.

— Изглежда, въздухът в Арпин доста спомага за изграждането на подобни характери — съгласи се Сула. — Рим може само да се радва, че поредното чудо от Арпин не притежава военен талант!

— Даже напротив, доколкото съм чувал.

— О, аз го знам от личен опит! Когато служеше под мое командване, бях го назначил за личен писар. Само при вида на оръжие пребледняваше. Но пък никога не съм имал по-добър секретар от него! Кога е сватбата?

— Във всеки случай не преди Варон Лукул и брат му да са организирали римските игри през септември — засмя се Варон. — В момента двамата ги занимава една-единствена мисъл: как да поставят най-зрелищните игри, които Рим е виждал през последните сто години!

— Жалко, че няма да съм в Рим, за да ги видя — рече Сула, но не изглеждаше твърде разочарован.

Настъпи кратко мълчание, което Варон използва.

— Луций Корнелий, чудя се дали знаеш, че Гней Помпей скоро ще намине към Рим? — подхвърли той. — Би желал да те навести, но си дава сметка колко си зает.

— Никога не съм чак толкова зает, че да не мога да посрещна Великия! — отвърна весело Сула и го стрелна с любопитен поглед. — Още ли го преследваш с писалката и листа да записваш всяка негова пръдня, Вароне?

Младежът пламна от неудобство; човек наистина не знаеше как Сула ще погледне на най-невинни неща. Така например, дали не си мислеше, че Варон трябва да отделя повече време, за да записва делата (и пръдните) на Луций Корнелий Сула, вместо на някакъв си Помпей? Затова отговори възможно най-уклончиво:

— От време на време. Всичко започна съвсем случайно, защото му бях на гости, когато избухна войната, и нямаше как да откажа на ентусиазма му. Тогава ми каза, че трябва да пиша не естествена история, а история на Рим. И оттогава това и правя. Но не съм станал личен биограф на Помпей.

— Много добър отговор!

И така, когато Варон напусна дома на диктатора на Палатинския хълм, трябваше да си почине насред улицата. Хората открай време говореха за двете природи на Сула — лъвската и лисичата; Варон обаче оставаше с впечатлението, че най-опасното животно, което диктаторът таеше в себе си, е обикновената домашна котка.

И все пак добре се беше справил. Когато Помпей се появи в Рим заедно с жена си, той се настани както обикновено в семейната къща в Карина. Варон го посрещна с новината, че Сула ще се радва да го види и дори ще му отдели достатъчно време да си побъбрят. Така поне се изразяваше Сула; но човек винаги трябваше да си има едно наум. „Бъбренето“ с него можеше да се окаже по-опасно от ходене по въже над нагорещена жар.

Затова пък колко самонадеян и безгрижен е младежът Помпей! Хукна презглава да се среща с диктатора.

— И как върви съпружеският живот? — попита го едва ли не от вратата Сула.

Помпей буквално сияеше от щастие.

— Прекрасен! Каква жена само си ми намерил, Луций Корнелий! Красива, образована, мила. Вече чака дете. Още в края на тази година ще роди първия ни син.

— Син? Откъде си толкова сигурен, че ще е момче, Велики?

— Убеден съм.

Старецът се подсмихна.

— Е, нали и ти си от любимците на Фортуна, предполагам, че наистина ще е син. Гней Младши… Касапина, Малкия Касапин, Съвсем Малкия Касапин.

— Добре звучи! — отвърна му Помпей, без изобщо да се засяга.

— Изобщо в рода създавате истинска традиция.

— Точно така си е! Три поколения!

Той се облегна на стола, видимо доволен. Но след малко, както забеляза Сула, нещо в големите му сини очи се промени. Сула търпеливо го изчака да намери точните думи.

— Луций Корнелий…

— Да.

— Законът, който прокара — онзи, според който Сенатът можел да потърси пълководец извън редиците си, ако такъв не можел да се намери сред сенаторите…

— Имаш предвид закона за специалното поръчение?

— Именно.

— Какво те интересува?

— Дали би могъл да се отнася и до мен?

— Би могло.

— Но само ако никой от сенаторите не пожелае да поеме командването?

— Законът не казва точно това, Велики. Там пише: ако сред тези, които пожелаят, не се намери способен и опитен човек.

— А кой решава кой е опитен и способен?

— Сенатът.

Отново настъпи мълчание. Накрая Помпей добави:

— Би било добре, ако си имах клиенти в Сената.

— Винаги е добре да имаш клиенти, Велики, пък и не само там.

— Кои ще бъдат консули догодина? — попита младежът.

— Катул ще е единият. Но още не съм решил дали да го сложа на първо или на второ място. Преди година избора се налагаше от само себе си. Но сега не съм толкова убеден.

— Катул е същият като Метел Пий — човек без въображение.

— Може би. Но за съжаление не притежава неговия опит.

— Мислиш ли, че Метел Пий може да победи Серторий?

— Едва ли ще успее — усмихна се Сула. — Но това не е причина да подценяваш Прасчо. Може да му е нужно известно време, но стори ли го, способен е да стигне далеч.

— Ами! Той си е една стара баба! — изказа се пренебрежително Помпей.

— Аз познавам доста стари баби, които ги бива за много неща, Велики.

Но младежът попита:

— Кой ще е другият консул?

— Лепид.

— Лепид! — изненада се той.

— Да не би да не одобряваш?

— Не съм казал, че не одобрявам, Луций Корнелий. Сега, като се замисля, дори ми изглежда правилно решението ти! Но просто не мислех, че си склонен да разсъждаваш така. Лепид не е от най-раболепните.

— Такова ли ти е мнението за мен? Че давам път само на онези, които са пълзели в краката ми?

Което си беше истина, Помпей от нищо не се плашеше. Сега той намери начин веднага да се измъкне.

— Не точно. Но със сигурност досега не си давал път на хора, които явно са защитавали противоположни позиции като Лепид.

— И защо да го правя? — изгледа го учудено Сула. — Не съм чак такъв глупак да дам власт на хора, които ще ми подлагат пръти в колелата!

— Тогава защо си избрал Лепид?

— Защото се очаква да се откажа от властта, преди да е поел консулската длъжност. А Лепид — наблегна Сула — гони високи цели. Просто ми хрумна, че ще е най-добре да го направя консул, докато съм жив и мога да го контролирам.

— Той е добър човек.

— Защото си позволи да ми задава въпроси в Сената? Или въпреки това?

Но Помпей нямаше намерение да се задълбочава в темата. „Добър човек“ му се стори достатъчна характеристика за Марк Емилий Лепид. В действителност решението на Сула го изненадваше, но иначе Лепид не го интересувате особено. Много по-интересна беше темата за специалните поръчения. Когато чу навремето за закона, той доста време беше мислил как би могъл сам да се възползва от него, но едва по-късно се реши да разпита Сула по въпроса. Сега, близо две години след гласуването на закона, си каза, че ще е най-целесъобразно, ако обсъди закона с автора му. Разбира се, диктаторът беше прав. Човек трудно би постигнал целите си, ако е само член на Сената. Но да ги постигне чрез Сената, без дори да е негов член, беше още по-трудно.

И така, след като Помпей се сбогува със Сула и си тръгна към дома, той дълбоко се замисли. Най-напред трябваше да си спечели поддръжници в Сената. А след това щеше да се сдобие и с ограничен кръг приятели — срещу определена цена естествено, — които да заплитат и разплитат интриги в негова полза. Дори можеше да разчита на тях за някои по-специални поръчки. Само че откъде да започне?

На средата на Златарските стълби той се закова. Обърна се и бързо изкачи обратно стъпалата. Отново излезе на Клив Викторие и въпреки неудобната тога продължи да тича нагоре по хълма, Филип! Щеше да започне от Филип.

Луций Марций Филип бе изминал доста път от онзи паметен ден, когато уж случайно беше навестил вилата на Гай Марий на морския бряг, за да уведоми великия пълководец как той, Филип, току-що е бил избран за народен трибун и доброволно му предлага услугите си… Срещу заплащане, разбира се. Колко ли пъти бе сменял страните през дългата си политическа кариера? Сигурно и той не знаеше. Това, което другите знаеха за него, бе, че някак си винаги е съумявал да оцелее, Филип беше консуларен сенатор, бивш цензор, един от най-дългогодишните членове на Сената. Мнозина го ненавиждаха, но други искрено му се възхищаваха. Така или иначе той беше име. С времето бе успял да убеди повечето си колеги, че е човек не само влияние, но и с качества.

За Филип разговорът с Помпей се оказа едновременно приятно развлечение и повод за размисъл. Досега не беше имал случай да общува с любимеца на Сула, но си даваше ясно сметка, че в лицето на Помпей Рим се е сдобил с обещаващ младеж, който заслужава внимание. Освен това Филип отново имаше финансови затруднения. Е, не по начина, по който ги изпитваше навремето! Проскрибциите на Сула се бяха оказали добър начин за трупане на недвижимо имущество и той се беше сдобил с имоти, струващи милиони. Но подобно на мнозина римляни в неговото положение Филип беше лош стопанин; парите, изглежда, изтичаха от пръстите му по-бързо, отколкото ги събираше, а той не беше в състояние да наглежда именията си в провинцията. Нито пък беше способен да назначи подходящи хора да го вършат вместо него.

— Накратко, Гней Помпей, аз съм пълната противоположност на Марк Лициний Крас, който натрупа милиони, без да похарчи и единствената сестерция, която притежаваше по едно време. Неговите роби треперят от страх само като го погледнат, докато моите ми се усмихват лукаво.

— На теб ти трябва един Хризогон — посъветва го младежът с големите сини очи и миловидно лице.

Филип от млади години беше склонен да пълнее и с възрастта се беше превърнал в голяма ходеща възглавница. Кафявите му очи почти се губеха. Сега тези почти невидими очи се бяха спрели върху младежа — съветник и го наблюдаваха с нещо като изненада, Филип не беше свикнал да го поучават.

— Хризогон свърши под Тарпейската скала.

— Въпреки всичко, което му се случи, Хризогон оказа огромна помощ на Сула — възрази младежът. — Умря, защото беше натрупал богатства за сметка на проскрибциите, а не защото беше крал направо от кесията на господаря си. Той беше предан на Сула. Повярвай ми, Луций Марций, на теб ти трябва един Хризогон.

— Е, дори да е така, нямам представа къде да го намеря.

— Ще се опитам да ти намеря един, ако пожелаеш.

— Охо? И защо ще се стараеш толкова заради мен, Гней Помпей?

— Наричай ме просто Велики — подкани го леко нервиран Помпей.

— Велики…

— Защото и аз се нуждая от услугите ти, Луций Марций.

— Наричай ме Филип.

— Филип…

— И как бих могъл да ти услужа аз на теб, Велики? Ти си богат, колкото много богаташи не смеят да мечтаят, дори Крас, ако не се лъжа, е бедняк в сравнение с теб! Освен това… какво… на около двайсет и пет години си, нали? А вече си известен пълководец, да не говорим, че се ползваш с благоволението на Сула… А това е нещо, което наистина на малцина се е удало. Знам го от опит.

— Сула скоро ще си отиде — напомни му Помпей, — а когато се оттегли, ще се окажа в сянка. Особено ако оставим на хора като Катул и двамата Долабели да решават нещата. А аз не съм дори член на Сената. И не искам да ставам.

— Това, виж, е любопитно — замисли се по-възрастният мъж. — Вече ти предоставиха възможност. Сула беше сложил името ти в началото на първия списък, но ти отказа…

— Имам си причини.

— Предполагам, че си имаш!

Помпей стана от стола и се разходи до отворения прозорец, който гледаше не към вътрешна градина, както беше прието в римските къщи, а поради необичайното разположение на Филиповата къща в горния край на Клив Викторие — към Форума и Капитолия. Точно насреща, над аркадата, носеща статуите на дванайсетте божества, се забелязваше голяма строителна площадка: Табуларият на Сула, огромно здание за съхранение на римските архиви, в което щяха да се събират всички финансови сметки и закони на републиката. Други на негово място, мислеше си с известно презрение Помпей, биха построили базилика, храм или безистен, но Сула се е наел да вдига паметник на бюрокрацията! Той не е човек, който да се остави на въображението си сляпо да го води. Това му е слабостта: неговата прословута патрицианска практичност.

— Ще се радвам, ако ми намериш някой Хризогон, Велики — каза най-сетне Филип, за да наруши настъпилото мълчание. — Проблемът е, че аз не съм като Сула! Ето защо много се съмнявам, че бих могъл да контролирам такъв човек.

— Ти само изглеждаш такъв, Филипе — изказа се в своя стил учителят по пиценска тактичност. — Ако ти намеря подходящия човек, ще знаеш как да го контролираш. Проблемът ти е, че поначало не можеш да си подбираш помощници.

— И защо ще ми правиш подобен подарък, Велики?

— О, това е най-малкото, което смятам да сторя за теб! — обърна се Помпей от прозореца и сияйна усмивка озари лицето му.

— Така ли?

— Усещам, че истинският проблем при теб е как да разчиташ на постоянна сума пари в брой. Ти притежаваш значителни имоти, освен тях и няколко гладиаторски школи. Но нито школите, нито земите ти се ползват целесъобразно, откъдето и ти не можеш да се радваш на полагащите ти се доходи. Един Хризогон ще успее да оправи донякъде нещата! Но като те знам колко обичаш да харчиш, много е вероятно дори и да си увеличиш приходите от земите и гладиаторските школи, пак да не разполагаш с нужните пари.

— Доста добре го каза! — съгласи се Филип.

— Аз бих се радвал да ти увелича доходите с един приятелски дар от един милион сестерции годишно — добави непринудено Помпей.

Филип зяпна.

— Един милион?

— Разбира се, ако си го спечелиш.

— И какво трябва да направя, за да го спечеля?

— Да намериш поддръжници за каузата на Гней Помпей Велики в Сената. Нека тези поддръжници бъдат достатъчно силни и влиятелни, за да мога да получавам всичко, което искам от Сената. — Младежът, който никога не беше страдал от излишна скромност, скрупули или гузна съвест, можеше спокойно да гледа събеседника си в очите, докато изговаряше всичко това.

— А защо не влезеш в Сената и не си създадеш сам тези поддръжници? Така ще ти излезе по-евтино!

— Защото отказвам да вляза в Сената, следователно не е възможно. Освен това, дори да вляза, пак ще трябва да харча пари. По-добре, като купувам, да стоя далеч от погледите. Не ми се иска с нежелано присъствие в Сената да напомням на всички свои колеги — сенатори, че личният ми интерес може да не се покрива с интереса на римския конник — патриот.

— О, ти си по-мъдър, отколкото предполагах! — призна Филип, който започваше да се възхищава на младия си събеседник. — Чудя се дали Сула си дава сметка как разсъждаваш?

— Е, имам усещането, че именно аз съм причината той да прокара текста за специалното поръчение в закона за управлението на провинциите и командването на армията.

— Смяташ, че е добавил цяла отделна клауза само защото ти си отказал да влезеш в Сената?

— Точно така.

— И затова искаш сега да ми предложиш пари, за да създам лоби в Сената, което да защитава твоята кауза? Което е всъщност много добра идея. Но за да се създаде подобно лоби, трябват доста повече пари от тези, които смяташ да дадеш на мен, Велики. Защото аз нямам намерение да плащам от собствената си кесия — парите, които ми предлагаш, вече приемам за лично мои.

— И с пълно право — потвърди Помпей.

— Сред педариите има мнозина сенатори, които не биха отказали финансова подкрепа. Те няма и да ти струват много, понеже на теб ти е нужен само гласът им. Но ще се наложи да си купиш някои от сребърните гласчета, които пеят от първия ред на залата. Пък и също някои от средния ред. — Той се замисли. — Гай Скрибоний Курион е относително беден. Също както и осиновеният Корнелий Лентул — Гней Корнелий Лентул Клодиан. Двамата мечтаят да станат консули, но нямат достатъчно средства за целта. Лентулите са много, но Лентул Клодиан е най-възрастният и съответно най-старшият. Той държи гласовете на всички клиенти на Лентулите. Курион е влиятелна фигура. Но да купиш и двамата, ще изисква тлъста сума. Може би по милион на човек. Ако Курион пожелае да се продаде. Мисля, че склонен да го направи при подходящо предложение. Във всеки случай няма да се хвърли сляпо напред, пък и няма да се отдаде с цяло сърце на задачата. Виж, Луций Гелий Попликола за един милион ще продаде и жена си, и майка си и баща си, и децата си.

— Предпочитам — обясни Помпей — да им плащам годишен доход, както ще постъпя и с теб. Един милион може да ги купи днес, но мисля, че всички ще бъдат по-доволни, ако знаят, че в началото на всяка година ще ги чака нов четвърт милион сестерции. За четири години и ето го милионът, а на мен те ще са ми нужни за повече от четири години.

— Ти си щедър човек, Велики. Някои биха казали: глупаво щедър.

— Глупав не съм — тросна се Помпей. — Ще очаквам да получа нещо насреща. И ще очаквам това нещо да отговаря на сумите, които плащам!

Известно време двамата обсъждаха как точно ще се извършва плащането и какви суми Помпей е склонен да задели за сенаторите-педарии, онези, които имаха право на глас, но не и на изказване. Но изведнъж Филип се сети за нещо и се навъси.

— Какво има? — попита с известна тревога младежът.

— Има един човек, без когото тая работа няма да мине. Проблемът е, че той вече е натрупал толкова много богатства, че сам не знае какво да ги прави. Затова не може да бъде купен, а това го кара да се чувства горд от себе си.

— Имаш предвид Корнелий Цетег.

— Именно.

— Как да го спечеля?

— Нямам представа.

Помпей рязко скочи от стола си.

— Тогава най-добре да говоря с него.

— Не! — уплаши се Филип. — Цетег е патриций, най-типичен Корнелий, от онези, мазните и любезните, готовите на всичко, но ако му го поднесеш, както трябва. Отидеш ли сега да говориш направо с него, ще го превърнеш в свой враг. Остави това на мен. Аз ще го проуча, ще разбера какво иска.

Два дни по-късно Помпей получи бележка от Филип, която гласеше:

„Уреди му Преция и е твой.“

Младежът изчака бележката да изгори напълно на огъня в лампата, но дори и тогава не се успокои напълно. Ето го какъв бил Цетег! Цената, на която се съгласяваше да приеме Помпей за свой патрон, беше унижението на същия този патрон! Той просто искаше Помпей да се превърне в долнопробен сводник.

Помпей се отнасяше към Муция Терция по доста по-различен начин, отколкото с Антистия и дори Емилия Скавра преди нея. Третата му жена беше съвсем различна от предшественичките си. Първо, можеше да мисли, второ, можеше да крие мислите си, трето, беше страхотна в леглото. Това вече беше изненада! За щастие Помпей не се бе изложил и не беше започнал от самото начало да я нарича „сладкишче“ и „медено гърненце“; на няколко пъти понечваше да се обърне така към нея, но нещо в погледа й го караше да ги забрави, преди да ги е произнесъл. Колкото и да не беше харесвал Марий Младши, Помпей съзнаваща, че живее с вдовицата му, а това не беше шега работа. Освен това Муция беше дъщеря на Сцевола Понтифекс Максимус, племенница на Крас Оратор. Беше прекарала шест години в дома на Юлия. Затова Помпей някак инстинктивно си даваше сметка, че трябва да гледа на Муция Терция като на своя равна, а не като на поредното котенце в леглото си.

Ето защо, щом видеше жена си, той не я наричаше с мили имена, а я даряваше със страстна целувка и неизбежно я хващаше за гърдите. След това сядаше на място, от което може да наблюдава лицето й и да се радва на смирената й, влюбена усмивка. И минаваше направо към въпроса, който го вълнуваше…

— Ти знаеш ли, че си имах една известна любовница, тук, в Рим? — попита той.

— Коя от всичките имаш предвид? — попита най-спокойно и дори леко надменно Муция Терция.

— Значи ги знаеш всичките — рече съпругът й с известно облекчение.

— Само две от тях са наистина известни: Флора и Преция.

Помпей изглежда изобщо бе забравил за съществуването на Флора; няколко секунди премигваше в недоумение, докато най-накрая се засмя:

— Флора! О, бях престанал дори да се сещам за нея!

— Преция — продължи Муция Терция — беше любовница и на първия ми съпруг.

— Да, и аз го знаех.

— Кога го научи: преди или след като се запозна с нея?

— Преди.

— И нямаше нищо против тази й връзка?

Той веднага й отвърна:

— Ако нямам нищо против да живея с вдовицата му, как бих имал нещо против някаква негова любовница?

— Така е. — Муция вдигна няколко различни вълнени конци на светлината и внимателно ги огледа. Беше се захванала с някаква бродерия, която и в момента стоеше в скута й. Накрая избра най-бледото пурпурно, откъсна конеца и го вдяна в широкото ухо на иглата. Едва след като свърши всичко това, обърна отново внимание на мъжа си: — И какво искаш да ми съобщиш за тази Преция?

— Искам да си създам лоби в Сената.

— Много мъдро. И с кого си започнал, Велики? С Филип най-вероятно?

— Правилно! Ти си едно чудо, Муция!

— Просто имам опит — каза тя. — Слушала съм доста разговори за политика.

— Филип пое ангажимент да ми осигури това лоби — продължи да обяснява Помпей, — но ми съобщи, че имало една много важна особа, която не мога да подкупя с пари.

— Цетег — позна отново тя.

— Точно така, Цетег.

— Той е много необходим.

— И Филип така казва.

— И какво иска Цетег в замяна?

— Преция.

— Аха, разбирам. Та Филип ти е дал за задача да осигуриш на Царя на педариите среща с Преция?

— Така изглежда — вдигна рамене Помпей. — Изглежда, тя говори добри неща за мен, иначе нямаше да ме карат да я уреждам на други.

— Във всеки случай по-добри неща, отколкото за Гай Марий Младши.

— Така ли? — Той грейна. — Е, това ме радва!

Тъмнозелените й очи внимателно се вгледаха в Помпей.

— Ти все още ли я посещаваш, Велики?

— Разбира се, че не! — възмути се той. — Ами ако бях казал „да“? Ти щеше ли да се ядосаш?

— Разбира се, че не.

Помпей пламна.

— Искаш да кажеш, че няма да ме ревнуваш?

— Разбира се, че не.

— Значи не ме обичаш! — извика той и скочи от стола си.

— Седни, Велики. Ако обичаш…

— Ти не ме обичаш! — възкликна той за втори път. Муция въздъхна и остави бродерията.

— Ще седнеш ли, Гней Помпей? Разбира се, че те обичам.

— Ако ме обичаше, щеше да ме ревнуваш! — тросна се Помпей и седна.

— Аз не съм ревнив човек. Човек или се ражда ревнив, или — не. А защо искаш да съм ревнива?

— Така щях да знам, че ме обичаш.

— Не. Само щеше да знаеш, че съм ревнива — отвърна му Муция. — Трябва да имаш предвид, че съм расла в атмосфера на пълно неразбирателство. Баща ми обичаше майка ми, а и тя му отвръщаше със същото. Но той винаги я ревнуваше. И тя го приемаше като обида. Лека-полека недоверието му я вкара едва ли не насила в прегръдките на Метел Непот, който не е ревнив човек. И сега майка ми е щастлива.

— Да не би да ме предупреждаваш, че аз не трябва да бъда ревнив?

— Ни най-малко — рече тя с примирителен тон. — Аз не съм майка си.

— Но дали ме обичаш?

— Да, много.

— А обичаше ли Марий?

— Никога. Гай Марий Младши не обичаше никого. За разлика от тебе. А обичливият човек е достоен за любов.

Това успокои Помпей и той се върна на предишната тема:

— Работата е там, Муция, че не знам как да се измъкна от положението. Излиза, че съм свръзка… Излиза, че съм най-долен сводник!

Муция се изкикоти.

— Наистина забелязвам, че си в доста затруднено положение, Велики.

— Как да постъпя?

— Както си постъпвал винаги. Хванеш ли се за някоя игра, не позволявай да те изхвърлят. Човек изпуска събитията от контрол тогава, когато започне да губи време в изящни сметки и скрупули. Затова не спирай и не се замисляй. И престани да се тревожиш как изглеждаш в очите на другите. Колкото повече мислиш за това, толкова по-зле ще изглеждаш, най-вече пред самия себе си.

— Значи просто да отида при нея и да я помоля?

— Именно. И все пак и аз искам нещо срещу съвета си Велики.

— Какво?

— Искам пълен отчет как е протекла срещата ти с Преция.

За щастие на Помпей оказа се, че сделката е била сключена в най-подходящия момент. Преция вече беше загърбила и него, и младия Марий, и беше изпаднала в състояние на безразличие и апатия, живеейки ден за ден, без да проявява интерес към нищо и към никого. Тя живееше прилично и държеше най-вече да запази и занапред независимостта си. Пък и беше достатъчно възрастна, за да страда от своите лични страсти. Подобно на много свои колежки в изкуството на любовта беше станала експерт по преструвките. Но в същото време беше безпогрешен съдник на човешките характери и имаше проницателен ум. Така че във всяка нова сексуална връзка тя беше властницата, убедена, че ще може да достави наслада, но и че ще държи здраво жертвата в капана. Това, което най-много й харесваше, бе да се меси в онези мъжки дела, които не се отнасяха до жените. А от всички подобни дела най-много я забавляваше политиката. За нея това беше място да си прояви интелекта и случай да си повдигне настроението.

Когато й съобщиха, че Помпей е дошъл да я види, тя не си въобрази, че бившият й любовник има намерение да поднови връзката им. Разбира се, и това не беше изключено, цял Рим знаеше, че жената на Помпей е бременна.

— Скъпи мой Велики! — посрещна го тя изключително любезно в кабинета си и му подаде двете си ръце едновременно.

Той допря устни и до двете, след което се оттегли на почтително разстояние от нея.

— Е, Велики? — попита тя с любопитство.

— Е, Преция! Явно при тебе всичко е наред…

Тъй нареченият таблин — кабинетът на господаря на дома, Преция държеше така да нарича стаята, — беше боядисан в светлосиньо и кремаво. Колкото до самата Преция, всяка сутрин тя посвещаваше доста грижи на тоалета си и се превръщаше в произведение на изкуството. Днес беше облечена в няколко ката фини воали в сиво-зелено, докато златистите й коси бяха на къдрици, които бяха толкова фини, че приличаха на истински, нищо че бе прекарала с часове пред огледалото, за да ги подреди. Гладкото й красиво лице носеше съвсем дискретен грим: Преция беше умна жена и знаеше, че щом Фортуна я е дарила с приятни черти, ще е грешка да ги крие под пластове грим, пък дори да е минала четиридесетте.

— Как я караш? — попита Помпей.

— Добре съм — физически, ако не и психически.

— Защо да не си добре психически?

Тя вдигна рамене и направи леко обидена гримаса.

— Как другояче да го кажа? Ти вече не идваш да ме забавляваш!

— Ами аз пак се ожених.

— За доста странна жена.

— Муция да е странна? Да, като се замисля, може би. Но аз я харесвам.

— Не се и съмнявам.

Помпей се замисли как точно да формулира молбата си и понеже нищо не му хрумна, предпочете да запази мълчание. Преция се беше излегнала на кушетката си и го наблюдаваше с леко подигравателно изражение. В ослепително сините й очи играеха злобливи пламъчета.

— Омръзна ми! — изведнъж рече Помпей. — Дошъл съм като пратеник, Преция. Не от свое име, а от чуждо.

— Колко интригуващо!

— Имаш си обожател.

— Имам си много обожатели.

— Не и като този.

— И кое го прави толкова различен? Да не питам и какво те накара да дойдеш да ме молиш от негово име!

Помпей се изчерви от срам.

— Работата е там, че аз имам нужда от него, не той — от мен. Затова съм дошъл да установя връзка от негово име.

— Това вече го каза.

— Скрий си змийското езиче, жено! Става дума за Цетег.

— Цетег! Брей, брей! — цъкаше с език Преция.

— Той е много богат, много разглезен, направо отвратителен — заяви Помпей. — Можеше и сам да си свърши мръсна работа, но му е забавно да знае, че аз съм се нагърбил вместо него.

— Това ще да е цената, която иска да платиш. Той държи ти да му станеш сводник.

— Именно.

— Сигурно имаш огромна нужда от него.

— Вместо да питаш, ми отговори! Да или не?

— Ти завинаги ли скъса с мен, Велики?

— Да.

— Значи и аз ще кажа „да“ на Цетег.

Помпей стана да си ходи.

— Мислех, че в такъв случай би казала „не“.

— При други обстоятелства би ми доставило удоволствие да ти откажа, но напоследък ми е скучно. Цетег е човек с влияние в Сената, а аз обичам да се обвързвам с хора с власт. Освен това забелязвам, че те ми повдигат самочувствието. Ще използвам Цетег и ще принудя всички, които имат вземане-даване с него, да се опитат най-напред да спечелят моето благоволение.

— Бррр! — Помпей побърза да си тръгне.

Не намери достатъчно смелост да говори лично с Цетег. Затова се срещна отново с Луций Марций Филип.

— Преция е съгласна — каза той направо.

— Прекрасно, Велики! Но защо ми изглеждаш толкова съкрушен?

— Защото ме изкара сводник пред цял Рим.

— О, сигурен съм, че не е имало нищо лично!

— И да е нямало, каква е разликата?

Същата пролет Нола капитулира. В продължение на близо дванайсет години този горд град в Кампания, както винаги под силно самнитско влияние, се бе съпротивлявал на Рим и на Сула, без да се плаши от обсадите, които най-често организираше действащият консул Апий Клавдий Пулхер. Затова беше съвсем логично Сула да заръча на Клавдий лично да приеме капитулацията, още по-логично бе Апий Клавдий да се радва, когато изброяваше на градските управници изключително тежките условия, наложени от диктатора. Подобно на Капуа, Фезула и Волатера, Нола нямаше да запази никаква власт над крайградските територии: всички земи, които досега бяха принадлежали на града, отиваха за Рим. Жителите на Нола нямаше да получат римско гражданство, а административната власт се предаваше на диктаторския племенник Публий Сула. Последното само по себе си беше страшно наказание, като се имаше предвид горчивият опит от близкото минало: същият този Публий Сула предната година беше назначен да реши съдебните спорове между различните клонове на Помпеевия род и се справи с такава забележителна акуратност, че проблемът се заплете окончателно.

Но Сула възприе падането на Нола като знак. Можеше да се оттегли от властта със самочувствието, че късметът никога не го е напуснал — от деня, когато спечели своя венец от трева под стените на Нола, до слизането си от политическата сцена, когато Нола се предаваше. Месеците май и юни изминаха в постоянно прехвърляне на мебели и вещи към Мизен, докато специално назначени строители ремонтираха и пренареждаха вилата: малък театър, очарователен парк със сенчести дъбрави, водни каскади и множество фонтани, огромен дълбок басейн, няколко допълнителни помещения, по всяка вероятност за очакваните пиршества и други веселби. Към всичко това се добавяха и шестте жилища за гости, които цял Мизен обсъждаше: кого смяташе Сула да забавлява след оттеглянето си? Да не би да очакваше царя на партите?

Най-накрая дойде и месец квинктил с последните избори, проведени от диктатора Сула. За голяма мъка на Катул той беше избран втори консул.

В началото на месеца Валерия Месала и двамата близнаци на Сула и Далматика заминаха за Кампания: вилата беше готова да ги посрещне. Никой в Рим не очакваше изненади. Диктаторът щеше да си отиде, също както беше дошъл и както беше сломил всякаква опозиция, той и сега щеше да си спази обещанието, при това в атмосфера на всенародна почит и подкрепа сред целия Сенат. Рим щеше да се прости със своя пръв диктатор от сто и двайсет години насам, а и първия, който някога беше управлявал повече от шест месеца.

Аполоновите игри, организирани за пръв път векове по-рано от някой славен предшественик на Корнелий Сулите, минаха и заминаха, както и изборите. В деня след формалното провеждане на изборите за консули и претори народът се тълпеше на Форум Романум, за да види с очите си как Сула сам ще свали от плещите си тежкото бреме на властта. Предпочиташе да стори това пред целия народ, не в ограничения кръг на римските сенатори. Затова вместо в Курия Хостилия церемонията се проведе на рострата — един час след изгрев-слънце.

Сула се държа с достойнство и внушаваше както никога страхопочитание у околните. Най-напред освободи двайсет и четиримата ликтори, като им поднесе скъпи (поне според разбиранията на свидливия Сула) подаръци; след това се обърна с реч към тълпата и начело на всенародно шествие се запъти към Марсово поле, където подложи на гласуване официалното премахване на закона на Валерий Флак, който го назначаваше за римски диктатор. Сула отиде в народното събрание диктатор, но се прибра оттам като обикновен гражданин, лишен от империум и официална длъжност.

— Но бих желал някои от вас да дойдат да ме изпратят, когато замина от Рим — обърна се той към Вация, Клавдий Пулхер, Катул, Лепид, Цетег и Филип. — Бъдете на Капенската порта час след изгрев-слънце утре! На Капенската порта, повтарям! Искам да ме видите как се сбогувам завинаги с Рим.

Разбира се, всички му се подчиниха. Той можеше да е частно лице и официално да не притежава никакви правомощия, но след толкова време диктатура никой не си правеше илюзиите, че до смъртта си Сула ще бъде опасен за всички.

Затова онези, които бяха поканени, се отзоваха на уговорката. Само трите най-известни протежета на Сула отсъстваха: Лукул, Мамерк и Помпей. И тримата се намираха далеч от Рим. Лукул беше в разгара на подготовката за римските игри през септември, Мамерк си почиваше в Кума, а Помпей се беше скрил в родния Пицен, за да чака на спокойствие раждането на първото си дете. Когато по-късно научи за събитията край Капенската порта, той благодареше на съдбата, че е бил далече; но Лукул и Мамерк съжаляваха.

Пазарът от вътрешната страна на портата беше изпълнен с хора, които се занимаваха с всекидневните си дела продаваха, купуваха, пазаряха се, ходеха на училище, шляе се, задяваха се, хапваха си. Разбира се, групата сенатори техните официални тоги направи известно впечатление, всички страни се дочуха обичайните за подобни срещи ругатни по адрес на висшето общество и управляващите, но куриатните сенатори и преди бяха чували подобни обръщения, затова не им обърнаха внимание. Вместо това се наредиха до внушителната арка и зачака.

Скоро отнякъде се разнесе силна музика. Тълпата на пазара се раздвижи и се отдръпна в двете посоки, за да пропусне задаващото се откъм Палатина шествие. Най-отпред вървяха окичени с цветя и облечени в червени тоги проститутки. Всяка от тях дрънкаше с дайрета и бъркаше в гънките на тогата си, за да сипе розови цветчета по главите на зрителите. След проститутките идваха изроди и джуджета с гримирани лица или шапки — маски със звънчета по краищата. Джуджетата гротескно се поклащаха и се спъваха в дългите поли на шарените си наметала, които отдалеч напомняха на многоцветна дъга. По-нататък следваха музикантите, някои съвсем голи, опасани само с венци от цветя, други навлечени с кожи като мистични сатири, трети — в полумъжки, полуженски дрехи, все едно са евнуси. Между музикантите, заобиколено от танцуващи и кикотещи се деца, се клатушкаше пийнало магаре с позлатени копита, розов венец и огромна сламена шапка с две зеещи дупки, през които се подаваха клепналите му уши. На наметнатия му с пурпурен плат гръб седеше не по-малко пияният Луций Корнелий Сула, който в едната си ръка държеше златна чаша и разливаше червено вино в опитите си да отпие. Беше облечен в контешка пурпурна туника, извезана със злато, и се беше окичил с два венеца: един на врата и друг на челото. До магарето вървеше някакво, общо взето, красиво същество, което искаше да мине за жена, но очевидно беше мъж. Жената — мъж се радваше на гъсти, дълги, черни коси, които тук-таме бяха прошарени от сребрист кичур. Едрата й фигура изпълваше почти прозрачната женска роба от шафран. Жената — мъж държеше в ръце голям златен съд, от който наливаше вино в златната чаша на Сула.

По едно време Сула забеляза арката на портата и внезапно нареди всички да спрат, но сред музикантите, изродите и проститутките настъпи такъв смут, че те започнаха да се блъскат и препъват едни в други. Магарето залитна и е облегна на близката чешма; Сула понечи да цопне във водата, но жената — мъж със златната амфора го хвана и го издърпа на обратната страна. Диктаторът стъпи здраво на крака и се насочи към смаяните сенатори. Някъде по пътя обаче разголените прелести на пияните проститутки го разсеяха и той клекна, за да бръкне с пръст в женската гордост на една от тях. Вместо да се възмути, тя едва не изпадна в екстаз.

Докато музикантите и останалите изправят редиците и подновят песните и танците, Сула се изравни с двамата консули и все така прегърнал красивата жена — мъж, размаха златната си чаша за поздрав.

— Млъкнете! — изрева изведнъж той по адрес на свирачите и певиците. Те млъкнаха и настъпи дълбока тишина.

— Е, най-после! — възкликна Сула. — Първият ден на свободата!

Златната чаша започна да изписва кръгове из въздуха, докато начервената му уста се разкривяваше в огромна усмивка и разкриваше противните беззъби венци. Лицето му под абсурдната червено-оранжева перука беше боядисано с бял грим, за да не си личат жестоките червени белези от болестта. Но червилото се бе размазало на лицето му, сякаш имаше зееща рана, която несръчен лекар е успял да зашие с дебели червени конци. Сула беше пиян.

— В продължение на повече от трийсет години — започна той да обяснява на консулите — аз отричах себе си. Отрекох се от любовта и от удоволствията, най-напред заради собственото си име и амбициите си, а после, след като получих всичко — заради доброто на Рим. Но всичко вече свърши. Свърши веднъж и завинаги! Ето, връщам ви обратно Рим, връщам ви го, дебелоглави, тесногръди, тъпоумни и коравосърдечни нещастници! Ето ви свободни да изливате злобата си върху цялата страна, ето ви свободни да избирате, когото искате, да харчите държавните пари за глупости, да не мислите за утрешния ден и да се ръководите само от собствения си жалък интерес. В следващите трийсет години, чуйте ме какво предричам, в следващите трийсет години вие и вашите наследници ще сте успели да разрушите всичко!

Сула погали с пръсти лицето на приятеля си, много нежно, като в израз на искрена любов.

— Всички го познавате, разбира се, така де, тия, дето ходите на театър. Метробий. Моето момче. Моето момче за цял живот!

Той се обърна на другата страна, придърпа черните къдрици към себе си и звучно целуна Метробий по устата.

С хълцане и сподавен смях Сула се насочи към пияното си магаре и с помощта на Метробий го възседна отново. Пъстрото шествие се събра наново и се изниза през Капенската порта към разклона на Вия Латина и Вия Апия. Хората от пазара се наредиха подир празнуващите, за да ги изпратят.

Сенаторите се чудеха къде да се дянат, особено след като консулът Вация се разрида като малко дете. Обърканите управници се отправиха към домовете си, докато Апий Клавдий се опитваше да утеши колегата си.

— Не мога да повярвам! — говореше Цетег на Филип.

— Мисля, че се налага да повярваме — отговори му той. — В крайна сметка нали затова ни покани на този парад на травеститите? Според мен се опитва да ни разтърси из основи, да ни внуши, че сме свободни, че нямаме повече нищо общо с него.

— Как така да ни разтърси из основи? Какво искаш да кажеш?

— Сам го чу. В продължение на повече от трийсет години Сула е действал против собствената си природа. Успя да заблуди дори мен. Успя да заблуди цялото висше общество. Представи си каква радост е за него да може веднъж завинаги да си отмъсти за проваленото детство! Рим е бил управляван, напътстван и реформиран от един извратен тип. Ние сме били разигравани от панаирджийски актьор. Представи си как ни се е надсмивал през всичките тези години!

Сула наистина се смееше. Смееше се по целия път от Рим до Мизен, докато двамата с Метробий пътуваха в окичената с цветя носилка в компанията на развилнелите се вакханки. Когато пристигнаха, той великодушно покани всички участници в шествието да му гостуват. Междувременно към гостите се бяха присъединили известният комик Росций, мимът Сорекс и още много представители на театралната гилдия.

Шествието се спусна към вилата на Сула, в която навремето бе живяла Корнелия, майката на братята Гракхи, символ и стълб на римските добродетели. Наобиколили пияния Сула и пияното му магаре, празнуващите нахлуха в тихия дом, който доскоро беше пазил спомена за една толкова свята личност.

„Либер Патер“ наричаха всички доскорошния диктатор — „свободния отец“. Поздравяваха го с въздушни целувки с игривите мелодийки на флейтите, а той хълцаше, заекваше и се хилеше насреща им.

Празникът продължи осем дни и се превърна в наистина паметно събитие заради несметните количества вино и храна, които бяха погълнати, и заради безбройните никому непознати гости, които продължаваха да пристигат от съседните вили и села. Домакинът посрещаше всички като приятели от детинство и ги запознаваше с най-известните курви на Рим.

Встрани от тази шумотевица стоеше Валерия, която отказваше да вземе участие в празника; още при пристигането на пияния си съпруг тя се беше прибрала и залостила в покоите си, където се обля в сълзи. Едва след известно време Метробий лично се представи на вратата й и я убеди да му отвори.

— Нещата няма да са вечно такива, Валерия Месала. Сула от много години очакваше този ден, затова не бива да му се сърдим. Само след няколко дни той ще се кае за случилото се — очаквам дотогава да се разболее и да се откаже по принуда от участие във веселбата.

— Ти си негов любовник — взираше се в него Валерия.

— Аз съм му любовник от времето, когато ти още не си била родена — отвърна й мило той. — Аз му принадлежа. Винаги съм му принадлежал. Но и ти също му принадлежиш.

— Любовта между мъжете е нещо отвратително и долно!

— Глупости. Това са само предразсъдъци, които порядъчните ти роднини са ти втълпявали. Но откъде можеш да си толкова сигурна? Какво си видяла ти от живота, Валерия Месала, освен потискащата самота на една римска аристократка, лишена от правото да бъде себе си? Това, че аз присъствам в този дом, не означава, че тук няма място и за теб; също както и това, че Сула се ожени за теб, не означава, че няма нужда от мен. Ако искаш да останеш, ще трябва да се примириш с факта, че в живота му има повече от една любов.

— Всъщност като че ли нямам голям избор — изрече Валерия. — Трябва или да се върна в дома на брат си, или да се науча да живея насред тази вакханалия.

— Точно така. — Метробий й се усмихна с разбиране и съчувствие, след което се наведе и я погали по врата.

— Той не те заслужава — каза Валерия.

— Всичко, което представлявам, дължа на него — отговори Метробий. — Ако не беше той, щях да си остана най-обикновен актьор.

— Изглежда, нямам какво друго да правя, освен да се присъединя към този цирк! Но ако нямаш нищо против, сега-засега ще изчакам атмосферата да се успокои. Не съм подготвена за подобни веселби. Когато решиш, че той има нужда от мен, повикай ме.

И така се разделиха. Както Метробий беше предрекъл, осем дни след началото на оргията Сула се разболя и гостите бяха отпратени. Мимът Сорекс и комикът Росций се скриха в отредените им жилища, докато Валерия, Метробий и Луций Тукций се опитваха да помогнат на Сула. Понякога той им благодареше за усилията, но друг път умишлено им утежняваше живота.

Най-накрая, след като се възстанови донякъде и свикна със спокойния живот край морето, бившият диктатор се зае с написването на отдавна мечтаните си мемоари. Тържествено бе обявил пред Валерия и Метробий, че ще отдаде дължимото на последните стълбове на римския политически морал като Катул Цезар и самия себе си и в същото време ще подпише с перото си окончателната смъртна присъда на злосторници като Гай Марий, Цина, Карбон и останалите марианци.

Към края на годината, в която консули бяха Вация и Апий Клавдий, Сула вече си беше установил своего рода режим в Мизен и околните бяха свикнали с него. Известно време старецът щеше да прекара над мемоарите си, в които ожесточено отричаше политическите си врагове, най-вече Гай Марий, чието зловещо лице трябваше да остане завинаги запечатано в историята; най-голямо удоволствие Сула изпитваше, докато пишеше за Югуртинската война и изтъкваше своите заслуги за пленяването на нумидийския цар — ха-ха, къде беше Марий да му открадне втори път заслужените лаври… Но след няколко дни, прекарани край писалището, Сула изведнъж захвърляше перото и се отдаваше на голяма си страст — театралните представления, които той самият поставяше, или на поредната многолюдна оргия, в която всичко беше позволено. Той беше човек с въображение, затова не се отказваше да внася новости в живота си, като например лов на голи момченца и момиченца из парка, конкурс за най-необичайна поза при полов акт, екстравагантни карнавали, при които участниците можех да се облекат наистина според фантазията си. Сула събираше приятели да се надлъгват и да си разправят анекдоти, след което организираше голи забави на лунна светлина или дневни партита около големия басейн, където присъстващите гледаха в захлас изпълненията на голи момчета и момичета във водата. Развихрилата се фантазия на Сула сякаш нямаше граници в склонността му да търси все нови и нови сексуални изживявания. Все пак гостите забелязаха, че бившият диктатор никога не прибягва до насилие или контакти с животни, нещо повече, научеше ли, че някой от гостите изпитва слабост към подобни забавления, той го отпращаше.

Колкото и да го криеше обаче, здравето му видимо се влошаваше. След новогодишните празници половата му активност осезаемо намаля; в края на февруари нищо повече не можеше да го възбуди. И когато си даде сметка за това, Сула изпадна в мрачно настроение.

От всички високопоставени приятели на Сула единственият, който посмя да го посети в Мизен, беше верният Лукул. Целия квинктил той прекара в Африка, където заедно с брат си се отдадоха на лов за диви зверове, които да пуснат на игрите през септември. Когато Лукул се върна в Рим в средата на секстил, целият град продължаваше надълго и нашироко да обсъжда поредните слухове за скандалните оргии, които се разигравали във вилата на Сула в Мизен.

— Всички, които сега сте склонни да го осъждате, погледнете се най-напред себе си — ядосваше се Лукул. — Сула е свободен да върши каквото си пожелае.

Но самият той трябваше да изчака края на римските игри, за да намери достатъчно свободно време да посети покровителя си. Сула беше почти трезвен и продължаваше да громи престъпния Гай Марий.

— Ти си единственият, Лукуле — посрещна той приятеля си. В насълзените му, зачервени очи все още блестеше някогашният лукав поглед.

— Никой няма право да те критикува! — заяви Лукул. — Ти се посвети на Рим!

— Така е, посветих се. И не отричам, че ми беше доста трудно. Но, моето момче, ако не се бях подложил на такива ограничения през годините, нямаше да изпитам и наполовина насладата, която изпитвам сега!

— Разбирам го. Особено ако се имат предвид всички привлекателни страни на сегашния ти живот — намигна му той и отмести поглед към пленителното създание, което танцуваше голо-голеничко пред отворения прозорец на кабинета. Момичето едва беше навлязло в пубертета.

— Нали беше казал, че ги харесваш по-младички? — подсмихна се Сула и се наведе, за да сграбчи Лукул за рамото. — Изчакай я да си свърши танца и след това можеш да се поразходиш с нея.

— Какво си направил с майките?

— Нищо. Просто ги купувам от тях.

Лукул остана. А и после често идваше.

Но през март, изгубил всякаква жизненост, Сула ставаше все по-неконтролируем, дори за Валерия и Метробий. За изненада на всички, се оказа, че Валерия е бременна. Надяваше се детето да е от Сула. Но не можеше да му го каже и изпитваше ужас при мисълта, че един ден може да забележи. Всичко се беше случило един декемврийски ден, когато Лукул беше донесъл някакви много специални гъби, както той самият каза, от Африка. Като в някакъв кошмар тя си спомняше как всички мъже бяха споделили ласките й, като се започне със Сула и се свърши със Сорекс, та дори Метробий. Това беше единственият случай, когато беше взела участие в общата веселба, но ужасяващите последици я караха да потръпва от ужас и погнуса.

Сула все по-често изпадаше в същински бяс и с часове крещеше и шеташе нагоре-надолу из вилата. Близките му трябваше да го следват неизменно навсякъде, да не би да налети на някое от децата, които купуваше, за да задоволява долните страсти на приятелите си, или от стариците, които чистеха и перяха. Като се имаше предвид охраната от наемници-суланци, които пазеха бившия диктатор, всеки от околните, който се опитваше да го вразуми, рискуваше да стане жертва на гнева му.

— Не можем да му позволим да убива! — тюхкаше се ужасен Метробий.

— Иска ми се да се примири с това, което му се случва — плачеше Валерия.

— Но ти самата ми изглеждаш доста зле.

Той не знаеше колко неуместна е забележката му; Валерия най-сетне си призна, че е бременна, а това не биваше да се знае.

— Кой знае? — зарадва се той. — Може и аз най-сетне да стана баща! Вероятността е едно към четири.

— Към пет.

— Към четири, Валерия. Детето не може да бъде от Сула.

— Той ще ме убие!

— Живей ден за ден, все едно нищо не се е случило, и в никакъв случай не казвай на Сула — посъветва я актьорът. — Никой не знае какво крие бъдещето.

Скоро след това Сула започна да изпитва остри болки в областта на черния дроб. Ден и нощ той неуморно крачеше из просторния атрий, неспособен да остане на едно място. Единствената му утеха беше мраморната баня до спалнята.

— Онзи глупак, дето изхвърля нощното му гърне, е пуснал слуха, че Сула е разяждан от червеи отвътре — ядосваше се лекарят Тукций пред Метробий и Валерия. На лицето му беше изписано дълбоко презрение към подобни невежи. — Понякога ми иде да се пропия при мисълта колко неграмотни са хората, как си нямат и представа на какво се дължат човешките болести! Мислите ли, че ще успея да убедя прислугите, че червеите са нещо съвсем естествено, че те цял живот съжителстват с нас.

— А тези червеи какво ядат? — пребледня от ужас Валерия.

— Това, което ядем и ние — отговори Тукций. — Сигурен съм, че следващия път, когато отида в Рим, ще чуя тази глупава история и там. Робите са най-големите клюкари.

— Успокои ме, няма що — каза Метробий.

— Не съм искал да те успокоявам, а само да те предупредя да не слушаш какво си говорят робите. Действителността така и така не е радостна. Урината му — продължи Луций Тукций — е по-сладка от мед, а кожата му мирише на презрели ябълки.

Метробий го изгледа с отвращение.

— Ти си му опитвал урината?

— Да, но след като използвах един стар трик, който знам още от малък, от една знахарка. Оставих малко от урината му в една чинийка на открито. Всички мухи и пчели се насъбраха. Луций Корнелий пикае захаросан мед.

— И губи тегло буквално пред очите ни.

Валерия задъхано попита:

— Той да не умира?

— О, да — отговори Луций Тукций. — Като оставим меда — нямам представа на какво се дължи, но знам, че е признак на смъртоносна болест, — черният му дроб е безнадеждно увреден от виното.

Черните очи на Метробий се изпълниха със сълзи и той отмести поглед встрани.

— Трябваше да се очаква.

— Какво ще правим сега? — попита съпругата на Сула.

— Ще видим. — Двамата изчакаха Луций Тукций да се върне при пациента си. И щом двамата с Валерия останаха сами, Метробий изрече най-тъжните слова на земята: — От толкова години го обичам. Преди много, много време го умолявах да ме остави при себе си, нищо че това означаваше да напусна спокойния си, сит живот, за да заживея в мизерия. Но той ми отказа.

— Сигурно те е обичал твърде много, за да ти позволи — предположи Валерия.

— Не! Той обичаше единствено и само патрицианското си име. Знаеше къде се е прицелил и това, към което се беше устремил, струваше за него много повече от мен. — Метробий се обърна да я погледне право в очите. — Не си ли се замисляла колко различна е любовта за всеки от нас? За всеки човек тя означава нещо различно и много рядко човек е готов да дари толкова любов, колкото получава. Никога за нищо не съм го обвинявал. Как бих могъл, щом не мисля като него? Но най-накрая, след като на няколко пъти бях ходил при него и на няколко пъти той ме беше отпращал, той ме призна за свой любовник пред най-високопоставените си събратя. „Моето момче“, ме нарече. Ех, бих изживял целия си живот отново, само и само да го чуя как ме нарича „моето момче“ пред Вация и Лепид.

— Той няма да види детето ми.

— Съмнявам се дали ще види, че си бременна.

Болката остави за известно време Сула на мира, но сега пък се появи ново усложнение: финансовите проблеми на град Путеоли. Той беше разположен до Мизен и от десетилетия се намираше под неофициалната власт на фамилията на Граниите, които бяха едновременно банкери и едри търговци. С времето Граниите бяха свикнали да гледат и града като на своя лична собственост. Без да знае за ексцесиите на Сула, още по-малко за неговите болести, един от градските големци дойде да поиска аудиенция при бившия диктатор. Според пратеника, дошъл във вилата, градът се оплаквал от някой си Квинт Граний, който дължал на градската хазна доста голяма сума, но упорито отказвал да я плати. Дали не би могъл Сула да помогне?

Работата беше там, че Сула се дразнеше при самото споменаване на името Граний — за него това бяха най-ужасяващите хора на света след Гай Марий. И то не за друго, а именно заради близките родствени връзки между Граний и Марий. В продължения на десетилетия знатните фамилии на Арпин — Мариите, Гратидиите и Тулиите — неизменно си бяха търсили снахи сред своите близки съседи — Граниите от Путеоли. Дори първата съпруга на Гай Марий беше Грания, заради което мнозина Граний бяха намерили имената си в списъците с проскрибциите, а останалите не смееха да се покажат в Рим да не би Сула да ги добави и тях. Сред щастливците, които бяха избегнали разправата, беше и въпросният Квинт Граний. Той беше отвлечен от група суланци, които го отведоха без обяснения във вилата на Сула в Мизен.

— Никакви пари не дължа — упорстваше Квинт Граний. Личеше си, че нищо не може да го склони да отстъпи.

Сула седеше на куриатния си стол, облечен в сенаторска тога. Изражението му с нищо не подсказваше, че вече не е римски магистрат, а най-обикновено частно лице.

— Ще правиш каквото ти кажат управниците на Путеоли! Ще платиш!

— Не, няма да платя! Нека градът ме извика на съд и да видим дали има с какво да докажат иска си — отвърна Квинт Граний.

— Плащай, Граний!

— Няма!

Благодарение на временното успокояване на болките Сула бе успял досега да запази привидно спокойствие, но упорството на путеолеца срина всякакви прегради. В следния миг той стоеше изправен и яростно размахваше юмрук пред Граний.

— Или ще платиш, Граний, или ще заповядам да те удушат тук, пред мен!

— Може да си бил диктатор в Рим — отвърна му с презрение той, — но вече не си и нямаш ни най-малко основание да ми заповядваш каквото и да било. Занимавай се с перверзните си и остави магистратите на Путеоли сами да си оправят нещата!

Сула отвори уста, за да заповяда Граний да бъде удушен, но от гърлото му не излезе и звук; тялото му внезапно отмаля и му се зави свят. Той леко изпъшка, но с известни усилия се задържа на крака, обърна поглед към началника на охраната си и със сподавен глас нареди:

— Удушете тоя нещастник!

Но преди охраната да е помръднала, Сула отново отвори уста и изхрачи кръв. Той застана неподвижен и от гърдите му се разнесе смразяващо кръвта бълбукане като от вряща вода. Лицето му бе станало мъртвешки бледо. Нов пристъп го обхвана, Сула се сгърчи и изхвърли нова тъмночервена струя. След което падна на земята, охраната му се разтича с викове за помощ… или по-скоро на ужас, защото никой не понечи да помогне на болния; всички бяха убедени, че червеите са изяли вътрешностите му и всеки момент ще се покажат.

След минута-две дотичаха Луций Тукций и Метробий, както и пребледнялата като платно Валерия. Сула се гърчеше в мъчителна агония и храчеше кръв. Любовникът му го хвана нежно за главата, докато жена му трепереше и не знаеше как да помогне. Тукций даде нареждане и прислугата се разтърча да носи кърпи. Робите отказваха да гледат към господаря си, който продължаваше да се гърчи и да се дави в собствената си кръв. А Сула отчаяно се опитваше да каже нещо, вкопчвайки се в ръката на Метробий.

Съвсем забравен от околните, Квинт Граний изтича вън от къщата, пробяга цялата пътека до входа на вилата, яхна коня си и без да се обръща назад, препусна към родния си град.

Доста време мина, преди гърчовете да оставят Сула на мира. Той престана да храчи кръв и робите успяха да го вдигнат от пода. На всички им направи впечатление колко лек беше станал Сула. Без да ги е грижа за прислугата, хората от охраната му напуснаха вилата.

В плен на паниката и безпомощността, Сула се държеше за Метробий като корабокрушенец за спасителна дъска в морето. Очите му не се откъсваха от красивото мургаво лице, сякаш искаха с поглед да му предадат някакво отчаяно послание, останало неизречено. С периферното си зрение Сула зърна и Валерия, в чиито огромни сини очи сякаш четеше своя собствен ужас.

„Това ли е смъртта? — попита се Сула и знаеше, че отговорът е «да». — Но аз не искам да умирам по този начин! Искам всичко да свърши отведнъж, както приляга на един достоен римски патриций. Та аз бях некоронованият цар на Рим, носил съм венец от тревата край Нола. Аз бях най-великият човек между Океана и Инд. Нека смъртта ми бъде достойна! Нека не бъде този кошмар!“

Сула се сети за Юлила, която беше умряла в собствената си кръв. После се сети за Никополис, която с часове агонизираше след поемането на отровата. И за Клитумна, която беше свършила със скършен врат. И за Метел Нумидик с пламналото му лице, разкривено в опитите му да си поеме въздух. „Никога не съм си представял, че ще е толкова ужасно!“ Пред очите му се появи Далматика, зовяща името му в храма на Юнона Соспита. И синът му, слънцето на живота му, момчето на Юлила, което бе означавало повече от всеки друг за него… И синът му бе умрял като него — жаден за поне още една глътка въздух.

„Страх ме е. Толкова ме е страх! Никога не съм си представял, че ще ме е страх. Смъртта е неизбежна, никой не се е спасил от нея, ето всеки момент ще настъпи и аз никога повече няма да виждам, да чувам, да усещам и да мисля. Няма да съществувам. В това няма нищо мъчително, това е съдбата на спящия, на нищо незнаещия. Вечният сън. Аз, Луций Корнелий Сула, некоронованият цар на Рим, но носител на короната от Нола, ще престана да съществувам, освен в спомените на хората. Защото това е единственото безсмъртие — да останеш жив в мислите на живите. Почти бях довършил мемоарите си. Оставаше ми да напиша една съвсем малка глава. Достатъчно материал съм оставил на бъдещите историци, за да убия спомена за Гай Марий. Той не доживя да пише мемоари. Докато аз доживях. Затова аз печеля. Аз вече спечелих! И от всички мои победи тази над Гай Марий ми е най-скъпа.“

Около час продължи кръвоизливът, а също и страданията на Сула. Но най-накрая кръвотечението престана и той можеше по-спокойно да диша. Умиращият все още бе в съзнание, дори много по-ясно от повечето време през последните месеци. Сега пред него се открояваха лицата на Метробий, Валерия и Луций Тукций. Може би това бяха огледалата, чрез чиито изражения той най-добре можеше да забележи какво се е променило у него самия?

Най-сетне успя да проговори:

— Завещанието ми. Повикайте Лукул, той трябва да прочете завещанието след смъртта ми. Той е негов изпълнител и попечител на децата ми.

— Вече съм пратил хора да му съобщят, Луций Корнелий — увери го Метробий.

— Дали успях да ти дам достатъчно, Метробий?

— Винаги си ми давал предостатъчно, Луций Корнелий.

— Така и не разбрах какво е любов. Аврелия повтаряше, че съм знаел. Аз не съм толкова сигурен. Миналата нощ сънувах Юлила и сина си. Синът ми дойде при мен и ме помоли да отида при майка му. Трябваше да се досетя. Но не се сетих. Само се разплаках. Него, виж, го обичах. Повече, отколкото обичах себе си. Колко ми липсваше през тези години!

— Раната ще зарасне, Луций Корнелий.

— Като че ли най-добрата причина човек да иска смъртта.

— Искаш ли нещо друго?

— Само спокойствие… Искам да усетя, че целият съм изгорял.

— Ти вече изгоря.

— Тялото ми.

— Какво, тялото ти, Луций Корнелий?

— Корнелиите ни погребват. Но не и мен, Метробий. Писал съм го в завещанието си, но ти ще повториш пред Лукул, че така съм пожелал и преди смъртта си. Ако погребат тялото ми в земята, може някоя прашинка от пепелта на Гай Марий да се залепи за мен. Аз разпилях пепелта му. Не трябваше да го правя. Кой знае къде дебнат тези прашинки, кой знае къде ме чакат и до днес? Спомням си ги как се разхвърчаха над Анио, как се изсипаха над водата! Но духна вятър и част от пепелта се разсея. Затова не мога да съм сигурен. Трябва да бъда изгорен. Ще кажеш на Лукул, че лично съм настоявал, че тялото ми трябва да бъде изгорено, че пепелта ми трябва да бъде събрана в затворена кутия, която да бъде запечатана с восък в урна. Така Гай Марий няма да може да се докопа до останките ми. Ще бъда единственият Корнелий, който няма да бъде погребан.

— Ще бъде, както искаш, обещавам.

— Изгори ме, Метробий! Накарай Лукул да ме изгори!

— Ще сторя, както казваш, Луций Корнелий.

— Иска ми се да бях научил що е любов!

— Но, разбира се, че си научил! Любовта те накара да се откажеш от себе си, за да се посветиш на Рим.

— Това ли е любов? Не може да бъде. Твърде суха е тази любов, суха като пепелта ми. Единственият Корнелий, който ще бъде изгорен, а не погребан.

Скоро след този разговор Сула отново започна да повръща кръв. Тялото му бе изгубило жизнените си сили, съзнанието му тънеше във все по-непрогледен мрак. И колкото пъти се върнеше към реалността, Сула умоляваше Метробий да не позволи някоя прашинка от Гай Марий да се докосне до неговите останки, а след това питаше какво е любовта и защо той така и не я е познал.

Лукул пристигна навреме, за да го види как умира. Но Сула вече не можеше да говори, навярно дори не разбра, че верният му приятел е при него. Незабравимите му очи, които обикновено всяваха ужас, сега излъчваха примирение, безсилие и умора. Той едва дишаше и лекарят му трябваше да слага огледало пред устата му, за да се увери, че още не е умрял. Но изведнъж нещо се промени в погледа, зениците започнаха да се разширяват, светлите ириси се стопяваха и белотата им се изгуби в черните контури. Пред очите на всички присъстващи светлината в погледа на Сула угасна и черните му зеници останаха да се взират като в недоумение.

Луций Тукций се наведе и затвори очите му, Метробий сложи за всеки случай две монети върху тях, за да не отворят, а Лукул пъхна сребърния денарий в устата на покойника, за да има с какво да плати на лодкаря Харон.

— Умря след мъки — отбеляза Лукул, без да дава воля на мъката си.

Метробий заплака.

— Всичко, което постигна Луций Корнелий, е било с мъки. Не би могъл да умре безболезнено.

— Ще отнеса тялото му в Рим, където ще уредим държавно погребение.

— Той би се радвал. При условие, че бъде кремиран.

— Ще бъде кремиран.

Обезумял от мъка, Метробий тръгна да търси Валерия, която не бе намерила достатъчно сили да стои до самия край.

— Всичко свърши — съобщи й той.

— Аз го обичах — отвърна му тя тихо, сякаш се срамуваше. — Знам, че цял Рим говори как съм се омъжила заради парите и властта му, за да осигуря нови почести на фамилията си. Но той беше велик човек, а и винаги се е държал добре с мен. Аз го обичах, Метробий! Наистина го обичах!

— Вярвам ти.

Той седна до нея, хвана я за ръката и започна замислено да я гали.

— Какво ще правиш сега? — попита тя.

Метробий се сепна, погледна бялата й, изящна ръка — с дългите пръсти. Като че ли напомняше за ръцете на Сула. Е, след като и двамата са патриции…

— Ще замина.

— След погребението?

— Не, не мога да присъствам там. Представяш ли си как ще ме посрещне Лукул, ако се наредя сред опечалените?

— Но Лукул знае какво си представлявал за Луций Корнелий!

— Това ще бъде държавно погребение, Валерия. То трябва да мине тържествено, без нередности. Какво ще търси един гръцки актьор в тази среда? — Метробий вдигна рамене. Стига толкова злост. — В интерес на истината не мисля, е самият Луций Корнелий би желал да ме види сред опечалените. Колкото до Лукул, той е високопоставен аристократ. Това, което се случваше в Мизен през последните месеци, му позволи да задоволи някои от не дотам аристократичните си страсти към малките момиченца. — Болка се изписа на мургавото му лице. — Сула беше порочен, но поне не прекаляваше с пороците! Позволяваше всичко на Лукул, но сам никога не би сторил такова нещо!

— И къде ще отидеш?

— В Киренайка. Позлатеният заден двор на света.

— Кога тръгваш?

— Още тази вечер. Веднага щом Лукул замине за Рим тялото на Сула и къщата се успокои.

— Как ще стигнеш до Киренайка?

— През Путеоли. Сега е пролет. Ще има кораби за Африка, за Хадрумет. Оттам ще си наема транспорт.

— Можеш ли да си го позволиш?

— О, да, Сула не ме е споменал в завещанието си, но ми е давал много. Той беше странен човек в това отношение. Изключително стиснат, но не и с хората, които обичаше. Най-тъжното е точно това: че дори пред смъртта той продължаваше да се съмнява в способността си да обича. — Метробий вдигна поглед към лицето й и мрачният му поглед издаде, че го налягат по-тревожни мисли. — Ами ти, Валерия? Ти какво ще правиш?

— Ще се прибера в Рим. Щом погребението свърши, ще се завърна в къщата на брат си.

— Това — възрази й Метробий — може да се окаже лоша идея. Имам по-добро предложение.

Тя го изгледа с дълбоко недоумение.

— Какво?

— Ела с мен в Киренайка. Ще родиш детето и ще ме обявиш за баща. Който и да е истинският баща, за мене е без значение. Просто ми мина през ума, че Лукул също беше онази вечер, при това знае не по-зле от мен, че Сула не може да е бащата. Мисля, че в Рим те чакат големи беди, Валерия. Лукул ще те издаде. Така ще те дискредитира, а на него това му е нужно. От всички, които бяха тук през последните месеци, само ти си от висшето общество, следователно само ти ще можеш да свидетелстваш за неговите извратени вкусове.

— Богове!

— Трябва да дойдеш с мен.

— Но няма да ме пуснат!

— Няма и да научат. Ще съобщя на Лукул, че се чувстваш много зле и няма да можеш да пътуваш с траурния кортеж. Ще обещая, че ще те пратя преди самото погребение. Лукул в момента е твърде зает и няма да се сети отсега да мисли за собственото си деликатно положение. Затова ако ще бягаш, сега му е времето.

— Прав си. Той наистина ще ме издаде.

— Може дори да нареди да те убият.

— О, не!

— Ела с мен, Валерия. Щом Лукул тръгне за Рим, двамата с теб също си тръгваме. Никой няма да ни види. Никой дори няма да разбере какво точно се е случило с теб. — Той горчиво се усмихна. — В крайна сметка аз бях момчето на Сула, а ти, Валерия Месала, негова законна съпруга. Стоиш много над мен!

Но тя изобщо не смяташе, че стои над когото и да било. Още преди месеци се беше влюбила в Метробий, макар да разбираше, че той е неспособен да откликне на любовта й. Затова нямаше да му откаже.

— Ще дойда.

— Добре! Засега не мърдай оттук. Лукул изобщо не бива да те вижда. Събери малко багаж, но не повече, отколкото може да носи едно муле. Вземи само тъмни, най-обикновени дрехи и всички горни дрехи да бъдат с качулки. Трябва да приличаш на моята жена, не на вдовицата на Луций Корнелий Сула.

Той излезе от стаята. Валерия Месала остана сама да гадае какво крие бъдещето, което само за няколко минути се оказа съвсем различно от това, което цял живот беше предполагала. Валерия никога не си беше давала сметка каква опасност представлява за Лукул и знаеше, че има за какво да благодари на актьора. Да замине с него означаваше сама да се подложи на терзания, докато го гледа как се люби с други мъже, вместо да се люби с нея; но той щеше да приеме детето за свое и тя щеше да има семейство; а може би с времето съвместният живот щеше да накара любимия й и да обърне внимание на съпругата си. Да, това беше по-добро решение, отколкото никога повече да не го види! По-добро и от смъртта. Без да знае защо, тя винаги беше изпитвала страх от ледения и надменен Лукул. Сега разбираше истинската причина.

Стана от стола и започна да рови из множеството сандъци да намери някоя по-скромна роба. Пари нямаше, затова пък притежаваше скъпи бижута. Изглежда, Метробий имаше достатъчно пари, затова щеше да гледа на нейните бижута просто като на зестра.

Киренайка! Позлатеният заден двор на света. Звучеше прекрасно.

В сравнение с погребението на Сула някогашният му триумф изглеждаше скромен. Двеста и десет носилки се огъваха под огромните количества балсами и аромати, които жените на Рим доброволно бяха дарили за погребението на някогашния си любимец. И понеже тялото на покойника до такава степен се беше сгърчило и свило заради загубата на кръв, че не можеше да бъде изложено на показ няколко скулптори се бяха заели да изваят статуя на диктатора от канела и тамян. Статуята изобразяваше Сула легнал на собствения си ковчег, предшестван от един ликтор, и той направен от благоухания и подправки. Бяха построени множество сцени, на които се изобразяваха всички паметни деяния на Сула, като се изключат тайните му занимания през първите трийсет и три години от живота му. На една от платформите се представяха забележителните мигове след битката при Нола, когато непознат центурион връчваше венеца от трева на покойника; на друга Сула се беше надвесил над треперещия от страх Митридат, който подписваше договора от Дардан; на останалите диктаторът печелеше сражения, пишеше закони, залавяше Югурта, екзекутираше марианците на Карбон пред Колинската порта. Специална волска кола беше натоварена с повече от две хиляди златни венци, които му бяха връчвали градове и племена, царе и господари от цял свят. Предшествениците на покойника, облечени в черно, се возеха на черни колесници с позлатени ръбове, докато пухкавите близначета — петгодишните Фауст и Фауста — вървяха сред опечалените.

Денят беше горещ и задушен, очакваше се да завали. Но най-голямото траурно шествие, което Рим познаваше, все пак се състоя. Оплакваните тръгнаха от дома на Сула, който гледаше към Големия цирк, проправиха си път надолу през Велабрума до Форум Романум, където Лукул — известен с красноречието си — прочете траурно слово от рострата. До оратора стоеше чудесно замисленият ковчег: отгоре ухиленият лъхащ на тамян и канела Сула с фалшивия ликтор — отдолу — обезобразеното тяло на покойника. За втори път през последните три години цял Рим се събираше, за да плаче за родителите на двете близначета, затова тълпата избухна в гръмки аплодисменти, когато Лукул обяви, че ще бъде попечител на сирачетата и те от нищо няма да се лишат. Хората с насълзени очи наблюдаваха двете дечица. Може би сълзите скриха от всички факта, че близнаците изобщо не приличат на великия си баща, а са копия на представителния, но не дотам забележителен Квинт Цецилий Метел Нумидик — чичо на покойната им майка. Когото баща им бе наричал Прасето… И когото беше убил просто ей така, от яд, че Аврелия е отблъснала любовта му.

Като че ли някаква магия се беше спуснала над града, та дъждът все така отказваше да рукне от натежалите облаци. Шествието пое нагоре по Клив Аргентарий пред Фонтиналската порта, зад която се издигаше огромното крайградско имение — собственост допреди години на Гай Марий, — и излезе на Марсово поле. Гробницата на Сула вече чакаше. Издигаше се встрани от Вия Лата, недалеч от празното пространство, където се събираха центуриатните комиции. В деветия час на деня ковчегът бе поставен на голямата клада. Между треските и гредите беше изсипано съдържанието на двеста и десетте носилки с подправки, благоухания и помади. Сула никога приживе не бе ухаел толкова прекрасно, колкото сега, когато изгаряше пред очите на своите съграждани.

В същия миг, в който запалените главни на робите подпалиха основите на кладата, се надигна силен вятър. Грамадата от дърва се срути и от разпаления огън се разхвърчаха искри. Оплаквачите закриха лица и отстъпиха назад. И тогава, когато огънят погълна всичко, дъждът най-сетне се изля над полето. Порой като из ведро бързо изгаси въглените, така че гробарите успяха да съберат пепелта на Сула. Тя беше изсипана в изящна алабастрова урна с орнаменти от злато и скъпоценни камъни; Лукул пренебрегна молбата на покойника най-напред да прибере всичко в херметически затворена кутия. Дъждът продължаваше да се лее над главите им и нямаше опасност каквато и да е прашинка да се докосне до останките на диктатора.

Урната беше положена във вътрешността на голямата гробница от разноцветен мрамор, построена за четири дни.

Постройката беше кръгла и покривът й се носеше от издължени колони с капител в коринтски стил — едно от нововъведенията, които самият Сула беше донесъл със завръщането си от Гърция и които се бяха превърнали в мода. На голяма плоча, обърната към пътя, стоеше изписано името му, заедно с всичките заемани от него длъжности и подробен отчет на великите му деяния. Под всичко това стоеше съвсем кратък епитаф, който Сула сам си беше измислил приживе:

„НАЙ-ДОБЪР ПРИЯТЕЛ — НАЙ-ЗЪЛ ВРАГ“

— Е, радвам се, че всичко най-сетне свърши — каза Лукул на брат си, докато двамата се прибираха насред бурята у дома. Бяха измокрени до кости и трепереха от студ.

Лукул започваше да се тревожи: Валерия Месала така и не се беше върнала в Рим. Брат й Руф, братовчедите й Месала Нигер и Метел Непот, както и пралеля й, бившата весталка Метела Балеарика, най-настойчиво го разпитваха какво се е случило. Той трябваше да ги уверява, че е пратил човек да я доведе от Мизен, но изтощеният пратеник му е съобщил, че вдовицата на Сула е изчезнала.

Мина почти месец, преди Лукул да прекрати издирването. Но последната жена на Сула сякаш беше потънала вдън земя, а също и скъпоценностите й.

— Била е обрана и заклана — заключи Варон Лукул. Брат му (който имаше тайни дори от него, нищо че го обожаваше) не отговори. Късметът на Сула, мислеше си той, може би се беше предал на него, верния му помощник. Защото още в деня преди погребението на диктатора Лукул си даде сметка колко опасна би се оказала Валерия Месала за него. Тя знаеше твърде много неща, докато той почти не я познаваше. Щеше да се наложи да я убие. Каква беше тази щастлива случайност, която подтикна друга ръка да го стори вместо него! Фортуна закриляше и него.

Изчезването на актьора Метробий не засягаше Лукул. Рим си имаше достатъчно актьори, които да заемат мястото на изчезналия грък, добре бе дори, че така се отваряше път за други. Това, което мъчеше Лукул, бе, че сексуалните развлечения с малки момиченца трябваше да бъдат забравени. Ех, колко щеше да му липсва Мизен!

5

От секстил (август) 80 г. пр.Хр. до секстил 77 г.пр.Хр.

Този път Цезар замина за изток по море. Евтих, слугата на майка му (на хартия той беше слуга на Цезар, но никой не си правеше илюзии кой е истинският му господар), от дълги години не беше напускал града и беше свикнал с живота в Субура. Сега бедният слуга трябваше да се увери що за мъчение е да пътуваш с Гай Юлий Цезар. По суша — особено ако пътят е добре поддържан като Вия Апия — Цезар спокойно изминаваше по шейсет километра на ден, а ако придружителите му изостанеха, той просто ги забравяше по пътя. Само страхът да не разочарова господарката си поддържаше Евтих по дългия път из Италия.

— Краката много ме болят — оплака се Евтих.

— Разбира се, че ще те болят! Когато си на кон, те висят през цялото време. Но не се тревожи. Докато стигнем Брундизий, ще се чувстваш много по-добре. Просто ще трябва да се отучиш от спокойния живот в Рим.

Мисълта за Брундизий не зарадва Евтих. Гъркът се страхуваше от пътуването в Йонийско море.

— Цезар е беден — усмихна се окуражително Бургунд, докато господарят им отиваше да огледа чисти ли са стаите в странноприемницата.

— Той е чудовище! — простена Евтих. — Шейсет километра на ден!

— Имаш късмет, че още сме в началото. Той още не се е разбързал, и то най-вече заради теб.

— Искам да си ходя вкъщи!

Бургунд непохватно го потупа по рамото.

— Не можеш да се върнеш, Евтих, и сам добре го знаеш. Хайде, избърши си сълзите и ела да се поразходим. По-добре да потърпим Цезар, отколкото да се връщаме при майка му. Бррр, ужас! Освен това той е много грижовен. Обзалагам се, че точно в този момент урежда една хубава гореща баня за тебе.

Евтих оцеля от пътуването по сушата, но не беше сигурен дали ще преживее и плаването по море. Цезар и скромната му прислуга изминаха разстоянието от шестстотин й петдесет километра между Рим и Брундизий за девет дни. Преди двамата му слуги да успеят да си поемат дъх и да поискат полагащите се няколко дни почивка, младият им господар вече ги беше качил на кораба. Отплаваха по посока на красивия остров Керкира, откъдето с друг кораб се прехвърлиха в Епир. От брега на Континентална Гърция продължиха по суша през Акарнания и Делфи за Атина. В Гърция пътищата приличаха повече на кози пътеки.

— По всичко изглежда, че дори ние, римляните, не прекарваме войски през този терен — разсъждаваше Цезар, докато навлизаха в долината на Делфи — китна градинка между планинските чукари. — Това си струва да се помни. Ако армията е с висок дух, все пак би могла да се прехвърли през планините. А никой няма да го разбере, защото никой не би го повярвал. Хъм.

Цезар харесваше Атина. Той не търсеше гостоприемството на знатни големци и се задоволяваше да преспива в обикновени крайпътни заведения или дори под открито небе. Затова и в Атина си беше намерил приятна странноприемница от източната страна на Акропола, когато го застигна неочаквана покана от името на Тит Помпоний Атик. Цезар, разбира се, не го познаваше лично, но подобно на всички свои съграждани и той знаеше за славния финансов крах, който Атик и Крас бяха претърпели няколко години по-рано, още преди смъртта на Гай Марий.

— Настоявам да ми погостуваш — заяви свикналият на любезности Помпоний. Въпреки големите си грешки в миналото, той се оказваше познавач на човешките характери. Само един поглед му беше достатъчен да се увери, че нещата, които се говореха за Цезар, бяха верни: този младеж някога щеше да има голямо влияние.

— Много си щедър, Тит Помпоний — усмихна се широко Цезар. — И все пак, предпочитам да си стоя в кръчмата, така съм по-независим.

— Независимостта в Атина се изразява в развалена храна и мръсни чаршафи — възрази той.

Това бе достатъчно да промени решението на Цезар.

— Благодаря. Ще дойда. Спътниците ми не са много — двама клиенти и четирима роби. Ако имаш място и за тях…

— Има достатъчно място.

И така всичко беше уредено. Атик предлагаше обилни вечери и туристически екскурзии; Цезар се увери, че с помощта на домакина му Атина разкриваше много по-бързо тайните си, отколкото би се надявал иначе. Двамата тичаха по Маратонското поле, отидоха до Коринт, до Тива, разгледаха блатистите брегове на Орхоменското езеро, където Сула беше спечелил две решителни сражения срещу Митридат, проучиха пътеките, по които Катон Цензор беше минал, за да заобиколи врага при Термопилите… А врагът беше минал, за да заобиколи позициите на Леонид.

„Странниче, кажи на спартанци, че лежим в земята, но изпълнихме заповедта.“

Легендарният надпис от времето на Гръцко-персийските войни още стоеше, изсечен на скалата над бойното поле. Цезар се обърна към Атик:

— Целият свят може да цитира този надпис, но друго си е да го четеш на камъка.

— Ти би ли се радвал всички да те помнят, както помнят Леонид?

Но младежът не беше толкова възторжен от спартанците.

— Никога! Това, което спартанците са направили, е било героичен жест без полза, напразна загуба на ценни войници. Аз ще бъда запомнен, Атик, но не заради глупости и безсмислени подвизи. Леонид е бил цар на Спарта, а аз съм римски патриций — републиканец. Единственият смисъл, който е имал неговият живот, е бил да го погуби по този забележителен начин. Смисълът на моя живот е в това, което ще сторя, докато съм жив. Как ще умра е без значение, стига да умра като истински римлянин.

— Вярвам ти.

Цезар беше ученолюбив човек, при това доста начетен, затова двамата с Атик откриха, че имат много общи вкусове — и двамата бяха интелектуалци, и двамата се интересуваха от много неща. Така например, след като и двамата обожаваха литературата и изкуството, можеха да обсъждат с часове някоя пиеса от Менандър или статуя на Фидий.

— И все пак тук в Гърция не са останали кой знае какви картини — поклати тъжно глава Атик. — Това, което Мумий не е отнесъл в Рим след разграбването на Коринт — да не говорим за Емилий Павел след Пидна, — е било скрито от човешките очи. Ако искаш да видиш най-красивата живопис на света, трябва да отидеш в дома на Марк Ливий Друз в Рим.

— Доколкото знам, къщата е собственост на Марк Крас.

Атик направи недоволна гримаса; колкото и афери да бяха разигравали с Крас, пак нямаше да му стане симпатичен.

— И навярно е натъпкал всички картини в някое прашно мазе. Където ще преседят с години, докато не се намери човек, който да му подскаже, че струват повече от робите с образование и поевтинелите жилища в Есквилин.

Цезар се усмихна.

— Е, Атик, не всички се интересуваме от изкуството! На света има достатъчно място и за такива като Крас.

— Не и в моя дом!

— Ти не си женен — каза един ден Цезар, малко преди заминаването си от Атина. Той си имаше обяснение защо Атик държи на ергенството.

Слабото, дори изпито лице на Атик се изкриви от лека погнуса.

— Не, Цезаре. И нямам намерение да се женя.

— Докато аз се ожених още на тринайсет години. При това за момиче, което все още не е навършило годините, за да легне с мен. Необичайна съдба, не мислиш ли?

— Необичайна, да. Малката дъщеря на Цина. С която ти отказа да се разведеш, пък дори и в името на Юпитер.

— В името на Сула имаш предвид — засмя се Цезар. — Имах невероятен късмет. Така избягах от капана на Гай Марий, при това с активното съдействие на Сула, и се спасих от жречеството.

— Като засегнахме въпроса за женитбите, ти познаваш ли Марк Тулий Цицерон? — попита Атик.

— Не. Но съм чувал за него, разбира се.

— Бихте могли да си допаднете, но всъщност не го вярвам — замисли се Атик. — Цицерон е доста чувствителен по въпроса за интелекта и не обича съперници. А ти май го превъзхождаш по интелигентност.

— И какво общо има това със сватбите?

— Току-що му намерих съпруга.

— Чудесно — отбеляза Цезар.

— Теренния. Заварената сестра на Варон Лукул.

— Ужасна жена, доколкото съм чувал.

— Така е. Но от висшето общество, за което Цицерон само би могъл да мечтае.

Цезар вече взе решение: ще си заминава. Щом като с домакина си нямаха за какво повече да си говорят, нямаше смисъл да остава повече. На какво се дължеше това, Цезар много добре знаеше. Доколкото можеше да прецени богатия си събеседник, който доброволно се беше отдал на изгнание, то той предпочиташе млади момченца. Откъдето идваше и резервираното отношение към Цезар. Ако не беше тази бариера, между двамата можеше да възникне дълбоко и трайно приятелство.

От Атина Цезар пое на север по римския път, който свързваше Атика с Беотия, Тесалия и прохода Темпе. В далечината, встрани от пътя се издигаше планината Олимп и Цезар мислено отдаде почит на Зевс и другите богове. От пристанището Дион групата се качи отново на кораб и от остров на остров доплава до Хелеспонта. Оттам до Никомидия по суша бяха три дни път.

В царския дворец Цезар беше посрещнат с безумна радост. Царят и царицата вече не вярваха, че любимият им римлянин ще дойде пак при тях, особено след като научиха, че младият Цезар е заминал от Митилена направо за Рим, заедно с Терм и Лукул. Най-въодушевено от всички обаче беше кучето Сула. То обиколи с възторжен лай целия дворец, скачаше върху Цезар, тичаше при царя и царицата да им напомни кой им е дошъл на гости, след това пак се връщаше да лиже ръцете и лицето на Цезар.

— Той почти ще проговори — каза Цезар, когато Сула най-после му позволи да седне и е тихо ръмжене се настани в скута му. Той го погали. — Сула, старче, никога не съм си представял, че толкова ще се радвам да ти видя грозната муцуна!

Собствените му родители, размишляваше същата вечер Цезар, излегнал се с дрехите на кревата, винаги са били крайно резервирани и към него и помежду си. Баща му не се задържаше вкъщи, но дори когато се прибираше, повечето време водеше някаква мълчалива война с жена си, вместо да установи по-топли отношения с децата си; майка му пък, със своята мания да бъде винаги справедлива, строга и критична, правеше невъзможен всеки по-близък контакт. Може би, разсъждаваше Цезар сега, на това се дължеше необяснимото, но очевидно отрицателно отношение на баща му към Аврелия — на нейната неспособност да установи физическа близост, с когото и да е. Това, което младежът все още не можеше да възприеме, беше пълното разочарование на баща му, че съпругата му даваше под наем жилищната сграда, която притежаваше. За него това беше абсолютно недопустимо за една римска аристократка. Разбира се, нито Цезар, нито сестрите му си спомняха Аврелия друга, освен хазяйка на голяма жилищна сграда. Те не можеха да проумеят колко чуждо изглежда подобно поведение в очите на баща им, израснал в съвсем различна среда. Единственото, с което можеха да си обяснят отношенията между своите родители, беше това, което като малки деца вълнуваше тях — прегръдките и целувките. Как можеха те да знаят колко сладки и приятни бяха нощите, които майка им и баща им прекарваха заедно в стаята си? Когато у дома научиха ужасната новина за смъртта на Гай Юлий Цезар — дошла заедно с урната с прахта му, — първата реакция на Цезар бе да прегърне майка си и да я успокои. Но тя се беше отдръпнала и със строгия си тон му беше напомнила да не забравя кой е. Подобни думи все още можеха да го засегнат — до деня, когато Цезар най-сетне не свикна с онази резервираност, която му бяха налагали от самото рождение. Оттогава той престана да очаква друго отношение от страна на майка си.

Може би, мислеше си сега Цезар, това беше просто поредният знак за една закономерност, която той отдавна беше забелязал — децата винаги искаха от родителите си това, което те не желаят или не могат да им дадат. Майка му беше безценно съкровище, Цезар най-добре от всички го знаеше, също както знаеше колко много я обича. И колко много неща дължи на нея, задето цял живот му беше показвала грешките и слабостите… Да не говорим и за безценните съвети, които му даваше не толкова като майка, по-скоро като приятелка.

И все пак… И все пак. Колко прекрасно би било, ако го посрещаха у дома с прегръдки и целувки, без всякакви задръжки, така както Никомед и Орадалтида го бяха посрещнали днес. Цезар не искаше от родителите си да заприличат на сегашните му домакини; той просто си представяше колко хубаво би било, ако царят и царицата му бяха родители.

Унесен в тъжни мисли, Цезар заспа и на другия ден светлината на утрото му напомни за какви глупости е мислил цяла нощ.

Цезар беше пристигнал в Никомидия през октомври и нямаше намерение да заминава скоро — за огромна радост на царя и царицата, които нямаха нищо против да угодят на неговите прищевки, включително посещения на Горион, Песин или мраморните кариери на остров Проконес. Всичко вървеше нормално до един декемврийски ден, когато им бе отправена една доста странна и трудна за изпълнение молба.

През март новият управител на Киликия Долабела Младия беше отпътувал от Рим за провинцията си, придружен от двама други римски нобили и цяла свита от държавни служители. От двамата благородници по-важният беше висшият легат Гай Лициний Верес, а по-маловажният — квесторът Гай Публиций Малеол, който получи назначението си след теглене на жребий.

Малеол беше от хората, възползвали се първи от законите, с които Сула целеше разширяването на Сената, и постъпи във височайшата институция веднага щом бе избран за квестор. Но това не значеше, че е „нов човек“; в семейството му имаше дори един консул, в атрия на дома му стояха восъчните маски на поне неколцина славни предшественици. Но с много пари Малеол не можеше да се похвали. Само няколкото сполучливи покупки по време на проскрибциите бяха позволили на семейството да вложи повече надежди в бъдещето на трийсетгодишния Гай, който да възстанови изгубения престиж на рода, като се добере до заветната консулска длъжност. Като си даваха сметка колко скромна е квесторската заплата и колко скъпи са вкусовете на Долабела, майката и сестрите на Малеол разпродадоха бижутата си, за да му напълнят кесията. Той самият смяташе да прибави и от себе си нещо, щом стъпи в заветната провинция. Най-накрая жените в къщата стигнаха до там с материалните жертви, че натъпкаха в багажа му семейните прибори от злато и сребро. Когато Малеол даваше банкети в чест на управителя, разсъждаваха дамите, семейните прибори само щели да повдигнат авторитета му.

За съжаление Гай Публиций Малеол не бил чак толкова умствено надарен, колкото по-известните си предци; той бил известен по-скоро с наивното си добродушие, което не му обещаваше добри мигове в компанията на мошеници като Долабела. Висшият легат Гай Верес веднага бе усетил с що за човек си има работа и преди да са заминали от пристанището в Тарент, той вече беше спечелил изцяло доверието на Малеол. Квесторът нямаше никакъв повод да се съмнява, че Гай Верес е почтен и добронамерен човек.

Цялата група пътуваше за Азия в компанията на друг провинциален управител — Гай Клавдий Нерон, който щеше да властва в Римска Азия. Клавдий Нерон принадлежеше към славната патрицианска фамилия, но Нероните се славеха едновременно като по-богати от братовчедите си Пулхери и като доста по-глупави и неспособни.

Гай Верес се беше отправил на изток с големи амбиции, разбира се, чисто материални. Благодарение на предварителната информация, с която разполагаше, Верес бе успял да натрупа голямо състояние за сметка на проскрибираните земевладелци в района на Беневент, но това не му донасяше удовлетворение. За него голямата страст на живота бяха произведенията на изкуството. Проскрибираните люде от Беневент не можеха да се похвалят с кой знае какви вкусове, те спокойно се задоволяваха с жалките неаполитански копия на Праксител или Мирон, най-вече щом ставаше въпрос за сантиментални скулптурни групи с повечко нимфи. Известно време Верес се бе надявал в списъците с проскрибциите да се озове и внукът на известния богаташ — любител на изкуството Секст Перквициен: Перквициен се славеше като най-големия познавач сред конническото съсловие, при това дейността му в Азия му беше позволила да събере колекция, превъзхождаща навярно и тази на Марк Ливий Друз. Обаче внукът на Секст Перквициен се оказа племенник на Сула и дядовото наследство си остана за него.

Макар че семейството му не беше много знатно и влиятелно — баща му беше обикновен педарий без право на изказване в Сената, а дядо му и с това не би могъл да се похвали, Верес се беше издигнал на забележителни висоти благодарение на вродения си инстинкт да застава винаги на страната, където са парите, и да убеждава разни влиятелни хора, че могат да му се доверят. Навремето лесно бе излъгал Карбон, но след това със Сула задачата се оказа невъзможна. Все пак и той се бе възползвал от услугите му, като го прати да разори Самний. За нещастие и Самний беше изключително беден откъм произведения на изкуството; колкото и пари да трупаше Верес, съдбата още не го беше ощастливила с това, което най-много го привличаше.

Единственото място, където си струваше да опита, мислеше си Верес, беше изтокът, където можеше да открие статуи и картини. Затова когато Сула тегли жребия за провинциите, Верес реши да си пробва късмета и се зае да спечели младия Долабела на своя страна. Братовчедът Долабела беше управител в Македония — доста обещаваща провинция по въпроса за произведенията на изкуството, — но той си знаеше интереса и нямаше да се поддаде толкова лесно на внушения. Гай Клавдий Нерон, който щеше да управлява Азия, пък беше сравнително почтен човек. Което оставяше един-единствен избор — Гней Корнелий Долабела Младши, управителя на Киликия. Идеална партия при условие, че той бе не по-малко алчен и лишен от скрупули от Верес, при това се отдаваше на най-гнусни сексуални извращения. Нещо повече, Верес бе дочувал, че имал вкус и към разни вещества, които допълнително увеличавали половата му мощ. Много преди двамата да заминат за изток, той вече бе доказал приятелските си чувства към Долабела, като се превърна в негов сводник и снабдител едновременно.

Късмет, мислеше си Верес. Фортуна го облагодетелстваше! Хора като младия Долабела рядко се намираха, пък дори да се срещаха, рядко се издигаха толкова високо в обществото. В интерес на истината, ако не беше старият Долабела да командва армии и да печели битки за Сула, братовчед му никога нямаше да се добере до управление на провинция. Разбира се, тази заветна провинция можеше да донесе големи облаги, но Долабела беше страхлив; затова, едва като Верес му бе доказал колко е способен и добронамерен, той бе въздъхнал с облекчение.

Докато двете групи управници пътуваха заедно за Мала Азия, Верес се преструваше, че изобщо не се вълнува от гръцките скулптури. В Атина изкушенията бяха почти неустоими, но Тит Помпоний Атик беше застанал като някакъв огромен паяк насред атическата паяжина и не даваше никому да припари. Благодарение на финансовите си резерви и роднинските си връзки с Цецилий Метелите и многото подаръци, които поднасяше на атиняни, Атик се оказвате човек с влияние, когото би било неразумно да предизвикващ. А всички знаеха с каква ненавист се отнасяше към грабителите на произведения на изкуството.

След Атина пътищата на Долабела и Клавдий Нерон най-сетне се разделяха. Клавдий бързаше да стигне Пергам и да се залавя за работа, понеже не се доверяваше много-много на местните. И докато Клавдий Нерон бързаше за Мала Азия, корабът на Долабела си направи една приятна разходчица до остров Делос.

Преди Митридат да нахлуе в Римска Азия и Гърция девет години по-рано, Делос беше център на търговията с роби в целия свят. На острова големите търговски кантори си разменяха робите, там търговците посрещаха и пиратите от Източното Средиземноморие, които бяха най-сигурните снабдители със скъпоценната стока. На острова около двайсет хиляди роби сменяха дневно притежателя си, което не означаваше, че тези двайсет хиляди роби бяха задължително докарвани, разтоварвани и наново натоварвани на корабите в делоското пристанище. Търговията се осъществяваше с помощта на документи — от договори за преотстъпване на собственост до договори за освобождаване на парични средства. Само най-специалните роби бяха водени на самия Делос; островът беше владение на търговците, не на стоката, с която търгуваха.

На Делос навремето работеше голяма римо-италийска колония, също така много александрийци и евреи. Най-голямата сграда в Делос беше римската агора, в която се помещаваха канторите на всички римски и италийски търговци. Но в последно време мястото беше разорено и почти изоставено, както бяха изоставени и множеството богаташки домове на западния бряг на острова — там, където вятърът беше по-слаб и животът — по-приятен. По склоновете на планината Кинт, на добре оформени тераси, се издигаха храмове и олтари на всички онези многонационални божества, които търговците бяха внасяли със себе си, докато островът се радваше на закрила от страна на Селевкидите в Сирия или Птолемеите в Египет. От тях светилището на Артемида, сестрата на Аполон, се намираше в най-голяма близост до по-малкото от двете пристанища — така нареченото Свещено пристанище, където акостираха само корабите на поклонниците. На север от светилището да Артемида се издигаше внушителният с размерите си храм на Аполон — голяма, красива сграда, натъпкана догоре с произведения на изкуството. А между храма на Аполон и Свещеното езеро се намираха известните мраморни лъвове от Наксий, които обграждаха пътя за шествия между светилището и езерото.

Верес нетърпеливо започна да обикаля острова. Посещаваше храмовете, чудеше се пред статуята на Артемида Ефеска, окичена с огромни бичи тестиси, които напомняха на провиснали женски гърди, цъкаше с език пред богинята Ма от Комана, пред Хеката Сидонска, пред Серапис Александрийска, прехласваше се от позлатените релефни изображения на божествата, от обсипаните със скъпоценни камъни владетелски тронове, на които, както изглеждаше, царете са седели с кръстосани крака — толкова огромни му се виждаха. Но това, на което наистина не можа да устои, бяха две скулптури в храма на Аполон. Едната изобразяваше група от три фигури: сатирът Марсий, който свири на дървената си флейта пред възторжения Мидас и разгневения Аполон. Другата беше от злато и слонова кост и изобразяваше богиня Лета с двете си деца на скута. За нея се смяташе, че е дело на самия Фидий, най-големия майстор на слоновата кост. И понеже двете скулптури не бяха обемисти, през нощта преди отплаването Верес и четирима роби се вмъкнаха в храма, свалиха скулптурите от пиедесталите им, завиха ги и ги отнесоха в трюма на кораба — при останалия багаж на Гай Верес.

— Започвам да се радвам, че Архелай е опустошил острова. А след него — и Сула — сподели доволен Верес пред Малеол на сутринта. — Ако търговията с роби бе в своя разцвет, както преди години, нямаше как човек да мине незабелязан, пък дори и посред нощ.

Малеол не беше много сигурен за какво точно му говори Верес, но изражението му не му вдъхна смелост да попита. Но само няколко часа по-късно той всичко узна, защото изведнъж се беше вдигнал насрещен вятър, който попречи на кораба на Долабела да отплава. Преди да успеят да напуснат пристанището, жреците от храма на Аполон бяха дотичали да се оплачат пред пропретора Долабела от изчезването на двете най-ценни скулптури на божеството. След като Верес толкова време беше прекарал около тях и след като всички го бяха забелязали, съвсем естествено жреците обвиняваха него за кражбата. Малеол с ужас трябваше да си даде сметка, че обвинението е напълно оправдано. Той харесваше Верес и не му беше лесно да отиде при Долабела, за да му съобщи за казаното сутринта, но дългът го призова. Когато научи за кражбата, Долабела лично настоя пред Верес да върне скулптурите.

— Това е родното място на Аполон! — трепереше от ужас. — Не можеш да крадеш точно оттук. Ще ни сполети смъртоносна болест.

Ще не ще, Верес трябваше да преглътне яростта си и да „върне“ статуите, като просто ги преметне през борда на кораба на каменния бряг. Малеол скъпо щеше да плати, обеща си тържествено той… За огромна изненада на Малеол Верес отиде да му благодари, — че е попречил на злодеянието.

— Изпитвам такава слабост към произведенията на изкуството, че понякога изпадам в подобни недопустими ситуации — плачеше той. — Благодаря, благодаря!

Но Верес нямаше да позволи втори път да го отклонят от желанията му. В Тенедос (където Долабела се отби заради ролята, която островът бил играл в Троянската война) Верес си прибра изображението на самата Тенера — изящна дървена статуетка, толкова стара, че почти не приличаше на човешко дело. Той бе разработил съвсем нова политика. Когато си присвоеше някой шедьовър, просто отиваше при колегите си и без да се срамува, им заявяваше в лицето: „Искам го, значи трябва да го притежавам!“ И докато Долабела и Малеол въздъхваха и вдигаха рамене, той прибираше новата скъпоценност в трюма. Никой от двамата му спътници не желаеше да сее раздор в самото начало на тяхното дълго сътрудничество. Историята се повтори и в Хиос, и в Еритрея; но Верес знаеше, че трябва да върши услуги и на спътниците си: с всяка нова спирка Долабела и Малеол се оказваха все по-обвързани с незаконните деяния на висшия легат; и ако за Долабела това не беше кой знае каква новост, за Малеол беше наистина странно изживяване. Затова когато Верес реши да отмъкне всичко от храма на Хера на остров Самос, той успя да убеди Долабела да наеме втори кораб… И да заповяда на хиоския адмирал Харидем с петпалубния му боен кораб да ескортира лично малката флотилия на управителя до столицата на Киликия Тарс, да не би по пътя лоши хора — пирати да сложат ръка на спечелената с толкова труд колекция! Халикарнас се лиши от няколко статуи от Праксител — последният рейд, който Верес организира на територията на Римска Азия. Но Памфилия изгуби завинаги легендарния Арфист, изваян от Аспенд, както и повечето от богатствата на храма на Артемида в Перге. След като се увери, че статуята на самата богиня не представлява кой знае какъв успех, Верес се задоволи само да съблече златното й наметало и да го разтопи на кюлчета злато.

Най-накрая пристигнаха в Тарс, където Долабела с удоволствие се нанесе в двореца на управителя, докато Верес си нае отделна вила, в която можеше да нареди безценната си колекция. Той изпитваше искрено възхищение от изкуството, смяташе да се наслаждава дълго време на своите експонати и дори не помисляше да търси финансово облагодетелстване чрез разпродажби.

Гай Публиций Малеол беше доволен от удобната си къща на брега на река Кидън. Там той разопакова багажа си, включително сребърните сервизи и торбите със злато. Отсега си правеше планове как ще увеличи състоянието на семейството, като предлага срещу главозамайващи лихви пари на онези, които не намерят по-законни източници на средства. В тази насока симпатичният Верес прояви голямо разбиране и голямо съдействие.

Съвсем скоро Долабела се изгуби в рая на своите отдавна мечтани плътски изживявания, и то в съвсем буквалния смисъл: от разните стимулиращи средства, които неуморният Верес му доставяше, съзнанието му често плуваше във въображаеми екстази, та управлението на провинцията лека-полека мина в ръцете на висшия легат и квестора. Верес си даде сметка, че за бъдещата му кариера няма да е добре да закача богатствата на самия Тарс, но затова пък използва времето, за да намисли зловещо отмъщение за Малеол.

В един от безкрайните си разговори с любезния квестор той засегна любимата за всеки истински римлянин тема — завещанията.

— Ето на, на заминаване оставих последното си завещание на грижите на весталките — говореше Верес една вечер. На светлината на големия свещник къдриците му проблясваха като златни. — Предполагам, че и ти така си сторил, Малеол?

— Ами не — отговори му с известно неудобство той. — Да си призная, мисълта изобщо не ми е минавала през ума.

— И таз добра, ами това си е чиста лудост! — възкликна Верес. — Всичко може да случи с хората, когато са на път — пирати, болести, корабокрушения. Ами вземи например бедния Гней Сервилий Цепион, който се удави на път за дома преди двайсет и пет години — и той беше квестор като теб! — Наля още малко от подсиленото вино в красивата емайлирана чаша на Малеол. — Ти просто трябва да напишеш завещание!

И така, разговорът им все около тази тема се въртеше, Малеол бавно се напиваше, а Верес се правеше, че прави като него. Най-накрая легатът реши, че глупавият квестор вече е съвсем пиян, поръча на робите да донесат лист, перо и мастило и на бърза ръка нахвърли на пергамента желанията на Гай Публиций Малеол как да се решат имуществените му въпроси след евентуалната му смърт. Малеол не беше в състояние да чете, но успя да се подпише, след което завещанието беше подпечатано, завряно в някой забутан шкаф в кабинета на квестора и забравено. Само четири дни по-късно авторът му ненадейно умря от неизвестна болест, която лекарите в Тарс единодушно обявиха за натравяне с храна. Верес случайно се натъкна на завещанието на покойника и за своя огромна изненада установи, че най-добрият му приятел, квесторът, е завещал всичко, което притежава, включително и фамилните сервизи, на него, Гай Лициний Верес.

— Много тъжна история — разказваше по-късно той на Долабела. — Завещанието наистина ме зарадва, но предпочитам бедният Малеол да е сред нас…

Дори със замъгленото си от възбуждащите аромати създание Долабела усети лицемерието в думите на легата си. Но не каза нищо, освен че се чудел как да си намери квестор, след като Рим е толкова далеч, а квесторът му е нужен толкова скоро.

— Няма нужда! — успокои го Верес. — Аз съм бил квестор на Карбон и понеже се справях доста добре, той ми удължи правомощията и ме назначи за квестор при себе си в Италийска Галия. Така че най-добре ме назначи мен за проквестор.

И така, делата в цяла Киликия, което ще рече и бюджетните средства на провинцията, минаха изцяло в ръцете на Гай Верес.

Цяло лято той не спря да се труди, макар не точно за доброто на Киликия. От хвърлените усилия се облагодетелстваше най-вече самият той, макар че не можеше да обогатява личната си колекция. Дори Верес не се чувстваше чак дотам сигурен, че да граби от провинцията, която беше назначен да управлява. Нямаше как — поне докато Клавдий Нерон си стоеше в Пергам — да поднови набезите си и из Римска Азия. От остров Самос вече бяха пратили делегация до Клавдий Нерон, която да се оплаче от разграбването на храма на Хера; друг беше въпросът как Клавдий с тъга им съобщи, че не му влиза в правомощията да наказва легатите на други управители. За самосци бе останала единствена утехата да се обърнат към римския Сенат.

Едва към края на септември Верес получи вдъхновение… И реши веднага да осъществи идеята си. И Витиния, и Тракия бяха известни със своите съкровища, защо тогава Верес да не уголеми колекцията си за сметка на Витиния и Царството на одрисите? Долабела веднага беше ангажиран за целта и назначи Верес за извънреден посланик с широки пълномощия, като саморъчно подписа писмата до цар Никомед Витински и цар Садала Одриски. Верес замина в началото на октомври по суша през Аталия за Хелеспонта. Пътят му заобикаляше Римска Азия, което означаваше, че би могъл да измъкне нещо от храмовете по пътя.

Цялата посланическа делегация се състоеше от разбойници: Верес лично я беше подбрал с мисълта да няма неприятности като в Делос. Дори шестимата си ликтори (като римски пропретор с дипломатически правомощия имаше право на ликтори) назначи след внимателен подбор, току-виж някой случаен човек му попречи. За свой главен помощник Верес взе главния секретар от щаба на Долабела — някой си Марк Рубрий; Верес и Рубрий вече се познаваха добре. Робите на Верес бяха разделени в две категории: здравеняци, които да могат да мъкнат статуи, и пъргави човечета, които да проникват незабелязани в заключени помещения. Колкото до писарите, бяха му необходими само толкова, колкото да попълват каталога с новите експонати в домашната колекция.

Пътешествието се оказа едно голямо разочарование, защото пълководците на Митридат отдавна бяха обрали цяла Пизидия и Фригия. Верес се чудеше дали да не се отбие на север към долината на река Сангарий, за да се увери няма ли нещо за крадене в Песин, но накрая предпочете да не губи време и да продължи към Лампсак, на бреговете на Хелеспонт. Там щеше да си поръча някой от бойните кораби под командването на Клавдий Нерон и щеше да пообиколи бреговете на Витиния в търсене на отбрана стока. Започваше дори да се замисля колко голям да бъде товарният кораб, който ще отнесе плячката в Киликия.

Бреговете на Хелеспонта бяха ничия земя. По закон принадлежаха към римската провинция, но планините на Малоазийска Мизия ги откъсваха от римските владения, затова Лампсак поддържаше много по-тесни връзки с Витиния, отколкото с Пергам. Лампсак беше най-голямото пристанище на азиатския бряг на пролива. Всеки път, когато римски войски се прехвърлеха през Хелеспонта от Европа в Азия, те акостираха в Лампсак. Затова градът беше богат и оживен, като благополучието на гражданите му се дължеше на виното.

Лампсак се водеше владения на Рим и формално признаваше върховната власт на управителя в Пергам, но в действителност се радваше на пълна свобода. За римляните беше достатъчно да си получават годишния данък. В града имаше доста римски търговци, но местното управление и големият дял от приходите си оставаха в ръцете на местните гърци, които не се радваха на римско гражданство; в правно отношение те бяха известни под термина „соции“ — съюзници.

Верес се бе погрижил да събере предварителна информация за всеки град, в който би могъл да отседне, затова с пристигането си в Лампсак той вече имаше известна представа за хората, с които ще общува. Римската делегация, която като разбойническа шайка се спусна от склоновете на близките планини, внесе паника сред жителите на града — шестима ликтори вървяха пред непознатата, но очевидно много важна римска особа, която обслужваха двадесет роби и цяла дружина киликийски конници. Никой не беше известил за пристигането на подобна делегация, никой нямаше и представа какво търси тя в Лампсак.

Етнарх на града тази година беше някой си Янитор. При вестта, че цяла римска делегация го чака на агората, той дотича незабавно заедно със старейшините на Лампсак.

— Не знам колко време ще остана — рече му водачът на делегацията Гай Верес — красив, властен и със сигурност доста арогантен римлянин, — но искам да осигурите подходящ дом за мен и за придружителите ми.

Невъзможно било, обясни с известно колебание Янитор, да се намери резиденция, достатъчно голяма, за да побере всички, но той самият с удоволствие щял да покани посланика, ликторите и личната му прислуга в своя скромен дом. Другите римляни щели да бъдат настанени в почтени частни домове. Янитор представи старейшините на римлянина, включително и някой си Филодам, който бил етнарх на Лампсак по времето на Сула.

— Чувал съм — подшушна секретарят Марк Рубрий на ухото на Верес, докато ги водеха към дома на Янитор, — че стария Филодам имал дъщеря, толкова красива и толкова добродетелна, че я държал през цялото време затворена. Казвала се Стратоника.

За разлика от Долабела Верес нямаше вкус към грозните перверзници. Той държеше да види у жената това, което го съблазняваше у произведенията на изкуството — изящни черти и съвършени форми. За него тя трябваше да бъде оживялата Галатея. Беше придобил навика да прекарва времето си далеч от родния Рим в сексуално въздържание, понеже не можеше да се задоволи с недостойни или недостатъчно красиви жени, дори ако са известни куртизанки. Все още ерген, той си правеше плановете да натрупа достатъчно богатство, за да си купи съвършената жена — красива и със знатно потекло, някоя нова Аврелия. Пътешествието му на изток щеше да укрепи финансите му и да му позволи да сключи изгоден и достоен брак с някоя горда и красива Цецилия Метела или Клавдия Пулхер. Най-добре би било да си намери някоя Юлия.

И така, от няколко месеца Верес се беше отдал на полово въздържание и нямаше никакво намерение да го нарушава по време на престоя си в Лампсак. Рубрий обаче отдавна беше напипал слабите му места и знаеше какви други страсти го вълнуват, освен манията да краде произведения на изкуството. Затова още при влизането си в града секретарят беше подпитал тук-там и скоро научи пикантната клюка — някой си Филодам имал забележителна дъщеря на име Стратоника, която по хубост се равнявала единствено на Афродита.

— Провери по-добре — нареди му лаконично Верес, след което се запъти към дома на Янитор. Главният етнарх на Лампсак го очакваше на входа.

Рубрий продължи към своята квартира — у далеч по-скромен жител на Лампсак. В крайна сметка беше обикновен помощник на римски магистрат, без специални пълномощия.

Следобед той се появи отново в дома на Янитор и пожела да поговори насаме с Верес.

— Добре ли си настанен? — попита той началника си.

— Горе-долу. Не е като в римска вила. Жалко, че сред богаташите в града няма и римски граждани. Мразя да живея сред гърци! Тоя Янитор живее само на риба, на обяд не ми предложи дори яйце или някоя пилешка мръвка! Но виното беше превъзходно. Има ли напредък по въпроса със Стратоника?

— Почти никакъв, Гай Верес. Изглежда, момичето се представяло за идеал на целомъдрието… Или по-скоро баща му и брат му го пазят по ориенталски образец.

— Тогава ще трябва да отида лично на гости на този Филодам.

Рубрий поклати глава.

— Страхувам се, че и тогава няма да я покаже, Гай Верес. Тук нравите не са дори като при повечето гърци. Жените не се показват пред гости.

Двамата започнаха да си шепнат.

— Моят помощник Марк Рубрий — отбеляза Верес пред домакина си, след като Рубрий си замина, — бил много зле настанен. Искам да се отнасяте с по-голямо уважение към него. Разбирам, че след теб вторият най-знатен жител на Лампсак бил някой си Филодам. Моля те, още утре се погрижиш Марк Рубрий да бъде преместен в дома му.

— Не искам никакви римски червеи! — тросна се Филодам щом Янитор му предаде желанието на Верес. — Кой е тоя Марк Рубрий? Някакво нищожно римско секретарче! В моя дом са нощували истински римски консули и претори — дори великият Луций Корнелий Сула ме удостои с честта, когато прехвърли Хелеспонта преди години! Самият Гай Верес е недостоен да влезе в дома ми, какво ли остава за слугата му! И в крайна сметка кой е този Гай Верес? Някакъв си помощник на управителя на Киликия!

— Моля те, Филодаме, умолявам те! — започна да го увещава етнархът. — Заради мен! Заради града ни! Този Гай Верес е зъл човек, усещам го. А освен това го придружават сто души въоръжена конница. В цял Лампсак не можем да намерим толкова войска.

Филодам се примири и Рубрий се настани в къщата му. Но гръцкият големец скоро се убеди каква голяма грешка е допуснал. Римлянинът току-що се беше нанесъл, и вече искаше да се запознае с известната с красотата си дъщеря на домакина. След като му отказаха, той започна да се държи като у дома си. След като напразно обикаля просторното жилище на Филодам, той привика при себе си домакина, като че той му беше лична прислуга.

— Днес ще дадеш вечеря в чест на Гай Верес и ще му предложиш нещо различно от риба! Рибата е вкусна, но човек не може да яде само риба. Искам агнешко, пилешко, дивеч, много яйца и най-доброто вино.

Филодам нищо не отговори.

— Но не ми беше никак лесно — обясняваше той по-късно на сина си Артемидор.

— Сигурно целта е Стратоника — гневеше се Артемидор.

— И аз така мисля, но този Рубрий толкова бързо се настани, че нямах време да я изведа в безопасност. А сега не мога. На входовете стоят римляни да шпионират.

Артемидор искаше да присъства на вечерята, която баща му щеше да даде в чест на Верес, но ядният му поглед убеди Филодам, че това само ще утежни положението; след дълги увещания младежът най-сетне се съгласи да отиде да вечеря другаде. Колкото до Стратоника, единственото, което роднините й можеха да сторят, бе да я заключат стаята й и да сложат двама яки роби да я пазят.

Гай Верес пристигна заедно с шестимата си ликтори, които се наредиха да пазят входа на къщата, докато няколко души от конницата бяха сложени да наблюдават задната врата. Щом римският посланик се намести удобно на кушетката, първата му работа беше да поиска да се запознае с дъщерята на Филодам.

— Не мога да я доведа, Гай Верес — отговори му сепнато старецът. — Тук сме гърци-фокийци, което означава, че жените ни не могат да стоят в едно помещение с чужди хора.

— Аз не искам тя да вечеря с нас, Филодам — отговори му търпеливо Верес. — Просто ми се ще да зърна с очите си гордостта на Лампсак, за която говорят всички.

— Не знам защо всички ще говорят за нея, след като никой не я е виждал.

— Навярно защото слугите ти не знаят да си държат езика зад зъбите. Доведи ни я, старче!

— Не мога, Гай Верес.

На вечерята присъстваха още петима гости: Рубрий с още четирима колеги от римската канцелария. След като Филодам твърдо отказа да доведе дъщеря си, всички римляни започнаха да викат и да тропат. Колкото по-упорито им отказваше, толкова по-силно викаха и тропаха гостите му.

Когато поднесоха първото ястие, той използва случая да излезе от стаята и да прати един от слугите си в къщата, където знаеше, че вечеря синът му Артемидор. Умоляваше го веднага да се върне да помогне на баща си. Щом робът излезе, Филодам се върна в стаята с гостите. Рубрий и двама от приятелите му демонстративно се вдигнаха от местата си, за да потърсят сами девойката; Филодам се изпречи на пътя им. На мангала до вратата стоеше канче с вряща вода, която се сипваше в специални съдове, използвани за подгряване на ястията. Рубрий грабна канчето и изля врящата вода върху главата на Филодам. Докато ужасените слуги бързаха да му се притекат на помощ, виковете на стареца се смесиха с победоносните възгласи на римляните, които хукнаха да обикалят къщата в търсене на Стратоника.

Скоро шумовете от вътрешността на къщата се смесиха с тези от улицата. Артемидор заедно е двадесетина свои приятели стоеше пред дома на баща си, но ликторите на Верес не му позволяваха да влезе. Началникът на ликторската декурия, някой си Корнелий, цял живот беше учен, че личността му е неприкосновена. Римлянинът нито за миг не си помисли, че Артемидор и приятелите му не са римляни и съвсем спокойно биха прибягнали до насилие, за да го отместят от пътя си. Може би и те самите нямаше настояват, ако Артемидор не беше дочул жалните писъци на баща си. Гърците изблъскаха ликторите, убиха началника им и се втурнаха в къщата.

Участниците във вакханалията изведнъж се пръснаха по ъглите, щом Артемидор и приятелите му нахълтаха в трапезарията с тояги в ръце. Но Гай Верес не беше страхливец. Избутвайки презрително гърците от пътя си, той напусна дома на Филодам, придружен от Рубрий и останалите си съучастници. На улицата петимата ликтори се суетяха около мъртвия си началник. Посланикът им даде знак да побързат и всички заедно понесли трупа на Корнелий, се изнесоха.

По това време целият град се беше развълнувал. Янитор стоеше на вратата на дома си и се чудеше какво става. Застина, щом видя какво носят римляните, но все пак ги допусна в дома си и залости вратата след тях. Артемидор бе останал вкъщи, за да се погрижи за ранения си баща, но двама от приятелите му поведоха останалата част от групата към градската агора и на висок глас викаха съгражданите си да излязат на улицата. На всички гърци в Лампсак им беше дошло до гуша от Гай Верес, та дори горещата реч на Публий Тетий (най-видния римлянин в града) не можа да ги разубеди от желанието им за мъст. Тетий и неговият гостенин Гай Теренций Варон бяха изтласкани и цялото население на града се запъти към дома на Янитор.

Жителите на Лампсак искаха етнархът им да ги пусне в къщата си. Той отказа и те започнаха да блъскат по вратата. Най-накрая се отказаха и решиха вместо това да подпалят къщата. Цялата сграда беше опасана с трески и греди, готови всеки момент да бъдат подпалени. Само идването На Публий Тетий, Гай Теренций Варон и неколцина други римляни, живеещи в Лампсак, предотвратиха трагедията. Те успяха да охладят страстите и убедиха лудешките глави, че евентуалното посегателство над римския посланик ще има много по-страшни последици за града, отколкото накърняването честта на Стратоника. Огънят (който вече беше лумнал около предната страна на къщата) беше угасен и всички се прибраха по домовете си.

Някой друг, не чак толкова нагъл човек като Гай Верес веднага би напуснал града, но не и той… Верес нямаше намерение да бяга; той седна и написа писмо до Гай Клавдий Нерон, управителя на Римска Азия, с което искаше да докаже, че няма да се остави на някакви си мръсни гърци.

„Искам незабавно да дойдеш в Лампсак и да осъдиш двамата соции Филодам и Артемидор за убийството на главния ликтор на римски посланик“ — нареждаше Верес на Клавдий.

Но колкото и бързо да прелетя писмото до Пергам, подробният доклад на Публий Тетий и Гай Теренций Барон вече го беше изпреварил.

„Със сигурност няма да дойда в Лампсак — отговори Клавдий Нерон. — Научих цялата история от собствения си легат Гай Теренций Варон, който има доста по-висш чин от твоя. Жалко, че не са те изгорили жив. Ти напълно отговаряш на името си, Верес — свиня.“

Обладан от ярост, каквато никога не бе изпитвал, Верес намери ново вдъхновение за следващото си писмо. Само след седем дни това второ писмо достигна Долабела в Тарс — толкова уплашен беше куриерът при мисълта какво може да му се случи, ако не изпълни заповедта. Както Верес бе склонен да убие него, така и нещастният вестоносец бе заплашвал с убийство всеки път, щом му трябваше да смени коня си.

„Веднага заминаваш за Пергам — заповядваше Верес на началника си, без дори да благоволи да спазва протокола. — Ще вземеш Клавдий Нерон и двамата ще дойдете в Лампсак. Искам незабавно да накажете двамата соции, които са виновни за смъртта на ликтора ми. Ако не го направиш, ще пусна някоя и друга клюка за твоите развлечения, Долабела. Можеш да кажеш и на Клавдий Нерон, че ако не дойде тук, в Лампсак, да осъди тия смрадливи гърци, ще обвиня и него, където трябва, в каквото трябва. Няма да се отървете лесно от обвиненията ми, Долабела. Не си мисли, че нещо ще ме спре. Ако трябва, ще умра, но ще видите вие…“

Когато новините от Лампсак стигнаха до двора на цар Никомед във Витиния, нещата бяха в задънена улица: Гай Верес все още живееше в дома на Янитор и спокойно се движеше из града, докато етнархът обясняваше на старейшините, че натрапникът ще остане в Лампсак, докато Клавдий Нерон не дойде лично да осъди бащата и сина.

— Да можех нещо да направя — въздъхна притеснен царят пред Цезар.

— Лампсак принадлежи на Рим, не на Витиния — отговори му той. — Каквото и да направиш, трябва да е в рамките на дипломатическите норми. Но не мисля, че дипломатически натиск може да спаси въпросните соции.

— Гай Верес е престъпник, Цезаре. През пролетта е ограбил доста храмове из Римска Азия, а след това е отишъл да открадне Арфиста от Аспенд и златната кожа на Артемида в Перге.

— Не се и съмнявам, че ще спечели провинцията за римската идея — усмихна се горчиво Цезар.

— Нищо не може да убегне от погледа на този човек — дори и целомъдрените дъщери на най-почтени гърци.

— А какво търси изобщо Верес в Лампсак?

Никомед потръпна.

— Идва да ме види, Цезаре! Носел някакви писма до мен и до цар Садала в Тракия. Управителят на Киликия Долабела го бил повишил в ранг посланик, но предполагам, че истинската му цел е да обере и нашите статуи, и картини.

— Няма да посмее, докато аз съм тук, Никомед — увери го младежът.

— Би ли отишъл в Лампсак като мой посланик, за да разбере, Гай Клавдий Нерон, че Витиния следи внимателно събитията? Аз самият не смея да се покажа там — може да го изтълкуват като военна заплаха, дори да не ме придружава охрана. Войските ми са доста по-близо до Лампсак, отколкото римските части в Мала Азия.

Цезар си даваше сметка какви усложнения ще му донесе предложението на Никомед. Ако отидеше в Лампсак като официален представител на царя на Витиния, цял Рим щеше да реши, че в отношенията му с Никомед наистина има нещо подозрително. Но как да не отиде? В крайна сметка молбата на царя беше съвсем естествена.

— Не трябва да изглежда така, сякаш действам от твое име, царю — каза Цезар. — Съдбата на двамата соции е единствено от компетенцията на управителя на Римска Азия, който няма да се зарадва на двайсетгодишен младеж без официални функции, който да защитава интересите на Витиния.

— Но аз искам да знам какво се е случило в Лампсак и предпочитам да го науча от човек, по възможност римлянин, който няма да преувеличава и в същото време няма веднага да застане на гръцка страна! — възрази Никомед.

— Не съм казал, че няма да отида. Ще отида, но единствено в качеството си на римски гражданин — човек, който съвсем случайно се е оказал в района и е любопитен да научи повече. По този начин никой няма да заподозре витинска връзка, а аз ще мога спокойно да те осведомя за всичко, щом се прибера в Никомидия. И тогава, ако решиш, че имаш основание, ще пратиш официална жалба до Рим, която аз ще подкрепя с лични показания на свидетел.

Цезар замина на другия ден по суша. Придружаваха го единствено Бургунд и четирима роби. Ако се появеше откъм вътрешността на полуострова, никой нямаше да знае откъде точно е дошъл. Пътуваше облечен с кожена пола и броня, понеже така беше по-удобно за езда, но в багажа си държеше римска тога, туника и сенаторски обувки. Дори беше взел със себе си роба, чието задължение беше да му плете венци от дъбови листа. Цезар не искаше да се хвали с връзките си с Никомед, но това не бе причина да не се похвали със самия себе си.

Пристигна в Лампсак в самия край на декември — по същия път, по който беше дошъл и Верес, — но остана незабелязан. Целият град се беше насъбрал на кея, за да посрещне внушителната флотилия на Гай Клавдий Нерон и Гней Корнелий Долабела. И двамата управители бяха в лошо настроение: Долабела — защото си даваше сметка, че Верес ще го преследва до края на дните му, Клавдий Нерон — защото порочните занимания на Долабела се бяха оказали заплаха за самия него. Мрачните им лица нямаше от какво да се разведрят при условие, че в града нямаше дори подходящи жилища за важните им особи: Янитор все още търпеше Верес в дома си, а другата богаташка къща в Лампсак принадлежеше на обвиняемия Филодам. Публий Тетий бе разрешил донякъде проблема, като убеди един свой сънародник да се изнесе от дома си и да го предостави на двамата управители.

Когато Клавдий Нерон прие Верес (който вече чакаше в редената за управителя къща) научи, че се очаквало именно той да председателства съда… Докато Верес щял да бъде просто главен обвинител, главен свидетел, член на състава на заседателите, без да се разделя с положението си на официален римски посланик, който стои над цялото това дело.

— Това е смешно! — отвърна му Клавдий Нерон в присъствието на Долабела, Публий Тетий и легата Гай Теренций Варон.

— Как така смешно? — обиди се Варон.

— Римското правосъдие е известно по целия свят. Това, което предлагаш, е гавра с римското правосъдие. Досега добре се справих с работите в провинцията си! Както стоят нещата, много е вероятно да бъда сменен през пролетта. Същото важи и за твоя началник Гней Долабела. За него не мога да говоря — Гай Клавдий стрелна с поглед колегата си, който отмести своя встрани, — но за себе си мога да се похваля, че провинцията ще ме запомни като един от най-добрите си управители. Това дело ще бъде вероятно последният по-важен процес, който трябва да ръководя, затова не мога да допусна подобна гавра.

На красивото лице на Верес се изписа убийствена злоба.

— Искам бърза присъда! — развика се той. — Искам тези двама соции да бъдат бити с камшик и обезглавени! Те убиха римски ликтор на официална служба! Ако сега им позволим да се отърват, цялата римска власт ще бъде заплашена в една провинция, където и без това настроенията са в полза на цар Митридат!

Това беше добър довод, но не и истинската причина Гай Клавдий Нерон да се поддаде на исканията му. Той просто нямаше достатъчно смелост да влезе в открит конфликт с хора като Верес. С изключение на Публий Тетий и Гай Теренций Варон всички римляни в Лампсак бяха спечелени твърдо за каузата на посланика — едно решение в техен ущърб щеше да лиши града от покой за месеци, може би години напред. Римляни и гърци щяха да живеят с постоянната мисъл за отмъщение; Клавдий Нерон не можеше да се съпротивлява на подобен натиск.

Междувременно Цезар се беше настанил в малка странноприемница до пристанището. Беше мръсна и пълна със съмнителни типове, но пък представляваше единственото заведение в града, склонно да го подслони — той беше един долен римлянин в очите на всички местни гърци. Ако не беше толкова студено, младежът спокойно би спал в полето, ако не държеше на своята независимост, би потропал на вратата на нечий римски дом. Но при подобна ситуация пристанищната кръчма си оставаше идеалното решение.

Още същия ден, докато двамата с Бургунд бяха излезли да се поразходят, Цезар чу градските глашатаи да съобщават за процеса срещу Филодам и Артемидор, който щял да се състои на следващия ден на градския пазар.

На сутринта Цезар не бързаше; искаше всички да се съберат на процеса, за да се появи последен. Появата му наистина бе посрещната с изненада — един римски благородник, сенатор и герой от войната, изведнъж се появява на сцената. Нещо повече — младежът дори не е в клиентни отношения с никого от присъстващите си съграждани. Никой не го познаваше по име, може би не се сещаха кой е заради липсата на лената и апекса — жреческите одежди, с които беше известен доскоро. Но младият римлянин носеше широка пурпурна ивица на туниката си, беше загърнат в снежнобяла тога, носеше кафяви кожени обувки като всеки римски сенатор. Към всичко това се добавяше венецът от дъбови листа на главата му, който изискваше по закон всички римляни да станат на крака и да аплодират непознатия.

— Аз съм Гай Юлий Цезар, племенник на диктатора Луций Корнелий Сула — представи се младежът на Клавдий Нерон и вдигна ръка за поздрав. — Минавах оттук и чух някаква врява! Казах си, че може би ще ви е нужен съдебен заседател.

Името му естествено говореше много — повече заради Фламинството, отколкото заради сражението при Митилена; никой от присъстващите не беше засякъл Лукул в Рим, та да знае с подробности как е протекла обсадата на Митилена. Предложението на Цезар да заеме място сред заседателите беше отклонено, но веднага му беше намерен стол. Непознатият не само беше герой, но и роднина на диктатора.

Даден беше ход на делото. Сред заседателите имаше предостатъчно римски граждани, тъй като и Клавдий Нерон и Долабела бяха довели голям брой държавни служители себе си, както и цяла кохорта римски войници от Пергам, все фимбриани, които веднага познаха младия Цезар и радостно се развикаха. Още една причина управителят да се отнесе толкова любезно с него.

Макар че Верес беше истинският обвинител, формално ролята се играеше от някакъв местен жител, римски гражданин. Обвинителят беше лихвар и имаше голяма нужда от ликторите на Клавдий Нерон, които му помагаха да си събира лихвите. Човекът си даваше сметка, че ако не се съгласи да чете обвинението, ликторите щяха да престанат да му помагат. Всички гърци в града се бяха скупчили край трибунала, хвърляха заканителни погледи, размахваха юмруци и не спираха да коментират чутото от трибуната. Но така и никой не бе намерил смелост да се застъпи официално за Филодам и Артемидор, които трябваше да се защитават сами, при това според не съвсем познатото им римско право.

Цезар мълчаливо разсъждаваше що за гавра с правосъдието е подобен процес: Клавдий Нерон, официалният председател на съда, дори не се опитваше да ръководи пледоариите, вместо това цялата инициатива беше у Верес и Рубрий, които бяха страна в делото; Долабела беше съдебен заседател и си позволяваше на глас да прави коментари в подкрепа на подчинените си, също както и Верес, съдебен заседател като него. Когато зрителите — гърци си дадоха сметка, че на обвиняемите дори няма да се предостави възможност да изложат своите показания, някои от тях започнаха да викат и да прекъсват римляните; но на площада стояха и чакаха петстотин въоръжени легионери, които винаги щяха да се справят с тълпата.

Решението на заседателите беше да няма решение; мнозинството поиска делото да се остави за преразглеждане — единственият начин заседателите да изразят несъгласие с манипулираното дело, без да се изложат открито на гнева на Верес.

Когато чу решението на съда, той изпадна в паника. Ако Филодам и Артемидор не бъдеха екзекутирани незабавно, те на свой ред биха могли да поведат дело срещу него в Рим, заедно с подкрепата на цял един град. Дори имаше възможност присъстващият на делото римски сенатор да свидетелства в тяхна полза: Верес бе останал с впечатление, че Гай Юлий Цезар не заема неговата страна. Младежът не се беше издал нито с дума, нито с жест, но това само по себе си намекваше, че не подкрепя обвинението. А този Цезар се оказваше роднина на диктатора Сула! Беше изключено при други обстоятелства и Клавдий Нерон да събере повече смелост — ако новото дело се гледа в Рим, пред римска публика. Стигнеше ли въпросът до Рим каквито и обвинения да повдигнеше Верес срещу управителя на Азия, в очите на съда те биха изглеждали като опит за дискредитиране на свидетел.

Че Клавдий Нерон разсъждаваше в подобна насока, си пролича, когато обяви, че пренасрочва делото за началото на лятото. Това означаваше по всяка вероятност, че друг ще бъде управител на провинцията, както и на Киликия. Въпреки убийството на римския ликтор Филодам и Артемидор можеха да се измъкнат на свобода. А веднъж свободни, можеха на свой ред да заминат за Рим, където да повдигнат обвинение срещу Гай Верес. Така поне личеше от речта на Филодам:

— Ние, социите, знаем, че живеем под закрилата и грижите на Рим, затова трябва да отговаряме пред управителя, пред неговите легати и пред всички римски служители. Чрез тях всички ние отговаряме пред римския народ и Сенат. Ако не желаем да се подчиним на римските власти, даваме си сметка, че ще се наложат репресии и мнозина от нас ще пострадат. Но какво да правим ние, които не се ползваме с римско гражданство, тогава, когато Рим позволява на някакви си помощници на провинциалните управители да преследват нашите деца с нечисти помисли, нещо повече — да ги отвличат пред погледа на родителите им? С моя син не сторихме нищо повече от това да защитим нашата сестра и дъщеря от поругаване! Никой не е искал да отнеме човешки живот, а и не беше гръцка ръката, която първа посегна. Аз бях изгорен с вряла вода в собствения си дом, докато се опитвах да попреча на приятелите на Гай Верес да отвлекат дъщеря ми, да я обрекат на позор и безчестие. Ако не бяха дошли синът ми и неговите приятели, дъщеря ми наистина щеше да бъде отведена и обезчестена. Гай Верес не се държа като цивилизован представител на цивилизован народ, напротив — прояви се като варварин.

Решението делото да се пренасрочи, взето от името на изцяло римски състав на съдебните заседатели, при това въпреки постоянните внушения от страна на Долабела и Верес обвиняемите да бъдат осъдени, вдъхна повече смелост у гръцките жители на Лампсак, които изпратиха Клавдий Нерон и целия съд с хули, подигравки и обидни жестове.

— Ще пренасрочиш делото за утре — поиска Верес от Клавдий Нерон.

— За лятото — отвърна му без желание да спори той.

— Не и ако държиш да станеш консул, приятелю — закани се виновникът. — Ще те катурна с най-голямо удоволствие, можеш да ми имаш вяра! Каквото съм казал на Долабела, отнася се и до теб. Или ще правиш каквото ти казвам, или ще си носиш последствията. Защото ако Филодам и Артемидор доживеят да започнат дело срещу мен, това ще означава, че аз вече съм започнал дела и срещу теб, и срещу Долабела, много, преди каквито и да е гърци да са дошли в Рим. Ще се погрижа и двамата да бъдете осъдени за незаконно събиране на данъци. Така че ще ви вържа ръцете да не можете да свидетелствате срещу мен.

Делото беше преразгледано още на следващия ден. Верес цяла нощ не мигна — трябваше или да подкупва подкупните, или да заплашва неподкупните; а през цялото време нещастният Долабела трябваше да му прави компания.

Тежките усилия, които двамата хвърлиха през нощта, дадоха резултат. С малко мнозинство съдебните заседатели признаха Филодам и Артемидор за виновни в убийството на римски ликтор. Клавдий Нерон нареди незабавното изпълнение на присъдата. Държани на разстояние от римската кохорта, жителите на Лампсак трябваше да гледат безпомощно как баща и син биват бити с камшик на голо. Когато отсякоха главата на стареца, той беше вече в безсъзнание, но Артемидор дори над дръвника продължаваше да ридае — не толкова заради себе си или заради стария си баща, колкото заради сестра си, която оставяха сама на този свят.

Щом всичко свърши, Цезар се шмугна сам в тълпата от гърци, които вече дори не се гневяха, ами безмълвно плачеха. Друг римлянин не се виждаше наоколо. Обградени от кохортата фимбриани, Клавдий Нерон и Долабела вече си събираха нещата и слизаха към кея. Но Цезар имаше какво да каже. Докато наблюдаваше процеса, беше придобил представа кои са по-влиятелните хора сред тълпата, затова и поиска да говори с тях.

— Лампсак не е достатъчно голям и многолюден, за да се вдигне на бунт — убеждаваше ги той, — но това не означава, че възмездие няма да има. Не съдете за всички римляни по тези жалки създания, които видяхте, и не се отдавайте на гнева си. Давам ви дума, че щом се завърна в Рим, ще подведа Долабела под съдебна отговорност и ще направя така, че Верес никога да не бъде избран за претор. И то не защото очаквам някакво възнаграждение, а заради собствено удовлетворение.

След това се запъти към дома на Янитор, за да се запознае лично с Верес, преди последният да е напуснал Лампсак.

— Ако това не е нашият герой! — поздрави Верес младия Цезар, сякаш бяха най-добри приятели.

Той тъкмо наглеждаше събирането на багажа си.

— Смяташ ли да вземеш и дъщерята със себе си? — попита младежът и седна на близкия стол.

— Естествено — каза Верес и кимна на един от робите си, който носеше в ръцете си малка статуетка. — Да, харесвам я. Товарете. — След което обърна внимание на Цезар. — Май и на теб ти се ще да зърнеш виновницата за цялата тази суматоха?

— Изгарям от любопитство. Тя би трябвало да засенчва Елена по хубост.

— И аз така мисля.

— Чудя се, дали е руса? Винаги съм си мислил, че Елена е била руса. Русите коси са някак по-изразителни.

Верес погледна русите му къдрици и потупа многозначителни своите.

— Е, ние двамата поне си го знаем.

— За къде смяташ да продължиш от Лампсак?

Светлите вежди на Верес се свъсиха в недоумение.

— За Никомидия, разбира се.

— На твое място не бих го сторил.

— Така ли? И защо не?

Цезар сведе очи.

— Щом се върна в Рим, първата ми работа ще е да съобщя за Долабела. А това ще е през идващата пролет. Лично ще внеса обвинението в съда. Ще съдя и теб. Ако, разбира се, не се прибереш обратно в Киликия.

Очите им се срещнаха. В продължение на няколко секунди никой не отмести поглед, най-накрая Верес рече:

— Сещам се на кого ми приличаш.

— На кого?

— На Сула. В очите. Вярно, че твоите не са чак толкова светли като неговите, но вдъхват подобно усещане. Чудя се дали ще стигнеш толкова далеч като него?

— Това ще решат единствено боговете. Но няма да е разумно някой да ме принуждава насила да стигна дотам.

Верес вдигна рамене.

— Е, Цезаре, аз не съм Гай Марий, затова няма да съм аз.

— Ти определено не си Гай Марий — съгласи се младежът. — Той беше велик човек, преди да полудее. Та какво реши ти? Къде заминаваш?

— За Киликия, при Долабела — пак вдигна рамене Верес.

— Много мъдро! Дали да пратя човек да съобщи на Долабела, че ще пътувате заедно? Ще ми стане неприятно, ако отплава, без да те изчака.

— Както желаеш — отговори Верес с безразличие. Цезар излезе от стаята да намери Бургунд и да го прати при Долабела. Точно в този момент пристигна Янитор, придружен от грижливо увита жена.

— Това ли е Стратоника? — попита нетърпеливо Верес. Янитор избърса сълзите от лицето си.

— Да.

— Остави ни сами с нея, гърко.

Етнархът побърза да се оттегли.

— Дали да не й махна аз воалите? — предложи услугите си Цезар. — Така ти ще може да й се насладиш от разстояние.

— Предпочитам аз да го направя — възрази Верес и се приближи до момичето. То не издаде нито звук, не понечи да отстъпи нито на крачка.

Качулката на дебелата й дреха падаше пред лицето й и то криеше от погледа на Цезар. Като същински Мирон, застанал пред някоя своя бронзова отливка, Верес с трепереща ръка свали дрехата. И с още по-треперещи ръце впи очи в шедьовъра си.

Цезар не се сдържа и наруши гробното мълчание. Облегна се на стола си и даде пълна воля на смеха си.

— Имах подобно усещане! — призна си той, докато търсеше носната си кърпа.

Бедната Стратоника имаше тяло като дъска. Очите й бяха тесни като резки, чипият й, широк нос покриваше половината лице, червеникавите й коси бяха толкова редки, че плоският й череп беше наполовина плешив, ушите й бяха огромни, и освен това момичето имаше заешка устна. И нещо най-страшно, бедната Стратоника беше слабоумна.

Почервенял като рак, Верес се обърна на другата страна и побягна.

— Да не си изпуснеш кораба! — подвикна подире му Цезар. — Много неприятно, че точно на мен се случи да разкажа края на историята, Верес!

Щом той излезе, Цезар се овладя. Отиде до неподвижната, безмълвна девойка, вдигна дрехата й от земята и отново я загърна.

— Не се тревожи, бедно момиче — рече й, без да е сигурен дали тя изобщо го чува. — Вече си в безопасност. — След което извика Янитор, който веднага се появи. — Ти знаеше, етнарше, нали?

— Знаех.

— Тогава защо в името на великия Зевс не каза нито дума? Защо не казаха нито дума и те? Умряха напразно!

— Умряха, защото предпочетоха смъртта като по-малък позор.

— И какво ще стане сега с това злощастно създание?

— Има кой да се грижи за нея.

— Колко души знаехте за нея?

— Само старейшините на града.

Цезар не знаеше какво повече да каже. На свой ред си събра нещата и побърза да напусне Лампсак.

Гай Верес бързаше към пристанището. Как смееха тъпи гърци да я крият, все едно е троянската Елена, когато тя била същинска горгона!

Долабела никак не се зарадва, че отплаването се забавя заради многото сандъци с откраднати вещи на легата му! Клавдий Нерон вече си беше тръгнал, а с него — и петстотинте фимбрианци.

— Да мълчиш! — кресна му Верес, когато управителят се заинтересува къде е легендарната Стратоника. — Оставих я в Лампсак. Какъвто градът, такива и жените му.

Началникът му вече започваше да се чувства незадоволен след няколко седмици далеч от услугите на сексуалните си партньорки в Киликия; затова и Верес скоро си възвърна неговото благоволение, което му остави възможност да използва дългото плаване за сериозни планове. Щеше да върне Долабела в предишното му състояние на блажена летаргия и в това време щеше да изхарчи за своя сметка остатъка от бюджетната субсидия. Значи Цезар си правел сметката да дава хора на съд? Нямаше да му оставят възможност! Той, Верес, щеше да е първият! Щом Долабела се завърнеше в Рим, той щеше да намери някой сериозен обвинител и щеше да свидетелства против него. Щеше да му осигури доживотно изгнание. Тогава и никой не би могъл да оспори сметководните книги, които той, новият квестор Гай Верес, щеше да връчи на хазната. Жалко, че не беше успял да се добере до Витиния и Тракия, но, общо взето, се беше справил доста добре през изминалата година.

— Дочувал съм — сподели той пред Долабела, след като отминаха Пергам, — че в Милет предели най-прекрасната вълна на света, да не говорим за красивите гоблени и китеници. Да спрем в Милет да видим какво ще си харесаме.

— Така и не мога да се примиря с факта, че двамата гърци са умрели напразно! — възмущаваше се Цезар пред Никомед и Орадалтида. — Защо? Кажете ми, защо те просто не показаха момичето на Верес, да знае за какво става въпрос? С това щеше да се сложи точка на цялата тази тъжна история! Защо са настоявали да превърнат една комедия, в която ролята на глупака се е играла от Верес, в трагедия, чиито жертви станаха самите те? Дори Софокъл трудно би измислил подобна фабула.

— Най-вече от гордост — отговори просълзената Орадалтида. — А може би и заради гражданската си чест.

— Може би всичко това щеше да е донякъде обяснимо, ако като малко дете момичето е изглеждало по-привлекателно. Защо никога не са я показали и пред никого? Никой не би ги осъдил за това.

— Единственият човек, който би могъл да отговори на въпроса ти, Цезаре, умря на пазара в Лампсак — рече Никомед. — Сигурно за всичко е имало причина, поне според самия Филодам. Може да е дал обет пред някое божество, може би обетът е бил наследен от майката, която го е зарекла да пази детето на всяка цена. Може и това да е съзнателна саможертва, кой знае? Ако знаехме отговорите на всички въпроси, животът нямаше да представлява подобна мистерия. И трагедиите винаги щяха да се избягват.

— При вида й трябваше да заплача. Вместо това се засмях на глас. Тя не можеше да направи разлика, но Верес я направи. Затова и предпочетох да се засмея. Още дълги години смехът ми ще го преследва.

— Колко странно, че още не сме се запознали с въпросния? — учуди се царят.

— Няма и да се запознаете. — Той не можеше да скрие задоволството си. — Гай Верес си събра багажа и се прибра обратно в Киликия.

— Защо?

— Защото аз го накарах.

Царят отбеляза:

— Иска ти се да си спасил двамата нещастници.

— Разбира се. Истинска агония е да гледаш как някакви идиоти раздават измисленото си правосъдие в името на Рим. Но аз ти се кълна, Никомеде, че никога няма да се държа като тях, когато получа тяхната власт!

— Няма нужда да ми се кълнеш, вярвам ти.

Разговорът между тримата се проведе още при завръщането на Цезар, затова той побърза да се оттегли в покоите си, където да се погрижи за някои свои лични тревоги. Три нощи беше преспал под покрива на пристанищната кръчма, три нощи подред някоя пристанищна красавица го беше яхвала, докато спи. Толкова изтощен се чувстваше, че позволяваше на малкия си предател да извлича максимално удоволствие от случайните запознанства, без да се замисли с кого си има работа. Вследствие, на което хвана въшки. Запознанството му с малките гадини го беше изпълнило с такъв ужас, че той не смееше да се докосне до храна. Беше изпробвал разни подръчни средства, за да се отърве от нашествието, но болезнената реакция на собствения му организъм го беше убедила да не прекалява. По пътя между Лампсак и Нимодия бе решил да ги удави в ледените води на някаква река, но не успя.

Със стиснати зъби и свити юмруци Цезар рязко се изправи.

— Моля да ме извиниш, царю, но трябва да се отърва от нечие нежелано присъствие — подхвърли той.

— Имаш предвид въшки? — позна веднага царят, който имаше опит в тези работи. Орадалтида и кучето вече си бяха отишли и той можеше да говори без задръжки.

— Полудявам! Какви гадни, отвратителни същества!

Никомед го придружи към покоите му.

— Има един-единствен начин да се предпазиш от гадините докато пътуваш — рече царят. — Той е доста болезнен, особено първия път, но върши работа.

— Ако трябва и по горещи въглени ще мина, само ми кажи какво да сторя!

— Във вашето римско общество може да се намерят хора, които да го изтълкуват като излишна женственост! — подразни го Никомед.

— Това е нищо в сравнение с мъчението, което сега изживявам. Кажи ми!

— Трябва да оскубеш всички косми по тялото си, Цезаре. Под мишниците, по слабините, по гърдите — ако имаш и там. Ако искаш, ще ти пратя човека, който се грижи за нас двамата с Орадалтида.

— Веднага, царю, веднага! — Той се почеса по главата. — Ами какво да правя с косата си?

— И там ли имаш посетители?

— Не мисля, но имам чувството, че всичко ме сърби.

— Там въшките са от друг род, а и не издържат на хигиеничен живот. Не мисля, че някога ще те нападнат, защото си достатъчно висок. Разбираш ли, те не могат да пълзят нагоре, затова се прехвърлят само от по-високи на по-ниски хора. — Никомед се засмя. — Можеш да ги прихванеш от Бургунд, но не и от друг. Освен ако курвите в Лампсак не са опирали главите си в твоята.

— Курвите в Лампсак ме нападаха, докато спя, но мога да те уверя, че веднъж буден, я карах по бързата процедура!

Разговорът беше доста необичаен, затова Цезар щеше да го помни цял живот. И да се радва на късмета си… Ако премахването на окосмяването щеше да го предпази от тази напаст, той щеше да се скубе цял живот.

Робът, когото Никомед му прати, беше истински експерт по въпроса. При други обстоятелства Цезар щеше да му забрани да го докосва, но при създалата се ситуация нямаме избор. Изгаряше от желание лечението да започва.

— Ще скубя по няколко косъма на ден — предложи робът Деметрий.

— Ще изскубеше повечето още днес — отвърна му мрачно Цезар. — Успях да удавя всички в банята, но предполагам, че яйцата им са полепнали по цялото ми тяло. Изглежда за това не мога да се отърва от тях. Пфу!

Деметрий чак извика от уплаха.

— Не е възможно! Дори аз да се заема, болката пак ще е ужасна!

— Още днес ще свършиш по-голямата част от работата.

И така Деметрий се залови да скубе. Пациентът му притежаваше голяма смелост, затова предпочиташе да умре, но да не издаде нито с жест, нито със стон неописуемата болка. Когато цялото изпитание мина, Цезар усети колко по-добре се чувства. Дори се радваше на голото си тяло в сребърното огледало, което цар Никомед специално беше осигурил за почетния си гост. Гол като червей, той не можеше да се нагледа на новия си образ. Дори смееше да твърди, че така изглежда по-мъжествен! Колко странно…

Като роб, получил свободата си, Цезар се запъти тържествен към трапезарията. Приятното усещане, което изпитваше, си личеше в грейналия му поглед. Цар Никомед го изгледа доста особено, но Цезар просто му намигна да си мълчи.

В продължение на шестнайсет месеца Цезар остана в или близо до Витиния — време на идилия, което щеше да си спомня както за най-прекрасния период от живота си, докато на петдесет и третата си година не навлезе в най-приятния. Посети Троя, за да отдаде почит на славния си предшественик Еней, на няколко пъти беше в Песин, във Византион, навсякъде из Мала Азия — без Пергам и Тарс, където Клавдий Нерон и Корнелий Долабела останаха да управляват.

Като се оставят настрана почти роднинските му връзки с Никомед и Орадалтида, Цезар се сдоби с още едно изключително ценно приятелство: по време на престоя си в Мала Азия той има щастието повторно да се запознае с един свой забравен роднина — Публий Рутилий Руф, вуйчо на майка му Аврелия.

Рутилий Руф беше раждан в една година с покойния Гай Марий, та вече гонеше осемдесетте. Последното десетилетие беше прекарал в изгнание в Смирна. Все още беше жизнен и деен като мъж в зряла възраст и се радваше на живота като младо момче. Умът му сечеше като бръснач, чувството му за хумор беше дори по-голямо от времето, когато се наддумваха със своя приятел, колега и политически противник Марк Емилий Скавър.

— Надживях почти всички от моето поколение — говореше Рутилий Руф и в очите му играеха лукави искрици. Старецът много се радваше, като виждаше в какъв забележителен младеж се е превърнал племенникът му.

— Това не те ли кара да тъжиш, вуйчо?

— Защо да тъжа? Това дори ми повдига духа! Сула не е престанал да ме моли да се върна в Рим, всеки управител или друг по-висш служител ми идва на крака да настоява от името на диктатора.

— Но ти няма да се прибереш.

— Няма. Харесва ми да нося хламида и сандали, много по-удобни са от гръцките обувки, да не говоря за тази ужасна тога. В Смирна се радвам на репутация, с каквато никога не бих се ползвал в Рим. Рим е град на неблагодарни простаци, млади Цезаре… Колко приличаш на майка си Аврелия! Тя как е? Моята безценна перла, появила се на калните брегове на Остия… Така я наричах навремето. Вече е вдовица, нали? Жалко. Знаеш ли, всъщност аз ги запознах с баща ти. А това, което със сигурност не знаеш, е, че пак аз ти намерих за учител Марк Антоний Гнифон. Всички те смятаха за чудо. Явно са имали право: на двайсет години вече втори път влизаш в Сената, дори Сула те обявява за своя любим военен герой! Брей, брей!

— Не бих казал, че Сула ме има за любим герой — усмихна се Цезар.

— Но ти си такъв! Вярвай ми! Седя си тук в Смирна и чакам поредните новини. Сула лично ми пише. Открай време. А когато беше в Азия, за да воюва с Митридат, често ме навестяваше — аз бях този, който го посъветва как да реорганизира провинцията. Не че съм измислил нещо, просто използвах старите неизпълнени планове на покойния Скавър. Жалко, че Сула е болен. Но доколкото разбирам, това не му пречи да продължи с реформите.

Рутилий Руф с лекота прескачаше от една тема на друга, човек с отворено сърце и весела душа, старият Рутилий се оказваше роден да помни и разпространява клюки и напомняше на престарял папагал, който може да е изгубил шарените си пера, но не е забравил да говори. Ако имаше любима тема, тя беше Аврелия: Цезар го осведомяваше за живота й през последните години, като внимаваше да подреди мислите си в красиви изречения и да говори винаги любов и синовна признателност. В замяна на това самият той научаваше много нови неща за майка си. На Цезар му се стори много забавна историята с червенокосите племеннички и червенокосите им любовници.

— Гай Марий и Юлия бяха убедени, че Аврелия е съгрешала със Сула, но всъщност ставаше дума за Ливия Друза, Марк Катон.

— Ами да, твоята жена е била Ливия.

— А по-голямата ми сестра беше жена на Цепион Консул, който открадна златото от Толоза. Ти си кръвен роднина със Сервилий Цепионите.

— Изобщо не познавам семейството.

— Потресаващо скучни хора, които дори и нашата жилка не успя да промени. А сега ми разкажи за Гай Марий и за това, как ти е наложил Фламинството.

Цезар беше дошъл в Смирна с намерение да остане няколко дни, но си тръгна след два месеца: колкото нови неща искаше да научи Рутилий Руф от устата му, толкова стари клюки му разправяше той в замяна. Когато двамата най-сетне се разделиха, младежът дори се разплака.

— Никога няма да те забравя, чичо Публий.

— Защо ще ме забравяш! Просто ела пак на гости. И ми пиши, Цезаре, много ми се иска да ми пишеш. От всички удоволствия в живота това е единственото, което може да топли душата на стар книжен плъх като мен.

Но всичко хубаво на този свят свършва и Цезар трябваше да прекъсне дългата си ваканция в годината, когато Сула умря. През месец април, докато мързелуваше в Никомидия, го застигна писмо от Тарс.

— Публий Сервилий Вация, който беше консул миналата година, е получил управлението на Киликия — съобщи младежът на царя и царицата. — Кани ме да стана негов младши легат, по всичко изглежда, че лично Сула ме е препоръчал.

— Щом те е поканил, значи не си длъжен да се отзовеш — каза с известна надежда в гласа си Орадалтида.

Цезар се усмихна.

— Никой римлянин не е длъжен да прави каквото и да било. Това важи колкото за висшето общество, толкова и за бедняците. Службата, в която и да е държавна институция е доброволна. Но в нашето поведение на граждани съществуват известни стереотипи, които оказват влияние при вземане на решения. Затова трябва да следваме стереотипите, дори да не сме задължение по закон. Ако искам да постигна обществена кариера, ще трябва да служа в армията или в десет военни кампании, или шест години без прекъсване. Никой не трябва да ме упреква, че съм заобиколил неписаните ни закони.

— Но ти си вече сенатор!

— Само заради успешната си военна кариера. Което означава, че трябва да продължа военната си кариера.

— Тогава си тръгваш — заключи царят.

— Още днес.

— Ще ти уредя кораб.

— Не, ще пътувам по суша — през Киликийските порти.

— Тогава ще напиша препоръка до цар Ариобарзан Кападокийски.

Още веднъж Цезар трябваше да обещае, че ще се върне. Двамата старци не му дадоха мира, докато не се примири с искането им, най-накрая му оставиха и Деметрий — скубача на косми, за утеха.

Преди да тръгне обаче, той за сетен път се опита да убеди Никомед да завещае царството си на Рим; събитията в Лампсак бяха оставили тежък отпечатък върху мисленето на всички гърци в Мала Азия, затова кой щеше да обвинява Никомед, задето не иска да остави народа си в ръцете на вампири като Гай Верес?

Евтих беше пратен обратно при Аврелия в Рим; Цезар замина за Киликия, придружен от Бургунд и петима роби (един, от които Деметрий). Прекоси река Сангарий и се отби най-напред в Анкира, най-големия град в Галатия. Там се срещна с една доста любопитна личност — някой си Дейотар, водач на клан от племето на толистобогите.

— Доста младички сме — отбеляза Дейотар. — Цар Митридат изкла преди двайсет години всички благородници на Галатия, което остави народа ни без истински водачи. В повечето страни на света подобна катастрофа би довела до погубване на народа, но ние, келтите от Галатия, никога не сме живели в централизирана държава. Открай време предпочитаме да се управляваме по племена и кланове, затова оцеляхме и без господари, докато синовете на убитите вождове пораснат.

— Митридат няма да успее пак да ви измами — съгласи се Цезар. Имаше усещането, че галатеецът не само е мъдър, но и хитър, може би дори лукав.

— Не и докато аз съм тук — навъси се Дейотар. — Аз поне съм имал късмета да прекарам три години в Рим, затова съм доста по-образован от баща си… Баща ми също загина при онова клане.

— Митридат обаче пак ще опита.

— Не се съмнявам.

— Няма ли да се изкушите да заемете негова страна?

— Никога! Той е още мъж в разцвета на силите си и предполагам, че ще управлява царството си още дълги години. Но се убеждавам, че никога няма да проумее това, което аз вече знам със сигурност — рано или късно Рим ще победи. Предпочитам да сме в положение на римски съюзници, отколкото на врагове.

— Това е правилният път, Дейотар.

Цезар продължи към долината на река Халида. Пътят следваше течението на бавните й червеникави води и водеше в полите на планината Аргей; оттам до Евсевия Мазака на север бяха само шейсет километра по полегатия склон на предпланините.

Разбира се, Цезар си спомняше разказите на Гай Марий за тази страна, за живописния град с боядисаните в различни цветове къщички, за блестящия синкав дворец и за паметната среща с понтийския цар Митридат. Но сега той се спотайваше в Синоп, а цар Ариобарзан управляваше страната си.

„Без особен успех“ — каза си Цезар след срещата с царя. По причина, която никой не можеше да установи, кападокийските царе винаги щяха да си останат противоположност на понтийските: колкото съседите им бяха могъщи, толкова те бяха безсилни. Ариобарзан не правеше изключение. Той живееше в постоянен страх от Митридат и показваше на Цезар как понтийците били обрали всички съкровища от двореца и страната му — чак до златните гвоздеи от вратите.

— Но все пак — успокояваше се срамежливият цар, дребен човечец с вид на сириец — загубата на двеста хиляди войници в Кавказ ще върже ръцете на Митридат за дълги години напред. Никой военачалник не може да се оправи бързо след подобна огромна загуба в жива сила. Става дума дори не за обикновени войници, а за ветерани, участвали в не една и две войни. Нали съм прав?

— Да, по-миналото лято бяха отишли да си върнат със сила Кимерия, страната на север от Евксинския понт.

— Доколкото знам, експедицията в Кимерия е била успешна.

— Така е. Синът му Махарес бил оставен за сатрап на Пантикапей. Добър избор. Мисля, че основната му задача е да събере нова армия за баща си.

— Който предпочита в армията си скити и роксолани.

— Със сигурност са по-добри от наемните войници. И Понт, и Кападокия не могат да се похвалят с добри войници сред собствените си поданици. Аз все още трябва да разчитам на сирийци и евреи, докато Митридат разполага с цели орди от кръвожадни варвари, които му служат вече трийсет години.

— Ти в момента имаш ли изобщо армия, царю Ариобарзан?

— В момента не ми трябва армия.

— Ами ако Митридат те нападне?

— Тогава ще загубя за пореден път престола си. Кападокия, Гай Юлий, е много бедна страна. Нямаме пари да поддържаме постоянна армия.

— Но ти имаш и друг неприятел — цар Тигран.

Ариобарзан тъжно сведе очи.

— Не ми говори за него! Успехите му в Сирия ме лишиха от най-добрите ми войници! Всички евреи, вместо да стоят на служба при мен, се бият да защитават родните си места.

— Не мислиш ли, че ти трябва войска да те пази и от север, и от изток?

— Нямам пари — повтори царят.

Цезар си замина, но по пътя продължи да клати недоволно глава. Какво може да се прави с подобни владетели, които се признават за победени още преди да се е стигнало до война? Зоркият му поглед забеляза много особености на терена, които биха позволили ефективна защита на областта. Там, където не се издигаха снежни върхове, земята бе насечена от тесни и живописни дефилета — точно както я беше описал Гай Марий. Чудесен терен за водене на защитна война, но за жалост царят на Кападокия виждаше в релефа само възможност поданиците му да си намерят подслон, без да строят къщи.

— И сега, след като видя толкова свят, какво си мислиш Бургунде? — попита веднъж Цезар своя огромен спътник. Двамата се намираха насред прохода, известен като Киликийски врати, и от двете си страни бяха заобиколени от високите гористи склонове на ждрелото.

— Мисля си как от Рим и Бовила, от Кардикса и децата по-красиво и по-велико нещо на земята няма — отговори му германецът.

— Не искаш ли да се прибереш у дома, стари приятелю? С удоволствие ще те отърва от това безкрайно пътуване.

Но Бургунд поклати глава.

— Не, Цезаре, оставам. — Германецът широко се ухили. — Кардикса ще ме убия, ако позволя да ти се случи нещо.

— Но нищо няма да ми се случи!

— Кажи го на нея!

Публий Сервилий Вация се беше настанил в резиденцията на управителя в Тарс, сякаш цял живот беше расъл в града.

— Много се радваме на присъствието му — обясняваше Морсим, началник на дворцовата гвардия и етнарх на Тарс.

Двадесет години по-рано, когато беше придружил Гай Марий до Кападокия, Морсим беше още млад човек и косите му бяха гарвановочерни. Сега, когато посрещаше Цезар, той вече беше с прошарена глава, много беше препатил, но му се искаше да види в младежа това, което цяла Киликия очакваше — достоен наследник на двамата му чичовци — Марий и Сула. Затова и доброволно се бе превърнал в негов спътник и помощник.

— Предполагам, че Киликия доста е изстрадала при управлението на Долабела и Верес — каза Цезар.

— „Доста“ е слаба дума. Долабела през повечето време изобщо не беше сред нас, предпочиташе да се трови с тайнствените си треви. Затова Верес беше с развързани ръце й вършеше каквото си поиска.

— И никой пръста си не е мръднал да изгони Тигран от Малка Киликия?

— Нищо. Верес беше твърде зает с лихварство и изнудване. Да не говорим за конфискациите на всякакви по-дребни вещи от храмовете. Човекът явно си е казвал, че няма да ни трябват.

— Щом се върна у дома, ще дам на съд и Верес, и Долабела, затова ще ми е нужна помощта ти за събиране на доказателства.

— Докато се прибереш, Долабела вече ще е осъден на изгнание — съобщи му Морсим. — Управителят наскоро научи, че точно в този момент синът на Марк Емилий Скавър и Цецилия Далматика готвел дело срещу Долабела. Гай Верес си бил спечелил име на страж на справедливостта, като лично осигурявал доказателствата по обвинението. Самият той щял да свидетелства в съда.

— Червей гнусен! Това означава, че нищо не мога да направя. Пък и не мисля, че е много важно кой точно съди Долабела, важното е да си получи заслуженото. Ако съжалявам, че няма да водя аз делото, то е, защото покрай жречеството не можах да се проявя в съда. Една победа срещу Долабела и Верес щеше да ме направи известен. — Цезар млъкна и след малко попита: — Вация ще воюва ли срещу Тигран?

— Съмнявам се. Дошъл е тук с намерение да излови пиратите.

Това Цезар научи и от устата на самия Вация, когато двамата се срещнаха. Вация и Метел Пий бяха връстници. Поначало Сула бе разчитал да осигури консулската длъжност на Вация още преди девет години, заедно с Гней Октавий Рузон, но тогава Луций Корнелий Цина беше спечелил изборите. Вация, също както и Метел Пий, трябваше да чакат дълги години, за да получат това, което смятаха за свое законно право — най-висшата длъжност в Рим. За награда след толкова дълга вярна служба Сула му беше осигурил управлението на Киликия; самият Вация би предпочел другата консулска провинция — Македония, но тя се беше паднала на колегата му Апий Клавдий Пулхер.

— Който така и не е стъпил още на македонска земя — ядосваше се Вация пред Цезар. — По пътя се разболял тежко в Тарент, та се прибрал в Рим. За щастие това станало преди Долабела Стария да е напуснал провинцията, затова останал да я управлява. До деня, в който Апий Клавдий успее да поеме властта.

— Какво му има на Апий Клавдий?

— Не знам какво е, но го мъчи от доста време насам. През цялото време, докато бяхме консули, той не беше пълноценен. Каквото и да му кажех да го разведря, той си беше все така унил. Но е почти разорен, затова управлението на провинцията е от жизнена важност за него. Ако не замине няма да може да възстанови семейното богатство.

Цезар се намръщи, но нищо не каза. Мислеше си колко остаряла и погрешна е старата управленска традиция, според която всеки римлянин, пратен да ръководи някоя провинция, почти насила се превръщаше в крадец и разбойник. Именно традицията оставяше на управителя правото да раздава гражданство, да сключва договорите за държавни поръчки, да урежда таксови облекчения, да прибира цялата разлика между приходите и разходите в собствената си кесия. Сенатът и хазната мълчаливо се примиряваха с подобна политика, понеже така самото управление на провинциите излизаше по-евтино. Това беше най-убедителното обяснение защо толкова малко хора в Сената участваха в съдебните дела срещу колеги, уличени в злоупотреби. Но никой не се замисляше как подобна експлоатация на провинциите сееше омраза и раздори сред римските владения, които някой ден щяха да значат много.

— Разбирам, че сме щели да воюваме срещу пиратите, Публий Сервилий? — попита Цезар.

— Точно така — отговори управителят, затрупан с всякакви книжа пред себе си. Изглежда, точно канцеларската дейност най-много го радваше, нищо че по душа не беше нито алчен, нито стиснат, а и финансовото му положение беше цветущо. Сервилий Вация беше практичен човек — една успешно проведена война срещу пиратите щеше да му осигури съвсем приличен дял от плячката, за който никой не би могъл да претендира. — За нещастие — продължи той — налага се да отложа бойните действия. Вследствие на дейността на моя предшественик провинцията е останала без финансови средства. Ще трябва да използваме текущата година да оправим вътрешните дела на провинцията.

— Значи нямаш нужда от мен? — попита с известна нервност в гласа Цезар. Беше твърде млад, за да се радва на писарска работа в някоя прашна военна канцелария.

— Напротив, имам — подчерта Вация. — Твоята задача ще с да осигуриш бойния ни флот.

Цезар го изгледа накриво.

— За подобна дейност вече имам известен опит.

— Знам. Тъкмо затова те повиках. Ще трябва корабите да са боеспособни и по възможност големи. Също така ни трябват повече на брой, за да се разпръснат при нужда в няколко ескадри. Времената, когато пиратите нападаха с по някоя и друга лодчица, безвъзвратно отминаха. В днешно време те разполагат с истински биреми и триреми, че дори и квинквереми. Движат се на същински ескадри начело с адмирали, по тия места ги наричат стратези. Кръстосват моретата като бойни ескадри, флагманските им кораби са боядисани в злато и пурпур, в скритите им бази главатарите им се ползват с царски почести, а дори обикновените пирати тънат в по-голям разкош от богаташите в Рим. Луций Корнелий успя да убеди Сената защо ме праща на такова далечно и непознато място като Киликия. Защото именно в този край на Средиземно море пиратите са разположили своите най-важни бази, затова и оттук трябва да се заемем с разчистването.

— Бих бил по-полезен да разуча къде се намират тези бази… Сигурен съм, че подобна задача няма да ми е по-трудна от събирането на флотилия.

— Това няма да е нужно, Цезаре. Ние вече знаем къде се намират най-големите бази. Коракезион е печално известно пристанище. За съжаление е толкова добре защитено от природата, че се съмнявам дали е по възможностите ни да го превземем със сила. Затова ще започна от далечния край на провинцията — от Памфилия и Ликия. Там върлува един пиратски цар на име Зеникет, който владее целия Памфилски залив, включително град Аталия. Нека „царят“ пръв разбере що е римски гняв.

— И кога ще го нападнем, догодина?

— Най-вероятно, но не и преди края на лятото. Не мога да започна военни действия срещу пиратите, преди да съм уредил вътрешните дела на самата Киликия. Едва тогава ще съм сигурен, че разполагаме с достатъчно морска и сухопътна мощ, за да атакуваме.

— Очакваш да удължат пълномощията ти за още няколко години.

— И диктаторът, и Сенатът ме увериха, че няма да ме притискат със срокове. Ще разполагам с колкото време ми е нужно, за да успея. Луций Корнелий вече се е оттеглил, разбира се, но аз не вярвам, че Сенатът ще действа против волята му.

Цезар отиде да търси новата ескадра, но без особен ентусиазъм. Щеше да мине повече от година, преди нещо съществено да се случи, а доколкото той можеше да прецени Вация, новият управител нямаше да прояви голяма активност и когато военните действия започнат. По характер той не беше човек, който да прояви голяма инициатива. Колкото и лична неприязън да таеше към Лукул, Цезар си даваше сметка, че новият му началник бледнее пред предишния.

Но случаят му даваше възможност за нови обиколки и пътешествия, което той възприе като достатъчна компенсация. В Източното Средиземноморие имаше все още една морска сила, с която никой не можеше да се мери — остров Родос. През май Цезар отплава за острова. Родос никога не се беше отмятал от съюза си с Рим (дори и девет години по-рано, когато повечето гръцки земи бяха покорени от Митридат), затова и сега Вация разчиташе на тамошните гърци да осигурят кораби, капитани и екипажи за предстоящата война. Само войници никой не очакваше — родосци винаги отказваха да вземат чужди кораби на абордаж и да се бият с тях.

За щастие Гай Верес не бе намерил време да навести и Родос, затова островът посрещна Цезар като приятел, а местните големци скоро влязоха в преговори. Повечето разногласия бяха около това, ще плати ли Рим на Родос за подкрепата или не. Вация нямаше намерение да раздава пари. Според него всички градове, острови и пристанища, от които искаше кораби и екипажи, бяха еднакво заинтересовани от изкореняването на пиратството, затова бяха морално ангажирани да окажат безкористна подкрепа. Младежът нямаше друг избор, освен да следва указанията на началника си.

— Погледнете от различен ъгъл — обясняваше той на родосци. — Успех в една война срещу пирати ще означава огромна плячка, а и необезпокоявана търговия с всички съседи. Рим не е в състояние да ви плати сега, но вие ще подучите вашия си дял от плячката, което ще е предостатъчно да покрие разходите ви и да донесе голяма печалба. Родос е приятел и съюзник на римския народ, защо трябва сами да подлагате бъдещето си на риск? Пред вас има две възможности: участие или неучастие във войната срещу пиратите. От вас зависи кое ще изберете.

Родос даде съгласието си. Цезар получи желаните кораби, които му бяха обещани за лятото на следващата година.

От Родос младият легат продължи обиколката си към Кипър. Нямаше как да знае, че корабът, с който се размина на излизане от родоското пристанище, возеше доста важна персона — самия Марк Тулий Цицерон, който търсеше почивка от една година съвместен живот със страховитата Теренция и продължителни преговори с Тит Помпоний Атик. Току-що братът на Марк Цицерон Квинт се беше оженил за сестрата на Атик. Цицерон наскоро се беше сдобил и с дъщеря — Тулия, затова знаеше, че докато го няма в Рим, жена му ще си има достатъчно грижи. Беше пристигнал на Родос, за да се срещне с най-известния учен по риторика в света Аполоний Молон, който ръководеше цяла школа. Трябваше му почивка — почивка от Рим, от жена му Теренция и от начина му на живот. Цицерон беше изгубил гласа си, а Аполоний Молон винаги бе твърдял, че гласовите и физическите възможности на човек не трябва по нищо да отстъпват на мисълта му. Цицерон мразеше да пътува, а и се страхуваше, че едно дълго отсъствие от Рим може да попречи на бъдещата му кариера, но все пак изпитваше горещо желание да се отдаде на доброволно изгнание, далеч от близки и приятели. Време беше да си почине.

Но Цезар нямаше да си почива. Слезе от кораба в Пафос, където беше резиденцията на кипърския владетел Птолемей, по-малкия брат на египетския цар Птолемей Авлет. Още при първата му среща с Цезар кипърският управител доказа колко дълъг е бил престоят му в дворовете на Митридат и Тигран. Не само че не разбираше нищо от политика, но и не желаеше да разбере. Изглежда, никой не се беше погрижил за образованието му, а от деня, в който бе напуснал своите покровители, Птолемей бе доказал, че сексуалните му желания не се отличават съществено от тези на витинския цар Никомед. С тази разлика, че Птолемей Кипърски не можеше да се нарече симпатичен човек. Александрийци правилно го бяха оценили при първото му посещение в града; макар никой в Александрия да не се бе противопоставил на назначаването му за регент на острова египтяни бяха пратили предвидливо цяла дузина чиновници, които да управляват вместо него. Именно тези обикновени чиновници държаха властта в Кипър и управляваха в интерес на Египет.

Цезар успя ловко да отклони недоизказаните предложения на Птолемей и насочи цялата си енергия в борбата с местните чиновници. Те не бяха склонни да му сътрудничат — не изпитваха симпатии към Рим и не виждаха какво може Кипър да спечели от действията на Вация. Но може би най-сериозният мотив да упорстват беше обидата как е могъл управителят на Киликия да им прати толкова млад парламентьор.

— Младостта ми — отвърна надменно Цезар — не е от значение. Аз съм човек с блестяща военна кариера и съм член на Сената. Това, че съм влязъл в него рано, само доказва качествата ми. В момента съм главен военен адютант на Публий Сервилий Вация. Трябва да се чувствате поласкани, че толкова висшестоящ римски магистрат е посетил страната ви!

Думите му бяха взети под внимание, но това не промени поведението на кипърските управници. Цезар се опитваше да ги убеди с политически доводи.

— Кипър също страда от пиратството. Как така не желаете да видите, че пиратската заплаха може да бъде премахната само ако всички страни се обединят срещу злосторниците? Публий Сервилий Вация има нужда от достатъчно голям боен флот, за да го пръсне като огромна рибарска мрежа, от която нито една пиратска рибка да не може да се измъкне. Плячката ще бъде огромна, а Кипър ще може да си възстанови търговските контакти из цялото Средиземноморие. Както много добре знаете, именно памфилските и киликийските пирати откъснаха вашия остров от света.

— На Кипър не му е нужен достъп до средиземноморските пазари — възрази му един от александрийските управници на острова. — Всичко, което се произвежда тук, принадлежи на Египет, а ние не сме позволили на пиратите да овладеят морето между Кипър и Египет.

Цезар трябваше да се върнеш при регента Птолемей за повторна аудиенция. Този път се оказа с по-голям късмет, защото регентът беше в компанията на съпругата си Митридатида Ниса. Ако познаваше някой представител на Митридатовото семейство, Цезар щеше да се убеди колко прилича на своите роднини жената на Птолемей — с широки рамене, руси коси, златистозеленикави очи. Митридатида не беше красавица, но излъчваше неустоим чар, който дори Цезар трябваше да признае. Самата тя също не скри симпатиите си към младия римски посланик. Когато глупавият разговор с Птолемей свърши, принцесата хвана гостенина под ръка и го отведе на морския бряг, за да му покаже къде точно богиня Афродита се е родила от морската пяна.

— Тя ми се пада трийсет и девет пъти прабаба — похвали се Цезар. Беше се облакътил на мраморния парапет, който отделяше родното място на богинята от околния свят.

— За кого говориш? Не и за Афродита, надявам се.

— Напротив, точно за нея. Аз съм наследник на нейния син Еней.

— Наистина ли?

— Чистата истина, принцесо.

— Тогава ти принадлежиш на любовта — зарадва се дъщерята на Митридат и прокара дългия си пръст по почернялата от слънцето ръка на Цезар.

Цезар се изпълни с най-приятни усещания.

— Никога никой не ми го е казвал, принцесо, но изглежда напълно логично.

Той се усмихна и погледът му се насочи към блестящата линия на хоризонта.

— Разбира се, че принадлежиш на любовта. С такава прабаба!

Той се обърна към нея. Принцесата беше толкова висока, че очите й бяха на едно ниво с неговите.

— Забележително — рече тихо Цезар, — как морето се пени толкова много точно на това място… И никъде другаде. Колкото и да гледам, не виждам причина. — Посочи първо на север, сетне и на юг. — Виждаш ли? Извън ограденото място никъде няма пяна.

— Говори се, че самата богиня е пожелала пяната да стои само на това място.

— Значи мехурчетата са това, което тя е оставила от себе си. — Цезар свали тогата си и се наведе да развърже сенаторските си обуща. — Трябва да се изкъпя в тях, принцесо.

— Ако не беше неин праправнук, щях да те предупредя да не го правиш — каза му принцесата, без да сваля поглед от него.

— Защо? Да не би религията да го забранява?

— Не е забранено, но не е и мъдро. Прапрабаба ти убива всички неразумни плувци.

Цезар излезе жив и здрав от вълните, но я завари съблякла робата си. Беше го чакала. На ръката му беше останала пяна; Цезар се наведе, за да погали с нея гладката й гърда.

— Чувствам се изгорен от самата Венера — заключи той и легна при нея. Беше мокър и опиянен от допира си с вълшебната морска пяна. Венера не само го беше миропомазала, но дори му беше осигурила красива жена, която само чакаше да му достави удоволствие; дъщеря на могъщ цар, но родена само за него (както се увери, щом я облада). Любовта и усещането за власт се сливаха в неописуемо изживяване.

— Изгорена от Венера — каза на свой ред Митридатида и се изтегна блажено като огромна златиста котка. Богинята я беше дарила с един забележителен миг.

— Ти знаеш римското име на Афродита — чудеше се замаяният от толкова много щастие правнук на богинята.

— Всички знаят по малко за Рим.

Цезар й се беше наситил.

Той се изправи — нямаше навика да се излежава дълго, след като е правил любов.

— Е, Митридатида Ниса, ще използваш ли влиянието си, за да ми уредиш нужните кораби?

— Колко си хубав… — Принцесата се облегна на лакът. — Без никакви косми, като бог.

— Доколкото забелязвам, и ти си така.

— Всички жени в двореца се скубят, Цезаре.

— Но не и мъжете?

— Не! Тях ги боли.

Той се засмя. Навлече си туниката, завърза си обувките и се зае с трудната задача да се омотае в сенаторската си тога.

— Хайде, жено, ставай! — подкани я Цезар. — Имаме цяла ескадра да извоюваме, а и един космат съпруг да убеждаваме, че сме гледали пяната и нищо повече!

— О, него ли! — Тя започна да се облича. — Той не се вълнува какво сме правили двамата с теб. Няма как да не си забелязал, че бях девствена.

— Забелязах.

Очите й лукаво заблестяха.

— Смея да вярвам, че ако не бях в състояние да ти издействам корабите, нямаше дори да ме погледнеш.

— Отричам подобни обвинения — отвърна й той. — Веднъж ме обвиниха, че точно по този начин съм се сдобил с една друга ескадра, но това, което отговорих тогава, важи и до ден-днешен — по-скоро бих се пробол с меча си, отколкото да използвам женски номера. Но ти, красива, мила принцесо, се оказа истински дар от богинята. А това е различно.

— Не те ли обидих?

— Ни най-малко. Но това, че се сети да попиташ, доказва, че си интелигентно момиче. Дали си наследила тази си черта от баща си?

— Може би. Той е умен човек. Но в някои отношения е глупак.

— В какви отношения?

— Неспособен е да слуша съветите на другите. — Двамата се запътиха обратно към двореца. — Много се радвам, че дойде в Пафос, Цезаре. Беше ми омръзнало да съм девствена.

— Но ти наистина беше девица. Защо избра с мен?

— Защото си наследник на Афродита, следователно си нещо повече от обикновен смъртен. А аз съм царска дъщеря! Не мога да се отдам на първия срещнат, само на човек с царска кръв… Или с божествен произход.

— Чувствам се поласкан.

Преговорите за ескадрата продължиха известно време, срещу което Цезар нямаше нищо против. Всеки ден двамата с жената, от която Птолемей Кипърски не бе пожелал да се възползва, се разхождаха до родното място на Афродита, всеки ден Цезар се къпеше във водите, от които се раждаше божествената пяна, и изхвърляше своята човешка пяна в жената на Птолемей Кипърски, от която с радост се възползваше. Очевидно чиновниците — управници на Кипър таяха много по-голям респект към Митридатида Ниса, отколкото към съпруга й — може би защото войските на цар Тигран чакаха от другата страна на морето. Египет можеше да се намира достатъчно далеч от Сирия и да се чувства в безопасност, но на острова арменското присъствие се усещаше по-осезателно.

Цезар се раздели с Митридатида Ниса в най-приятелски отношения, дори със съжаление, което щеше дълго да го преследва. Освен че беше изпитвал огромна физическа наслада от връзките си с нея, той се възхищаваше на увереността и самочувствието й, радваше се на съзнанието й, че щом е царска дъщеря, значи не отстъпва по нищо на мъжете. Римлянинът не можеше да третира жена си като куче, разсъждаваше Цезар, но дори и в Рим жената не може да претендира за равни права с мъжете. Затова преди заминаването си от Пафос Цезар подари на своята неочаквана любовница амулет с изящно изображение на богинята. Камъкът беше толкова скъп, че Цезар едва не се разори, но не съжаляваше.

Митридатида беше познавач и веднага разбра стойността на подаръка. Това до такава степен я зарадва, че тя веднага писа на сестра си Клеопатра Трифена в Александрия:

„Предполагам, че никога повече няма да го видя. Той не е човекът, който ще отиде някъде или ще свърши нещо, без да има някаква нужда от това. А под нужда имам предвид това, което мъжете смятат за нужно и важно. Подобни мъжки причини той никога повече няма да преследва в Кипър. Между целите му и него самия никоя жена не може да застане.

Досега не бях срещала римлянин, но доколкото знам, в Александрия римляни има много, затова ти по-добре ги познаваш. Дали беше толкова различен, защото е римлянин, или той и за римлянин е уникален, може би ти ще ми кажеш. Макар че отсега очаквам какво ще ми отговориш.

Това, което най-много харесвах у него, беше непоклатимото спокойствие — спокойствие, което не се дължеше на пренебрежение или безразличие към околните. Той не отрече, че се е сдобил с моя помощ с корабите си. Много добре знам, че ме използва! И все пак има моменти, скъпа Трифена, когато една жена не се чувства обидена, задето са я използвали. Той не обикна толкова мен, колкото мисълта, че съм жена с потекло. А не мисля, че се е родила жената, която да устои на начина му да й се надсмива.

Авантюрата ни беше приятна. Ще ми липсва този проклетник! Но не се тревожи за мен, след като си замина, аз взех от онова лекарство. Да се бях омъжила за мъж, а не за мъжа си, може би нямаше да го сторя — кръвта в жилите на Цезар е по-аристократична от тази в жилите, на който и да е Птолемей. Но както стоят нещата при мен, за жалост деца никога няма да имам.

Съжалявам за трудностите, които ти изпитваш, съжалявам, че те пратиха да царуваш в една страна, която трудно би могла да разбереш. Да ти напомня, че за разлика от теб нито баща ни Митридат, нито чичо ни Тигран биха се разтревожили от подобни проблеми. За тях ние двете сме начинът да прокараме интересите им в Египет — и двете сме донякъде Птолемеи по кръв, бихме могли да предявим законни претенции към престола. Но това, за което никой не си даваше сметка, е огромният авторитет на египетските жреци и неоспоримата власт, която упражняват над народа — имам предвид старото население, не пришълците от Македония и Гърция. Сякаш има две страни с едно име — Египет на македонците по Делтата и край Александрия и Египет на египтяните нагоре по течението на Нил.

Аз мисля, скъпа Трифена, че трябва сама да влезеш в преговори с египетските жреци. Съпругът ти Авлет не е мъж да общува само с мъже като моя, затова спокойно можеш да имаш потомство. Ти трябва да родиш деца! Но според египетските закони това трябва да стане едва след официалното ти коронясване и миропомазване. А за целта египетските жреци трябва да дадат своето съгласие. Знам, че за пред римляните александрийци са твърдели, че сте коронясани и миропомазани — не им е било трудно, Марк Перперна и останалите римляни в делегацията не познават египетските закони. Но египетският народ знае, че не сте получили официално потвърждение на царската си власт. Авлет е глупав човек, липсва му и вродена интелигентност, и политическо мислене. Но ние двете с теб сме деца на бащи и боговете са ни дарили с повече.

Иди при жреците и започни да преговаряш. Ясно ми е, че няма да сполучиш в нищо — дори и с деца няма да се сдобиеш, — докато жреците не застанат на твоя страна. Авлет продължава да си мисли, че царят е по-важен от духовенството, че Александрия е достатъчно могъща, за да надвие над старото жречество. Но той греши. Може би ще е по-точно да кажа: Авлет си мисли, че е по-важно да бъде македонски цар, отколкото египетски фараон, че щом веднъж е станал цар, рано или късно ще го направят и фараон. От писмата ти разбирам, че ти не си се поддала на тази заблуда. Но това не е достатъчно. Трябва да влезеш в преговори. Жреците си дават сметка, че нашите съпрузи са последните представители на династията, че след хиляда години на кървави нашествия и чуждо управление противопоставянето на враждуващи, млади династии, пък макар и от египетско потекло, е по-голяма опасност от признаването за фараон на последния жив Птолемей. Затова предполагам, че това, което жреците целят, е да докажат своята обществена значимост, да убедят царя в нуждата да се съобразява с мнението им. Съобразявай се с мнението им, скъпа Трифена. Убеди и съпруга си да се съобразява с тях! В крайна сметка те пазят лабиринтите на египетската хазна, те контролират приходите от горните земи, те наблюдават народа. Това, че Нахутено зърно успя да превземе Тива преди седем години, няма никакво значение. Той беше коронясан и помазан, той беше египетски фараон. А и Тива не е целият Нил!

Междувременно продължавай да вземаш от лекарството и не се спречквай излишно нито с мъжа си, нито с жителите на Александрия. Докато те останат твои съюзници, имаш основа да поведеш преговори с жреците в Мемфис.“

В края на секстил Гай Юлий Цезар се завърна при Вация в Тарс. Носеше му писменото съгласие на съседните острови и по-големи пристанища да осигурят исканите кораби и екипажи за война срещу пиратите. Вация беше зарадван от изпълнението на мисията, най-вече от споразумението с Кипър. Но и той имаше две новини за младия легат — първата, че няма повече задачи за него за близкото бъдеще, и втората, че диктаторът Сула е умрял.

— Тогава, Публий Сервилий — каза Цезар, — с твое позволение бих желал да се върна у дома.

— Защо?

— По няколко причини — обясни веднага Цезар. — Първо, и това е най-важната причина — защото вече нямаш нужда от мен. Освен ако нямаш намерение да предприемеш сухопътни действия срещу цар Тигран в Малка Киликия и Кападокия?

— Нямам такива заповеди, Гай Юлий — отвърна му сдържано Вация. — Трябва да се заема с вътрешните проблеми на провинцията и отстраняването на пиратската заплаха. Кападокия и Източна Киликия ще почакат.

— Разбирам. Което потвърждава, че нямаш никакви задачи от военно естество за мен. Другите причини да искам да се прибера у дома са лични. Трябва да консумирам своя брак и да започна юридическа кариера. Годините, които прекарах като Фламен Диалис, ме лишиха от възможност да се хвърля в адвокатската практика. А аз имам сериозното намерение, когато ми дойде времето, да се кандидатирам за консул. Баща ми беше претор, чичо ми — консул, Луций Цезар, техният първи братовчед — консул. Юлиите отново излизаме на предно място на политическата сцена.

— Много добре, Гай Юлий — можеш да се върнеш в Рим — даде съгласието си Вация, който сам беше чакал близо десет години да получи каквото му се полагаше и проявяваше разбиране към подобни мотиви. — Ще се радвам да те препоръчам пред Сената и да отчета изпълнената мисия за участие във военна кампания.

Със смъртта на Сула се сложи край и на дружеските отношения между двамата консули Марк Емилий Лепид и Квинт Лутаций Катул. Двамата поначало трудно се разбираха, но трябваше да умре диктаторът, за да станат явни противоречията им. Катул предложи Сула да бъде погребан с държавни почести и за сметка на хазната, докато Лепид отказваше да разпореди разходи при условие, че покойникът беше достатъчно богат. В Сената се разигра истинско сражение, което спечели Катул. Сула беше погребан за сметка на хазната, която сам приживе бе сторил всичко по силите си да попълни.

Но Лепид не беше човек без поддръжници. Рим започна да посреща един след друг оцелелите от преследванията политически противници на диктатора. Марк Перперна Вейентон и Луций Цина Младши се показаха в родния си град скоро след погребението на Сула. По някакви неясни причини Перперна Вейентон бе успял да избегне официалното си проскрибиране, нищо че бе управлявал Сицилия при идването на Помпей. Може би пропускът се дължеше на деликатното му преотстъпване на провинцията в ръцете на младежа и на факта, че не беше толкова богат, че да представлява примамка за Хризогон. Младият Цина, разбира се, беше напълно разорен. Но сега, след смъртта на диктатора, двамата доскорошни изгнаници се превърнаха в ядрото на тайни съглашателства, чиято единствена цел бе да премахнат суланските закони. От самото начало Цина и Вейентон застанаха зад консула Лепид.

Лепид беше не само първи консул, но се ползваше и с авторитета на човек, който единствен е възразявал на Сула. При възникналата ситуация той реши, че е в достатъчно добри позиции, за да премахне крайностите в законите на Сула. За целта можеше да разчита на повече подкрепа сред сенаторите, отколкото Катул.

— Искам — говореше Лепид на близкия си приятел Марк Юний Брут, — да вляза в историята като човека, който е преработил законите на Сула, за да бъдат те приемливи за всички, дори за враговете му.

Съдбата се бе усмихнала и на двамата. В последния списък на назначени управници, излязъл изпод ръката на Сула, фигурираше и името на Брут — посочен за претор. Когато на Нова година се беше теглил жребият кой коя провинция ще управлява, и Лепид, и Брут бяха облагодетелствани: на Лепид се беше паднала Трансалпийска Галия, а на Брут — Италийска Галия. В деня, в който мандатът им на консул и претор свършеше, те автоматично ставаха управители на посочените провинции. Трансалпийска Галия от много време насам не беше виждала управител проконсул, но за назначаването на Лепид имаше поне две причини: войната срещу Квинт Серторий в Испания (която не се развиваше никак добре за Рим) и поведението на галските племена, които се надигаха на бунт и заплашваха сухоземния път до Испания.

— Ще можем да управляваме двете Галий като един екип — беше се зарадвал Лепид веднага след тегленето на жребия. — Аз ще воювам с бунтовните племена, докато ти организираш приходите в провинцията си и ми осигуряваш снабдяване и подкрепления.

Така и Лепид, и Брут очакваха с нетърпение времето, когато щяха да застанат начело на въпросните провинции, за да свършат работа и да си приберат полагаемото. Щом Сула изчезна от сцената, Лепид се залови и за другата работа — да смекчи твърдолинейната политика на диктатора. В същото време Брут, председател на съда за насилие над личността, се зае да реорганизира своето съдилище, създадено предната година от претора Гней Октавий. Навярно със съгласието на Сула Гней Октавий бе принудил по съдебен път някои от лицата, облагодетелствали се от проскрибциите, да върнат имоти, придобити с насилие или изнудване… Което означаваше, че имената на жертвите трябваше да се премахнат от черните списъци. Брут изцяло одобряваше работата на предшественика си и с ентусиазъм заработи за още по-ефективното изпълнение на задачите.

През юни, когато прахът на Сула беше запечатан в гробницата на Марсово поле, Лепид обяви пред Сената, че ще иска неговото съгласие за своя лекс Емилия Лепида, според който част от земите, конфискувани от Сула в Етрурия и Умбрия в полза на уволнените ветерани, ще бъдат върнати на предишните им собственици.

— Както всички много добре знаете, назначени отци — обясняваше Лепид, — в земите на север има брожения. Според мене, както и по мнение на мнозина от вас, те се дължат на онази разпоредба на покойния ни диктатор, която наказваше жителите на Етрурия и Умбрия, като ги лишаваше от почти всеки югер общинска земя. Това, че Сенатът невинаги е подкрепял законопроектите на диктатора, стана ясно най-вече тогава, когато се възпротивихме на намеренията му да проскрибира всички жители на Ареций и Волатера. На нас се дължи това, че диктаторът беше разумен, нищо че спорът избухна точно във времето, когато той беше на върха на своята еднолична власт. Е, не мислете, че моят законопроект крие каквото и да било добро за Ареций и Волатера! Двата града активно поддържаха Карбон, което означава, че нищо няма да получат от мен. Не, градовете и общините, за които става дума в законопроекта ми, са онези, които сътрудничеха на Карбоновите легиони по неволя. Имам предвид градове като Сполеций и Клузий, които днес са огорчени, защото никога не са предали Рим, но бяха лишени от земите си! И едните, и другите бяха безсилни жертви на гражданската война.

Лепид се спря, за да огледа лицата от първия ред, от двете страни на овалната зала. Това, което видя, го зарадва. Той продължи с патос:

— Тук не е споменат нито един град, който активно е поддържал Карбон, земите на изменниците са достатъчни, за да възнаградят ветераните от легионите на Сула. Нека го подчертая дебело. С много редки изключения Италия е спечелена окончателно за Рим, жителите й се радват на римско гражданство и са пръснати из всичките трийсет и пет триби. Но много области в Етрурия и Умбрия все още се третират като бунтовници и се наказват по начина, по който навремето наказвахме италийските съюзници, когато се опълчеха срещу нас. Именно оттогава датира практиката Рим да лишава изцяло от обществената им земя победените италийски градове. Но как може Рим да конфискува земите на градове, чиито жители са пълноправни римски граждани? Тук се съдържа противоречие! А ние, назначени отци, като върховна държавна институция в Рим не можем да се примирим с подобно противоречие. Ако го сторим, ще си спечелим поредното въстание в Етрурия и Умбрия. А Рим не може да си позволи нова война у дома, тогава, когато я притискат толкова силно отвън! В момента са ни спешно нужни средства, с които да подсигурим четиринайсетте легиона, сражаващи се срещу Квинт Серторий в Испания. Очевидно хазната трябва да се погрижи най-напред за тях. Затова законопроектът ми има за цел да върне земите на градове като Клузий и Тудер. Така ще успокоим тамошното население и няма да позволим отново безредици да обхваната Етрурия и Умбрия.

Сенатът се вслуша в думите му, нищо че Катул произнесе на свой ред жарка реч против предложението на колегата си и беше подкрепен от повечето суланци.

— Хитро и добре премислено! — ядосваше се Катул след гласуването. — Марк Емилий Лепид възнамерява да премахне цялата нова конституция, но не наведнъж, а парче по парче. Естествено, че ще започне с проблем, за който е сигурен, че ще спечели съчувствието на сенаторите. Но аз ви казвам, че не бива да го допускаме! Всеки законопроект, който Марк Емилий предложи и бъде подкрепен от нас пред народното събрание, ще му вдъхва все повече смелост!

Но след като Цетег и Филип не се изказаха срещу законопроекта на Лепид, консулът усети, че ще успее. Може би беше странно, че двамата хитреци не бяха подкрепили Катул… Но защо да си задава подобни въпроси? Без да чака Сенатът да подложи на гласуване законопроекта за връщането на незаконно отнетите земи, той продължи с ново предложение:

— Дълг пред Сената е да премахне ембаргото, което покойният ни непрежалим диктатор наложи върху ниските цени на държавното зърно. — Този път Лепид беше наредил да отворят широко вратите на Курията, за да могат и хората отвън да слушат. — Назначени отци, аз съм трезвомислещ, почтен човек! Не съм демагог. Вече съм встъпил в длъжност като първи консул и нямам нужда да търся благоволението на народа, още по-малко — на най-бедните римски граждани. Политическата ми кариера е достигнала своя зенит, не съм човек, който тепърва ще търси издигане. Да не говорим, че съм достатъчно богат, за да си купувам брашно, каквато и цена да ми наложат търговците. Просто съм на мнение, че нашият непрежалим диктатор не успя да предвиди всички последици, когато наложи цените на държавното зърно да не са по-ниски от тези при частните търговци. Защото какво се случи в крайна сметка? При условие, че никоя държавна институция не може да ги задължи иначе, частните търговци на зърно вдигнаха цените! Кой търговец, назначени отци, ще устои на изкушението да се сдобие с по-големи печалби? Нима поведението му се ръководи от принципите на човечността? Разбира се, че не! Той се е хвърлил в търговията, за да трупа печалби, за да облагодетелства себе си и своите съдружници, и най-често е достатъчно късоглед, за да не види как с неоправданото вдигане на цените той надвишава сумата, която клиентите му реално са способни да си позволят, и съответно сам се обрича на бъдещи загуби.

Ето защо ви призовавам, членове на Сената, да дадете своето съгласие за лекс Емилия Лепида Фрументария, за да мога да го предложа за ратификация от народното събрание. Смятам да върна нещата към нашата стара, изпитана традиция, според която държавата предлага евтино зърно на населението срещу твърдата цена от десет сестерции за модий. В годините с добра реколта подобна цена позволява на държавата да реализира прилична печалба, затова в дългосрочен план никоя лоша реколта не може да застраши хазната.

Вторият консул Катул отново се изказа против искането. Но този път почти никой не го подкрепи; и Цетег, и Филип бяха единодушни в полза на Лепид. Затова и законопроектът получи одобрението още на същото заседание. Лепид беше свободен да превърне сенатското решение в действащ закон, като го прокара и през плебейското събрание. Консулът се сдоби с нова популярност, минувачите по улицата шумно го поздравяваха.

Но земеделският му закон, който трябваше да върне част от конфискуваните земи, се оказа по-труден за преглъщане от сенаторите; въпросът така и не получи окончателно решение и макар Лепид да го подлагаше на гласуване на всяко заседание, така и не се събираха достатъчно гласове да го подкрепят. Според новата конституция на Сула това означаваше, че няма право да го внесе за разглеждане в народното или плебейското събрание.

— Но нямам намерение да се предавам — каза веднъж той на вечеря с Брут.

Често се хранеше в къщата на Брут, защото намираше собствения си дом за самотен и потискащ. Когато проскрибциите влязоха в сила, Лепид, подобно на мнозина римляни от висшето общество, имаше сериозни основания да се страхува. През цялото време, докато в Рим бяха вилнели Марий, Цина и Карбон, той не беше мръднал от града, при това беше женен за дъщерята на Сатурнин. Самата Апулея му предложи двамата да се разведат, тъй като се страхуваше за децата им. Имаха трима синове, затова беше наложително да спасят семейното наследство за двамата по-малки. Големият беше даден за осиновяване във фамилията на Корнелий Сципионите и се очакваше да постигне бляскава кариера. Сципионите бяха не само далечни роднини на Сула, но и твърдо го бяха поддържали. Сципион Емилиян (едноименник с легендарния Сципион Африкански Младши) вече беше пълнолетен, когато Апулея предложи развод. Вторият им син Луций беше на осемнайсет, но най-малкият, Марк, беше само на девет. Лепид обичаше жена си, но се беше съгласил на развода в интерес на децата си, а и с мисълта, че един ден нещата ще се уталожат и двамата с Апулея ще могат да се съберат отново. Но Апулея неслучайно се беше родила дъщеря на Сатурнин. Убедена, че присъствието й в живота на съпруга и синовете й ще се превърне в постоянен риск за тримата, тя се самоуби. Смъртта й беше изключително тежък удар за Лепид, който така и не успя да се отърси от шока. Затова гледаше да прекарва свободното си време у приятели, особено у най-близкия си човек Брут.

— Точно така! Не бива за нищо на света да се предаваш — увери го той. — Ако си достатъчно упорит, няма как да не се съгласят.

— Няма да е зле за теб, ако Сенатът се съгласи по-скоро — отбеляза третият от сътрапезниците, който седеше на стол срещу кушетките на двамата сенатори.

Двамата погледнаха едновременно жената на Брут, Сервилия. Личеше си, че нейната дума значи нещо, щом в очите им се четеше известна тревога. Сервилия беше човек, който знае какво говори.

— Какво по-точно имаш предвид? — попита Лепид.

— Имам предвид това, че Катул се стяга за война.

— Откъде си могла да разбереш? — учуди се Брут.

— Просто умея да слушам — отвърна му тя невъзмутимо. — Тази сутрин се отбих у Хортензия. Тя неслучайно се е родила сестра на голям адвокат — подобно на Квинт Хортензий и тя не може нито за секунда да млъкне. Катул я обожава, затова е свикнал да споделя много неща с нея. А тя от своя страна ще каже всичко, стига да я подпиташ, както трябва.

— А ти със сигурност притежаваш подобна дарба — отбеляза Лепид.

— Именно. По-важното е, че съзнавам интереса си да я подпитам. Повечето й гостенки се интересуват само от светски клюки, докато Хортензия изпитва повече вкус към политиката. Така че аз често я посещавам.

— Кажи нещо повече, Сервилия — подкани я Лепид, който продължаваше да не е съвсем наясно за какво става дума. — Катул се готвел за война? В Испания? Предвижда се да замине за Близка Испания догодина заедно е цяла нова армия. Не е нелогично отсега да се… ъ-ъ стяга, както го каза.

— Тази война няма нищо общо с Испания и Серторий — възрази жената на Брут. — Катул е говорил за война в Етрурия. Според Хортензия щял всеки момент да измоли разрешение да въоръжи нови легиони, уж за да предотврати надигащ се бунт.

Лепид се надигна от кушетката.

— Но това е лудост! Има само един начин жителите на Етрурия да се усмирят и той е като върнем обратно на градовете, повечето от земите, които Сула конфискува!

— Ти поддържаш ли връзка с местните водачи в Етрурия? — попита Сервилия.

— Разбира се.

— С умерените или с крайните?

— Предполагам, че са умерените, ако под крайни имаш предвид жителите на градове като Волатера и Фезула.

— Точно тях имам предвид.

— Благодаря ти за сведенията, Сервилия. Бъди спокойна, ще удвоя усилията си, за да разреша етруския проблем по мирен път.

Лепид удвои усилията си, но не успя да попречи на Катул, който на свой ред започна да убеждава Сената в необходимостта да се формират нови легиони, които да сложат край на броженията в Етрурия. Все пак навременното предупреждение на Сервилия беше улеснило първия консул, който предварително си осигури подкрепа сред педариите, включително и тази на най-влиятелния им представител — Корнелий Цетег. Сенатът изслуша вдъхновената реч на Катул с очевидни резерви.

— Всъщност, Квинт Лутаций — взе на свой ред думата Цетег, — нас много повече ни е грижа за липсата на добра воля между теб и колегата ти Марк Емилий. За Сената това е много по-тревожен въпрос, отколкото възможните размирици в Етрурия. На нас ни изглежда, че ти си поел целенасочен курс да се противопоставяш на всякакво предложение, отправено от първия консул. Това е тъжно, още повече че се случва толкова скоро след кончината на Луций Корнелий Сула. Нашият непрежалим диктатор хвърли огромни усилия именно, за да създаде нови основи на сътрудничество между различните течения в Римския Сенат.

Катул нямаше какво да отговори и отстъпи. Но не за дълго, както скоро стана ясно. Събитията се развиваха в посока, която само доказваше правотата му и лишаваше Лепид от всякакви шансове да получи одобрението на Сената за скромната си аграрна реформа. В края на юни лишените от всякаква собственост жители на Фезула нападнаха войнишките селища край града, изхвърлиха суланските ветерани от новите им имоти и избиха всички, които оказаха съпротива.

Смъртта на неколкостотин сулански легионери нямаше как да бъде подмината. Нямаше как да се позволи на Фезула да се вдигне на нов бунт. Точно по времето, когато Сенатът трябваше да насочи вниманието си към очакваните за квинктил избори, всички в Рим забравиха за тях. Още преди това, според новата конституция на Сула, беше теглен жребий кой от консулите ще организира изборите в центуриатните и трибутните комиции (падна се да бъде Лепид), но с това всичко свърши. Вместо да мисли за избори, Сенатът даде инструкции на двамата консули да съберат по четири легиона и да се насочат незабавно към размирна Фезула.

Заседателите вече се готвеха да се разотидат, когато Луций Марций Филип стана и поиска думата. Лепид, който председателстваше през квинктил, направи първата си голяма грешка — без да подозира последствията, той даде възможност на Филип да се изкаже.

— Скъпи колеги — сенатори — заговори с едва ли не плачевен тон Филип, умолявам ви да не позволявате Марк Емилий Лепид да поеме командването, на каквато и да е въоръжена част! Не настоявам, не моля, а умолявам! Защото за мен е ясно, че нашият първи консул готви заговор, че е замислил този заговор още в деня, в който встъпи в длъжност! Докато нашият непрежалим диктатор беше жив, Марк Емилий не смееше и дума да изрече, но още в мига, в който диктаторът ни напусна, той поде своята кампания. Та той дори отказваше да позволи на хазната да покрие разходите по погребението на Сула! Разбира се, че не успя да наложи подобно становище, но и аз самият се съмнявам дали изобщо е разчитал да успее! Той използва дебата около държавното погребение като сигнал към всички свои поддръжници, че ще предприеме своята предателска контрареформаторска политика. И се зае с нея буквално от първия ден! Предложи ни да върнем обратно земите на хора, които с пълно право бяха заслужили да ги изгубят! И когато Сенатът му отвърна с мълчаливо несъгласие, той реши да спечели на своя страна всички по-бедни обществени класи с изтъркания трик на всички демагози, като почнем от Гай Гракх и стигнем със собствения му тъст Сатурнин — предложи да върнем ниските цени на държавното зърно. Значи Рим няма пари да заплати за погребението на своя най-достоен гражданин, но има предостатъчно, за да храни беднотията.

Лепид не беше единственият в залата стъписан от подобно обвинение; буквално целият Сенат беше настръхнал в тревожно очакване, Филип смело продължи:

— Сега, колеги — сенатори, вие искате да връчите на този човек командването на четири легиона! Искате да го пратите в Етрурия? Е, аз отказвам да се съглася! Първо, идва времето за провеждане на изборите за куриатни магистрати. Жребият пожела именно Марк Емилий да се заеме с организирането им. Затова негов дълг е да остане в Рим, а не да си губи времето с набиране на доброволци! Нека ви напомня, че ни предстои да участваме в първите наистина свободни избори от много време насам, че е от изключителна важност за нас тези избори да минат в мир и законност. Квинт Лутаций Катул е напълно способен да организира армията и да се заеме с военните действия срещу Фезула и всички онези етруски градове, които евентуално биха я подкрепили. Ще бъде нарушение на законите на Сула, ако позволим и двамата действащи консули да напуснат Рим и да участват в бойни действия. Именно, за да предотврати подобна възможност нашият обичан диктатор включи в законите си клаузата за специалното поръчение, което може да бъде връчено на всеки друг! Разполагаме с напълно законни средства да връчим командването на римските легиони на най-способните сред нас, дори и на такива, които не са намерили място в Сената. А вие бързате да направите военачалник човек, който изобщо няма военен опит! Квинт Лутаций е имал кога да се докаже, ние знаем, че той ще се справи компетентно с военните си задачи. Но Марк Емилий Лепид? Той е неопитен и неспособен! Освен това, пак повтарям, е потенциална опасност за реда в страната. Вие не можете да му дадете четири легиона и да го пратите да води война в същата онази област, където именно неговите изказвания в Сената подтикнаха населението към поредната си акция срещу Рим. Защото Марк Емилий недвусмислено постави интересите на Етрурия над тези на Рим.

Лепид го беше слушал известно време със зяпнала уста, но най-накрая рязко се обърна към роба си и грабна восъчната таблица и писеца от ръцете му. Докато Филип продължаваше да говори, той нервно драскаше някакви записки. Когато сенаторът млъкна, първият консул се изправи и протегна пред себе си таблицата, за да подреди по-добре отговора си.

— Какъв е личният ти мотив да наговориш всичко това, Филипе? — обърна се към противника си Лепид, без дори да го уважи с изричане на пълното му име. — Трябва да призная, че точно това не ми е ясно: какъв е личният ти мотив. Защото личен мотив има, в това поне съм сигурен! Щом всеобщият приятел е решил да изнася предварително подготвена реч пред Сената, значи има причина, която никой не знае! Някой пак му е платил, за да си облече тогата на другата страна! Колко богат е станал нашият приятел, колко дебел, колко самодоволен, как е потънал до гуша в разкош! И винаги е готов да се продаде на поредния желаещ сенаторски услуги!

Лепид вдигна восъчната таблица пред очите си и изгледа смълчалите се сенатори над нея. Дори Катул, в това Лепид беше сигурен, беше сварен неподготвен от изказването на Филип. Кой стоеше за всеобщия приятел, Лепид не знаеше, но със сигурност не беше Катул или някой негов приятел.

— Ще отговоря на Филип точка по точка, назначени отци. Първо, относно пасивността ми, преди диктаторът да умре. Това не е истина! Всички тук много добре го знаете! Спомняте си по-добре какво се е говорило в тази зала!

Второ, относно гласуването на държавните разходи за погребението на диктатора. Да, бях против държавното погребение. И много други бяха против. Защо не? Нали затова ни е дадено правото на глас?

Колкото до третото обвинение, че моята публична съпротива била сигнал към моите — ако изобщо са такива — поддръжници, че съм щял да премахна всичко, което Луций Корнелий Сула е постигнал… Това са абсолютни глупости! Опитах се да прокарам само два законопроекта, единият, от които така и не мина. Но кога и пред кого съм направил и най-малък намек, че смятам да премахвам законите на Сула? Кога сте ме чули да критикувам новите съдилища? Или новите разпоредби за статута на държавния служител? Или за статута на Сената? Или за провеждането на изборите? Или за новите закони за измяната, които ограничават дейността на управителите на провинции? Или за ограничаването функциите на народното и плебейското събрание? Или дори за изключително орязаните правомощия на народните трибуни? Не, назначени отци, никога не съм давал и най-малък повод за подобни подозрения! Защото нямам ни най-малкото намерение да поставям под въпрос, която и да е от изброените конституционни промени!

Последното изречение Лепид буквално изкрещя. Неколцина сенатори нервно подскочиха по местата си, затова той трябваше да се поуспокои, преди да продължи.

— Четвърто, твърдението, че законопроектът, с който искам да върнем част от конфискуваните земи в Етрурия и Умбрия — част, не всички, — бил предателство. И това е пълна глупост. Моят лекс Емилия Лепида с нищо не засяга земите, конфискувани от очевидните изменници, които се вдигнаха на открит бунт срещу Рим. Законопроектът се отнася единствено до градовете и земите, които бяха въвлечени в гражданската война на страната на Карбон против собствената си воля.

Лепид понижи глас:

— Колеги — сенатори, помислете малко, моля ви! Ако ние всички искаме да видим една обединена и римска по своя дух Италия, трябва да се отучим от навика си да налагаме старите наказания, които навремето се отнасяха до италийските съюзници, на хора, които по закон са не по-малко римляни от самите нас! Ако Луций Корнелий Сула някъде е сбъркал, то това е именно по този въпрос. За човек от неговото поколение подобно мислене е донякъде оправдано. Но е напълно неоправдано за повечето от нас, които сме двайсет години по-млади. Напомням ви, че Филип също е сенатор от старото поколение, и той страда от предразсъдъците на собственото си време. Преди години като цензор той страстно защитаваше своите предразсъдъци, като отказваше да изпълни това, което Сула като консул се бе заел да постигне — разпределянето на новите римски граждани поравно из трийсет и петте триби.

Лепид усещаше, че започва да печели сенаторите на своя страна. Беше намерил точните думи, защото повечето наистина бяха сравнително млади и Филип не можеше да се смята за един от тях. С известно облекчение консулът продължи:

— Пето, за закона за зърното. И той премахна една очевидна несправедливост. Искрено вярвам, че ако Луций Корнелий беше останал повече време на диктаторския пост, щеше да направи същото, което направих аз — щеше да върне със закон евтиното зърно за бедните. Търговците на зърно се оказаха алчни за пари, никой не може да го отрече! И наистина всички сенатори се оказаха на свой ред достатъчно прозорливи, за да видят добрата воля и трезвия разум в моя законопроект. Така се премахна всяка възможност с идващата реколта в Рим да започнат наново размирици. Защото никой не може безнаказано да отнеме от простолюдието привилегия, на която то се е радвало толкова дълго, че основателно я смята за свое право!

Шесто, задължението ми като консул, избран по жребий, да организирам изборите. Да, жребият наистина посочи мен и според новата конституция това означава, че единствено аз имам законно право да председателствам избирателните комисии. Но, назначени отци, не аз поисках да ми бъде възложено набирането и командването на четирите легиона! Не бях аз този, който постави потушаването на бунта във Фезула като най-важна и неотложна задача! Вие сами и без всякакви външни внушения го решихте! Аз нищо не съм искал от вас! Нито на вас, нито на мен самия ни е минало през ума, че провеждането на изборите заслужава повече внимание от умиротворяването на северните области. Признавам, че и аз се изкуших да сметна за свой дълг най-напред да потуша възникналия бунт, а едва след това да се заема с изборите. До края на годината има още много време. В крайна сметка сега сме едва началото на квинктил.

Седмо, никъде не е казано изрично в законите на Сула, че двамата консули нямат право да отсъстват от Рим по едно и също време, нито да водят война едновременно. Дори ако войната се разгаря извън пределите на Италия. Според Луций Корнелий Сула първа грижа на един консул трябва да бъде мирът и благополучието на Рим и Италия. Нито Квинт Лутаций Катул, нито аз ще превишим с нещо властта си. Клаузата, която предвижда специалното поръчение до лица без сенаторски статут, може да бъде приведена в действие едва след като се установи, че в самия Сенат няма компетентни лица, които да поемат върховното командване.

И най-накрая, осмото обвинение. Защо да съм по-неподготвен и неспособен от Квинт Лутаций Катул? И двамата сме служили като офицери по време на Съюзническата война. Нито аз, нито той напуснахме Рим по времето на Цина и Карбон. И двамата запазихме през цялото това време почтен неутралитет. Луций Корнелий Сула не е смятал да ни наказва. В крайна сметка и двамата сме назначени лично от него на консулския пост! Нашият военен опит е предостатъчен, за да поемем нужната отговорност. Никой не може отсега да предрича кой ще блесне повече на бойното поле срещу жителите на Фезула. В интерес на цял Рим е двамата с Квинт Лутаций да блеснем еднакво, не съм ли прав? Нормалната римска практика е при условие, че двамата консули искат да поемат военното командване, Сенатът да удовлетвори това тяхно желание. Ние вече получихме директиви от Сената. Няма какво повече да се говори по въпроса.

Но Филип не се даде толкова лесно. Без да изразява нито недоволство, нито гняв, той спокойно и доста дискретно прехвърли дебата около въпроса за очевидната вражда между двамата консули. За целта не спести на колегите си изброяването на поне стотина дребни реплики и инциденти, които доказваха твърдението му. Слънцето беше залязло (което означаваше, че заседанието трябва да свърши), но нито Катул, нито Лепид искаха да прекратят дебатите. И за двамата беше по-добре решение да се вземе още същия ден, затова робите запалиха факлите по стените, а Филип продължи. Беше наредил всичко, както трябва. Докато свърши с безкрайното си изказване, сенаторите щяха да са толкова отегчени и уморени, че биха се съгласили на всичко.

— Това, което предлагам — заключи Филип, — е всеки от сенаторите да положи клетва, според която няма да използва легионите си, за каквато и да е форма на саморазправа със своя колега. Това не е кой знае какво! Но аз поне ще спя по-спокойно, ако знам, че клетвата е била положена.

Лепид се изправи бавно от стола си.

— Личното ми мнение, Филипе, е, че без никакво съмнение ти току-що изказа най-голямата глупост. И все пак ако въпросното предложение зарадва сенаторите и ни позволи на двамата с Квинт Лутаций да си свършим по-бързо работата, нямам нищо против да се закълна.

— И аз съм напълно съгласен, Марк Емилий — подкрепи го Катул. — А сега можем ли да си вървим?

— Според тебе какво е намислил Филип? — попита Лепид приятеля си Брут по време на вечеря ден след заседанието.

— Да си призная, не знам — поклати глава той. — А ти имаш ли идея, Сервилия? — попита консулът.

— Не — навъси се тя. — Мъжът ми бе така добър да ми преразкаже какво се е говорило снощи, но може би ще успея да измисля нещо, ако се запозная с писмените протоколи на заседанието. Така де, ако писарите са отбелязали всичко.

Лепид имаше толкова високо мнение за политическия нюх на Сервилия, че не видя нищо нередно в желанието й. Обеща да й донесе протоколите ден, преди да напусне Рим, за да сформира армията си.

— Започвам да си мисля — каза Брут, — че няма никаква надежда да подобриш положението на градовете, които не подкрепиха пряко Карбон. Оказва се, че в Сената има твърде много хора като Филип, които дори не желаят да чуят какво им говориш.

Брут беше лично заинтересован от умиротворяването, ако не на Етрурия, поне на Умбрия. След Помпей той беше най-едрият земевладелец в областта и в никакъв случай не искаше войнишки селища край земите си. Бяха концентрирали най-вече около Сполеций и Игувий, чиито земи вече бяха конфискувани. Това, че областта още не беше заселена с ветерани, се дължеше на две основни причини — мудната работа на земеразделните комисии и заминаването на четиринайсет легиона войници, които вече двайсети месец водеха война в Испания. Именно последната причина беше дала смелост на Лепид да подеме аграрната си реформа; да бяха всичките двайсет и три сулански легиона в Италия, Сполеций и Игувий щяха да изгубят окончателно всичко в полза на ветераните.

— Това, което ми наговори снощи Филип, ми дойде наистина неочаквано — още се ядосваше Лепид. — Не мога да повярвам, че има такива глупаци! Бях убеден, че с отговора си на обвиненията ще спечеля мнението на своя страна, Сервилия! В крайна сметка доводите ми бяха съвсем точни и разумни! Но те пак се оставиха на Филип да ги заблуди и да си получи своята смехотворна клетва. И тази сутрин двамата с Катул трябваше да ходим по тъмно да се кълнем в храма на Семо Санк Дий Фидий!

— Което означава, че винаги ще се оставят да бъдат манипулирани — отговори Сервилия. — Това, което най-много ме тревожи, е, че дори няма да те има в Сената да възразяваш на този дърт пакостник. Явно гони някаква скрита цел.

— Не знам защо го смятаме за стар — отбеляза Брут. — Не е чак толкова стар, на петдесет и осем години е. И макар да изглежда като пред апоплектичен удар, предполагам, че още дълго време ще се радва на добро здраве. А колко ми се иска да си отиде ей така…

Но Лепид не си губеше времето в общи приказки и празни разсъждения. Лицето му си остана все така сериозно и той мина по същество:

— Заминавам за Етрурия, където ще набирам доброволци. Ще се радвам и ти да дойдеш с мен, Бруте. Бяхме решили да работим заедно догодина, но мисля, че се налага да започнем от днес. Нищо важно не се очаква да се случи в съда ти, което да не може да се отложи за догодина, когато друг ще те замести. Ще поискам да те определят за мой висш легат веднага.

Сервилия изглеждаше доста угрижена.

— Дали наистина е мъдро да набираш войска точно в Етрурия? Защо не в Кампания?

— Защото Катул ме изпревари и вече е запазил Кампания за себе си. Както и да е, моите собствени земи и клиенти са в Етрурия, затова и там се почувствам по-уютно. Познавам много хора.

— Но тъкмо това ме тревожи, Лепиде. Подозирам, че Филип ще използва случая, за да продължи да хвърля съмнения върху цялостната ти дейност. Ще прави всякакви намеци какви са истинските ти намерения. Не е добре да набираш войска от област, която всички смятат за размирна.

— Да говори каквото ще! — махна с ръка Лепид.

Филип наистина говореше в Сената. Мина квинктил, дойде секстил, армиите се попълваха забележително бързо. Той също си гледаше задълженията, като не изпускаше Лепид от око. Оказваше се, че старият сенатор разполага с огромна мрежа от осведомители. Обаче не смяташе да ги използва в Кампания; легионите на Катул така и така се попълваха без проблем от някогашни сулански войници, за които мирният живот беше скучен. Работата беше там, че жителите на Етрурия не бяха служили при Сула. По-скоро това бяха младежи от областта, които никога не бяха хващали оръжие, или ветерани, но служили при Карбон и неговите пълководци и дезертирали в подходящия момент. Повечето от войниците на Сула, които сега настаняваха в Етрурия, предпочетоха да си останат у дома и да си бранят новопридобитите имоти. Дори да се върнеха в армията, предпочитаха да отидат до Кампания и да се запишат там, при старите си другари.

През целия месец септември Филип не спря да държи речи в Сената, докато Лепид и Катул попълваха списъците с доброволци и хвърляха сили в обучаването на армиите си. Най-накрая, в самия край на октомври Филип успя да сломи съпротивата на Сената и гласува решение Лепид да се върне в Рим, за да проведе изборите за следващата година. Един и същ куриер замина на север за лагера на Лепид при Сатурния и се върна със спешния му отговор.

— Не мога да напусна точно в този момент — съобщаваше той. — Или ще чакате, или назначете Квинт Лутаций вместо мен.

Квинт Лутаций Катул получи заповед да се върне в Рим, но не за да провежда избори; Филип нямаше ни най-малко намерение да спестява усилието на Лепид. Освен това старият мошеник разчиташе на пълната подкрепа на Цетег — каквото и да подложеше на гласуване в Сената, поне три четвърти от сенаторите отсъждаха в полза на Филип.

И през цялото това време още никой не си беше мръднал пръста да усмири Фезула, която беше затворила вратите си и чакаше да видят как ще се развият събитията. Фезуланци можеха само да се радват на колебанията и споровете у омразните римляни.

Второ писмо беше пратено до Лепид с ново настояване той да се върне в Рим, за да проведе изборите; Лепид отново отказа, Филип и Цетег уведомиха Сената, че той трябва да бъде смятан за бунтовник; имали доказателства за негови лични контакти и споразумения с размирни елементи в Етрурия и Умбрия. Неговият висш легат Марк Юний Брут също бил участник в измяната.

Сервилия веднага писа на Лепид:

„Мисля, че най-сетне започнах да разбирам какво гони Филип с подобно поведение. Но с доказателства все още не разполагам. Така или иначе, сведенията ми ще са достатъчни да разбереш и ти кой стои зад Филип и Цетег.

Проучих много внимателно протоколите от онова заседание, когато Филип произнесе своята първа реч. Оттогава на няколко пъти съм сядала да си побъбря с тази или онази римска дама, която може да знае нещо по въпроса. Като се изключи противната Преция, която сега играе ролята на домакиня в дома на Цетег. Да бях я навестила и нея, щеше да стане подозрително. Хортензия нищо не знае, което означава, че и самият Катул нищо не подозира. Затова пък се сдобих с изключително ценна информация, и то от устата на Юлия, вдовицата на Гай Марий. Усещаш ли колко далеч съм стигнала с проучванията си!

Нейната доскорошна снаха Муция Терция в момента е омъжена за онова младо парвеню от Пицен Гней Помпей, което има безочието да се нарича Велики. Още не е член на Сената, но е много, много богат, още по-нахален и амбициран да успее. Бях изключително предпазлива да скрия от Юлия всякакво любопитство, не исках тя да усети, че измъквам сведения от нея. Но Юлия е откровен човек и стига да има някому доверие, е склонна да споделя. А в мен има доверие, тъй като покойният ми свекър още навремето, когато Сула беше консул, прояви изключителна лоялност към Гай Марий и доброволно замина в изгнание с него.

Излиза, че Юлия също се отнася с люта ненавист към Филип, още от деня, когато се продал на Гай Марий преди трийсет години. По всяка вероятност самият Гай Марий не е изпитвал симпатия към съюзника си, нищо че го е използвал. Затова при третото си посещение (казах си, че ще е добре да предразположа Юлия, преди уж случайно да спомена Филип) деликатно завъртях темата на разговора около сегашната ситуация и възможните мотиви на Филип така стръвно да се нахвърля върху теб. Юлия спомена, че се сещала за някакъв свой разговор с Муция Терция. Последния път, когато Муция се показала в Рим, тя била споменала, че Филип сега работел за Помпей! И не само той, ами дори и Цетег!

Повече не питах нищо. Пък и не ми беше нужно. От онази първа своя реч досега Филип постоянно натяква за прочутата клауза в законите на Сула за специалното поръчение: онази, според която Сенатът има правото да връчи военното командване на човек извън редиците си. И все пак, това достатъчно обяснение ли е за всичко, което се разиграва? Седнах и премислих цялото поведение на Филип през последните трийсет години.

Стигнах до заключението, че той е свикнал да работи по поръчка. Това прави и днес, ако приемем, че поръчките ги дава Помпей. Филип не е нито Гай Гракх, нито Сула; той не е способен да развие кой знае каква политическа стратегия, едва ли намеренията му са да те дискредитира пред Сената единствено с мисълта да постави Помпей на твое място. Предполагам, достатъчно добре си дава сметка, че Сенатът никога не би сторил подобно нещо — по пейките в Курия Хостилия седят твърде много способни пълководци; дори и двамата ни консули да се провалят — а поне засега не е ясно защо ще се проваляте, — на преден план веднага ще изникне Лукул. Той тази година е претор, затова практически се радва на империум.

Не, според мен Филип се задоволява с това да вдига шум, само и само да напомни на Сената за съществуването на онази прословута клауза за специалното поръчение. Вероятно и Цетег е склонен да го подкрепи, защото по някакъв начин Помпей е успял и него да оплете в мрежите си. Очевидно не го е сторил с пари! Но човек има и други слабости не само парите, а с Цетег никой в нищо не може да бъде сигурен.

Ето защо, скъпи Лепиде, на мен ми изглежда, че ти си станал случайна жертва на чужд заговор. Смелостта ти да говориш на глас неща, които малцина в Сената ще одобрят, е послужила на Филип да те определи за своя цел. Ти си невинната жертва, която ще оправдае огромните суми пари, които Помпей харчи за своето протеже, Филип се е заловил с евтината поръчка да осигурява сенатско лоби на човек, който отсега си прави сметката да разчита на поддръжка в Сената за деня, когато услугите му наистина могат да се окажат необходими.

Може и да греша, но все пак мисля, че съм права.“

— Във всеки случай обяснението ми изглежда много по-убедително от всички други, които досега съм чул — сподели Лепид пред съпруга на своята римска съмишленица. Нарочно беше прочел писмото на глас, та да може и Брут да се запознае с него.

— И аз съм съгласен със Сервилия — рече той, който беше направо смаян. — Обикновено тя не греши.

— И така, приятелю, какво да правя? Дали да се върна в Рим, да проведа изборите и да потъна в сянка? Или да сторя това, което етруските водачи искат от мен — да ги поведа на бунт срещу Рим?

Този въпрос Лепид си беше задавал много пъти, откакто се убеди в пълното нежелание на Рим да възстанови правата на жителите на Умбрия и Етрурия. Колебанията му се дължаха на чувството за лична чест и лична гордост, както и на инстинкта му да се отличава от околните, на желанието му да стори нещо необикновено и запомнящо се. Не му беше достатъчно да запише името си сред римските консули, искаше да изпъква сред самите тях. Откакто жена му се беше самоубила, личното щастие вече му се струваше невъзможно и безсмислено, животът беше изгубил стойност за него. Лепид дори беше забравил истинския мотив за самоубийството й — да не позволи Апулея синовете им да бъдат подложени на политическите преследвания заради греховете на родителите им. Сципион Емилиан и Луций Лепид твърдо бяха застанали на негова страна, а младият Марк беше още дете. От цялото семейство само той беше наследил белега на Лепидите. Вместо да го загрозява, белегът доказваше, че именно той е любимецът на съдбата именно той ще живее дълго и ще прослави фамилията си! Така че защо Лепид да се плаши за синовете си?

За Брут въпросът стоеше някак различно, но и той не се страхуваше. Това, което привличаше Брут към етруската кауза, бяха осемте години съвместен живот със Сервилия: съзнанието, че жена му го смяташе за безличен, неспособен, скучен, слабохарактерен, достоен за презрение. Той не я обичаше, но след като толкова дълги години бе живял в нейната сянка и дори най-близките му приятели ценяха повече нейното мнение, отколкото неговото, беше осъзнал, че единствено мнението на жена му означава нещо за него. Ето дори в настоящия случай тя бе предпочела да пише направо на Лепид, вместо на съпруга си, който все пак играеше ролята на римски претор и висш легат. Беше го подминала, все едно е човек без значение. Брут се чувстваше засрамен, усещаше, че по някакъв косвен начин засрамва и жена си. Ако искаше да се реабилитира в очите й, трябваше да извърши нещо смело, дръзко, възвишено, изобщо нещо, каквото другите римски аристократи не биха сторили на негово място.

Затова Брут веднага отговори:

— Мисля, че трябва да опиташ това, което старейшините искат от теб. Трябва да поведеш Етрурия и Умбрия срещу Рим.

— Така да бъде — съгласи се Лепид. — Но трябва да изчакам Нова година, за да се отърва от тази проклета клетва.

Когато дойдоха януарските календи, Рим осъмна без куриатни магистрати; избори така и не се бяха провели. В последния ден от старата година Катул беше свикал Сената, за да му съобщи, че на следващата сутрин ще върне фасциите си в храма на Венера Либитина и ще назначи първия интеррекс. Под името интеррекс се разбираше магистратът, който изпълнява временно функциите на върховен управник. Тази служба той изпълняваше в срок от пет дни, след което предаваше пълномощията си на друг; интеррексът трябваше да е патриций, при това водач на декурия в куриатните комиции. За първи интеррекс се назначаваше най-възрастният патриций в Сената. На шестия ден неговото място се заемаше от втория по възраст, който вече беше упълномощен да проведе избори.

Затова призори на Нова година Сенатът официално назначи Луций Валерий Флак Принцепс Сенатус за интеррекс, а всички желаещи да се кандидатират за консули и претори започнаха да се записват в кандидатските листи. Интеррексът прати кратко съобщение до Лепид, с което му заповядваше да остави армията си и да се прибере незабавно в Рим. Между другото се напомняше, че е дал клетва да не използва легионите си срещу своя колега.

На третия ден, откакто Луций Валерий Флак беше станал интеррекс, по обяд пристигна бързият отговор на Лепид:

„Нека ти напомня, Принцепс Сенатус, че вече не съм консул, а проконсул. Вече съм удържал на клетвата си, която не ме задължава с нищо в качеството ми на проконсул. С радост се отказвам от консулската си армия, но пак ти напомням, че вече съм проконсул и че още преди време ми е била гласувана проконсулска армия, затова от нея нямам причина да се откажа. Тъй като консулската ми армия се състоеше от четири легиона, а проконсулската — също от четири, очевидно няма от какво и за какво да се отказвам.

Бих се радвал да се завърна в Рим, но при следните условия:

Ако бъда преизбран за консул.

Ако и последният югер конфискувана земя в Италия се върне на доскорошните й притежатели.

Ако се възстановят изцяло наследническите права на синовете и внуците на проскрибираните.

Ако се възстановят всички предишни правомощия на народните трибуни.“

— А това — обърна се Филип към Сената — е достатъчно, надявам се, и за най-големите скептици сред вас да разберете какви са истинските цели на Лепид! За да изпълним неговите условия, ние трябва да унищожим цялата конституция, която с толкова воля и усилия Луций Корнелий Сула успя да ни дари. Лепид много добре знае, че не можем да сторим подобно нещо. Отговорът на подобно предизвикателство може да е само един — война. Ето защо се обръщам към Сената с искане да гласуваме незабавно „Сенатус консултум де република дефенденда“, сиреч да обявим извънредно положение.

Но подобно предложение само даде тон за разгорещени дебати и гласуваха извънредното положение чак на петия ден от краткия мандат на първия интеррекс. След успешното гласуване на декрета Катул получи официални пълномощия да води военните действия срещу доскорошния си колега Лепид. Той трябваше незабавно да се върне в Кампания и да се приготви за бойни действия.

На шестия ден от януари Флак Принцепс Сенатус напусна длъжността си на интеррекс и я прехвърли на втория по старшинство сенатор — Апий Клавдий Пулхер. Клавдий така и не беше напуснал Рим заради мъчителната си болест. Промяната обаче му подейства ободряващо и той с известен ентусиазъм се залови да свика центуриатните комиции и да председателства изборите. Изборите, както той оповести, щяха да се проведат на Авентинския хълм, вътре в периметъра на Сервиевите стени — мястото формално се намираше извън свещените предели на померия, но беше достатъчно добре защитено от възможна атака от север.

— Не е ли странно — разсъждаваше Катул, докато двамата с Хортензий разговаряха при една от последната си срещи. — След толкова дълги години, в които не сме имали възможност сами да избираме управниците си, се оказваме почти неспособни да проведем толкова дълго очакваните избори. Сякаш сме привикнали някой друг да взема решенията вместо нас и да се грижи за нас като за малки деца.

— Това — сряза го доста грубо Хортензий — го разправяй на глупаците, Квинт! Аз лично съм склонен да приема, че по някакво странно стечение на обстоятелствата годината, в която за пръв път щяхме да гласуваме свободно, съвпадна с годината, в която един римски консул отказа да изпълнява задълженията си. Нека ти напомня все пак, че в момента провеждаме въпросните избори, а й за в бъдеще римската държавна машина ще функционира така, както се предполага по конституция!

— Да се надяваме тогава — рече Катул, видимо засегнат, — че гражданите ще съумеят да направят избор не по-малко мъдър от избора на Сула!

Но Хортензий пак намери какво да му отвърне:

— Ти май съвсем забравяш, скъпи Квинт, че именно Сула избра Лепид!

Като цяло водещите сенатори (включително Катул и Хортензий) можеха да бъдат доволни от мъдростта на гласоподавателите. За първи консул бе посочен сравнително възрастният Децим Юний Брут, който беше прекарал живота си в Рим, но беше ловък политик и способен човек. Втори консул стана не друг, а Мамерк. Очевидно и избирателите имаха високо мнение за фамилията на Аврелий Котите, защото след като Сула беше посочил за претор предишната година Гай Аврелий Кота, сега брат му Марк се сдобиваше със същите почести, при това по волята на народа. Нещо повече, жребият пожела Марк Кота да поеме функциите на чуждестранен претор.

Катул бе останал в Рим, колкото да изчака изхода от изборите, и побърза да предложи върховното командване на двамата новоизбрани. Както се очакваше, Децим Брут отказа. Оправда се с напредналата си възраст и с липсата на нужните качества на военен; Мамерк трябваше да поеме тежестта върху себе си. Наскоро навършил четиридесет и три, той се радваше на успешна военна кариера, след като нито за миг не бе изоставил тъста си Сула. Но непредвидени обстоятелства, както и подмолната игра на Филип му попречиха да се възползва от случая. Луций Валерий Флак, който навремето беше правил компания в управлението на Гай Марий, умря в същия ден, в който предаде пълномощията си на интеррекс. Филип незабавно предложи Мамерк да бъде избран за изпълняващ длъжността принцепс Сенатус.

— Ние не можем да заседаваме без водач на Сената — обясняваше Филип, — нищо че открай време е било задача на цензорите да го избират. По традиция длъжността се изпълнява от най-старшия патриций, но законът предоставя на цензорите да назначат, който и да е патриций, по свой избор. Най-възрастният патриций в Сената е Апий Клавдий Пулхер, но неговото здраве е разклатено, а той така или иначе се готви да замине за Македония. На нас ни трябва принцепс Сенатус, който да е млад, здрав… И който да си стои тук, в Рим! Докато дойде време да изберем цензори, предлагам за изпълняващ длъжността да изберем Мамерк Емилий Лепид Ливиан. Предлагам също така той да остане в Рим, докато нещата се успокоят. Следователно Квинт Лутаций Катул трябва да запази своите функции на главнокомандващ.

— Но аз се готвех да замина за Испания! — възпротиви се Катул.

— Няма как — отвърна му Филип. — Предлагам да упълномощим нашия обичан върховен понтифекс Метел Пий, който така и така е действащ управител на Далечна Испания, да поеме управлението и на Близка Испания. Поне докато не намерим подходящ заместник на Квинт Лутаций.

При условие, че всички се надяваха заекващият понтифекс да стои по-дълго време далеч от Рим, подобно предложение беше гласувано с всеобщо одобрение. Сенатът упълномощи Метел Пий да управлява Близка и Далечна Испания едновременно, Мамерк застана начело на Сената, а Катул беше потвърден като главнокомандващ на гражданската война срещу Лепид. Крайно разочарован, той се прибра при легионите си в Кампания, докато не по-малко разочарованият Мамерк остана в Рим.

Три дни по-късно в Рим научиха, че Лепид е вдигнал легионите си на бойна нога, докато легатът му Брут е заминал за Италийска Галия, където събрал двата легиона местни войски и ги съсредоточил в Бонония на кръстопътя на Вия Емилия и Вия Ания; оттам можеха да се притекат по всяко време на помощ на Лепид. Клузий и Ареций все още не се бяха усмирили, нямаше как, след като им бяха отнели всички обществени земи, затова се очакваше и те да подкрепят Брут, когато тръгне да помага на началника си, или да попречат на Катул, ако се опита да го изпревари.

Филип реши да използва случая и да нанесе своя голям удар.

— Главнокомандващият нашите сили Квинт Лутаций Катул се намира все още на юг от Рим, дори не се е присъединил към частите си в Кампания. Лепид вече е поел от Сатурния по посока Рим — говореше Филип, — и е в състояние да блокира пътя на нашите войски, ако решат да се отправят на север срещу съюзника му Брут. Освен това ние не можем да отделим за война срещу Брут войници от легионите на нашия главнокомандващ, така рискуваме да отслабим позициите му и да обречем схватката с Лепид на неуспех. Как тогава да се справим с Брут, който държи разковничето на успеха за Лепид! Трябва отсега да измислим противодействие на Брут, противодействие бързо и ефикасно! Но какво? В момента не разполагаме с други легиони в Италия, а двата в Италийска Галия са под командването на Брут. Дори Лукул, ако все още беше на италийска земя, а не беше заминал за Африка, не би могъл да мобилизира достатъчно бързо два легиона, които да препречат пътя на Брут.

Хората мрачно го слушаха. Всички най-сетне си бяха дали сметка, че гражданската война още не е приключила. Това, че Сула се беше обявил за диктатор и беше забранил със закон всякакви въоръжени акции срещу Рим, не означаваше, че нямаше желаещи да го сторят. Нямаше и година, откакто Сула се беше споминал, а ето че се появи поредният обезумял пълководец, решен да налага едноличната си воля над беззащитната си родина. Само за няколко месеца няколко области на Италия отново се бяха вдигнали на въоръжена борба срещу римляните, нищо че доскоро всички италийци бяха давали мило и драго сами да се превърнат в римляни. Може би сред стотиците сенатори се намираха и почтени люде, които признаваха пред себе си своята вина; но дори да присъстваха в този момент в Курията, никой не намери смелост и желание да говори. Напротив, всички гледаха на Филип като на спасител и му имаха пълно доверие, че ще намери верния изход.

— Има обаче един човек, който може да спре Брут, при това незабавно — изведнъж подхвърли лукавият Филип. — Този човек разполага с ветераните на баща си, които вече могат да се нарекат негови собствени ветерани и които и в момента обработват огромните му владения в северен Пицен и Умбрия. От Пицен до Галия е много по-близо, отколкото от Кампания! Въпросният човек вече е имал случай да докаже своята предана служба в името на Рим, също както и баща му многократно го е доказвал преди него. Говоря, разбира се, за младия конник Гней Помпей Велики. Победител при Клузий, победител в Сицилия, победител в Африка и Нумидия. Нима беше случайно, че не друг, а Луций Корнелий Сула позволи на този млад конник да ознаменува триумф по улиците на Рим? Не, защото този млад римски конник и днес е нашата най-голяма надежда! А той е в състояние да спре Брут за броени дни!

Новоназначеният принцепс Сенатус и втори консул нервно се размърда на стола си.

— Гней Помпей не е член на Сената — каза Мамерк, — а на мен не ми се нрави идеята да връчим военното командване на човек, който не принадлежи на съсловието ни.

— Напълно съм съгласен с теб, Мамерк Емилий! — отвърна му веднага Филип. — На никого на твое място подобна идея не би се понравила. Но дали притежаваме по-добра възможност? Разполагаме с конституционното право във време на голяма опасност да потърсим своите пълководци — спасители извън Сената. Не друг, а самият Сула ни връчи това право. Той е най-консервативният римски държавник за всички времена, няма друг като него, който толкова стриктно да се е придържал към традициите. И тъкмо той предвиди, че може да възникне ситуация подобна на днешната, именно той намери начин за разрешаването й.

Филип стоеше до стола си (както Сула беше разпоредил в правилника), но бавно се извъртя към хората от едната и от другата си страна. Откакто преди години се беше заловил със съсипването на Марк Ливий Друз, и качествата му на оратор се бяха подобрили, и авторитетът му на сенатор се беше повдигнал; нямаше ги вече панаирджийските номера, които навремето превръщаха всяко негово изказване в трагикомедия.

— Назначени отци — заяви тържествено Филип, — нямаме време за губене в излишни дебати. В настоящия момент войските на Лепид вече вървят към Рим. Дали бих могъл най-любезно да помоля нашия първи консул Децим Юний Брут да подложи предложението ми на гласуване? Питам Сената дали ще разреши на Гней Помпей Велики да въоръжи старите си легиони, за да се изправи срещу Марк Юний Брут от името на римския Сенат и народ. Ще благоволи ли Сенатът да връчи проконсулски империум на конника Гней Помпей Велики.

Децим Брут вече бе отворил уста да изрази своето съгласие, когато Мамерк го хвана за ръката.

— Ще се съглася да подложиш предложението на гласуване, Децим Юний — изпревари го Мамерк, — но не и преди Луций Марций да е изяснил по-добре фразата, която използва във въпросното предложение! Доколкото чух той каза: „да въоръжи старите си легиони“, без да спомене изрично за колко стари легиона става дума! Колкото и славни да са деянията на Гней Помпей, той дори не е член на Сената! Не можем да му позволим да набира в името на Рим колкото си иска легиони. Искам да кажа, че в решението ни трябва изрично да се споменава колко легиона е упълномощен да сформира и използва във войната Гней Помпей. Нека отсега кажа, че техният брой не бива да надвишава два. Като управител на Италийска Галия Брут разполага само с два легиона не особено опитни войници, които поддържат реда в региона и не са имали случай да влизат в открити сражения. На нас са ни напълно достатъчни два легиона обиграни помпеанци.

Подобна уместна забележка никак не зарадва Филип, но той сметна за по-разумно да отстъпи. Мамерк беше флегматичен, но упорит човек, който цял живот бе трупал авторитет в политиката… А освен това беше женен за дъщерята на Сула.

— Моля Сената за извинение! — каза Филип. — Какъв непростим пропуск! Благодаря на нашия уважаван принцепс Сенатус и втори консул за навременната намеса. Разбира се, че исках да кажа два легиона. Нека предложението бъде гласувано, Децим Юний, като се има предвид точният брой на легионите.

Предложението беше гласувано и прието без нито един глас против. Цетег се беше протегнал, все едно се прозява, което всъщност беше изпробван сигнал към всички негови клиенти и съмишленици по задните редове на залата. И тъй като се решаваше въпросът за войната и мира, решението на Сената имаше законова сила; във време на война и по въпросите на външната политика народното или плебейското събрание вече нямаха думата.

След толкова политически уловки и увъртания самата война трудно можеше да се нарече дори конфликт. Макар Лепид да бе тръгнал срещу Рим много преди Катул да напусне Кампания, пръв под стените на града се озова именно Катул, който зае Марсово поле. Когато Лепид се показа на другия бряг на реката, в така наречената област Транстиберим (той беше пристигнал по Аврелиевия път), Катул запречи с барикади и войска всички мостове, затова Лепид трябваше да отстъпи на север към Мулвиевия мост. В крайна сметка двете армии се сблъскаха от североизточната страна на Вия Лата под самите Сервиеви стени при Квиринала. Тук-там някоя по-ожесточена схватка създаваше впечатлението, че се води сериозен бой, но битката скоро се превърна в преследване. Лепид се оказа безнадежден тактик, неспособен да разгърне правилно армията си и съответно неспособен да спечели никакво сражение.

Само час след началото на боя той отстъпваше обратно към Мулвиевия мост, а Катул го следваше. На север от град Фрегена Лепид се обърна и даде ново сражение, но само колкото да подсигури собственото си бягство в Коза. От Коза успя да се прехвърли на остров Сардиния, придружен от двайсет хиляди войници пехота и хиляда и петстотин конници. Имаше намерение да престрои армията си и да се върне да си опита наново късмета в Италия. С него на острова се бяха оттеглили синът му Луций, бившият съмишленик на Карбон Марк Перперна Вейентон и Луций Цина Младши. Най-големият син на Лепид Сципион Емилиан отказа да напусне Италия. Вместо това се окопа с легиона си в старата и непристъпна крепост на Албанската планина над град Бовила. Там беше и обсаден.

Често споменаваното завръщане на италийска земя така и не се състоя. Управител на Сардиния беше стар приятел на Лукул, някой си Луций Валерий Триарий, който не се радваше на Лепидовата окупация. През април самият Лепид умря; войниците му разправяха, че началникът им е умрял от мъка, неспособен да прежали покойната си съпруга. Перперна Вейентон и Цина се качиха на корабите и отплаваха за Лигурия, където начело на двайсетхилядната си армия поеха на запад и по Вия Домиция се озоваха в Испания при Квинт Серторий. Заедно с тях замина и младият Луций Лепид.

Големият син на Лепид, Сципион Емилиан, се оказа най-добрият войник сред бунтовниците и удържа в продължение на доста време Алба Лонга. Но най-накрая беше принуден да се предаде и по заповед на Сената Катул го екзекутира.

Подлостта стана нещо нормално при саморазправата между политически противници, но съдбата на Брут надминаваше всичко. Без да знае нищо за действията на началника си Лепид, Брут стоеше на лагер при Бонония и зорко пазеше пътищата; по този начин сам улесни Помпей да му отреже пътищата на юг. Младежът (вече двайсет и осем годишен), разбира се, беше мобилизирал армията си много преди Филип да подложи решението за това на гласуване. Но вместо да прекара двата си легиона най-напред в Аримин и оттам да навлезе навътре в Галия по Емилиевия път, той предпочете да хване Вия Фламиния към Рим. Там, където пътят се сливаше с Касиевия път при Ареций, Помпей свърна на север към Галия. По този начин откъсна окончателно Брут от Лепид… Ако изобщо можеше да се приеме, че Брут смята да гони приятеля си.

Когато научи за напредването на Помпеевата армия по Вия Касия, Брут се оттегли в Мутина. Това беше голям и добре укрепен град, пълен с клиенти на различните Емилий — Лепиди и Скаври. Затова жителите му посрещнаха с радост съюзника на Лепид. Помпей на свой ред се появи и обсади града, където Брут се държа до деня, в който научи за поражението на Лепид и за смъртта му в Сардиния. Щом се разбра, че цялата армия на Лепид е избягала в Испания, където се е предала на Квинт Серторий, Брут се отчая. Вместо да излага Мутина на нови злощастия, той се предаде на Помпей.

— Много разумно от твоя страна — каза му Помпей, след като влезе победоносно в града.

— Да, спестих излишна загуба на време за всички ни — съгласи се умореният Брут. — Страхувам се, Гней Помпей, че не съм се родил за войник.

— Така е.

— И все пак ще посрещна смъртта с достойнство.

Големите сини очи на победителя се разтвориха в дълбоко недоумение.

— Смъртта ли? — учуди се той. — Пепел ти на устата, Марк Юний! Та ти си свободен човек.

Този път Брут отвори широко очи.

— Свободен? Сериозно ли говориш, Гней Помпей?

— Да, сериозно! Което не означава, че можеш да разпалва нови бунтове! Върви си у дома.

— Ами тогава, Гней Помпей, с твое разрешение ще се оттегля в родовите си земи в Западна Умбрия. Хората там чакат някой да ги успокои.

— Аз няма нищо против. Сам смятах да се насоча към Умбрия.

Но щом Брут яхна коня си и излезе през западната порта на Мутина, Помпей извика един от легатите си, някой си Геминий, офицер с относително нисък чин, но родом от Пицен. Помпей обичаше да се обкръжава с подчинени, за които е спокоен, че стоят по-долу от него в обществената стълбица.

— Доста съм изненадан, че така реши да го пуснеш — призна си Геминий.

— О, налагаше се! Положението ми в очите на Сената не е толкова високо, че да съм в правото си да екзекутирам един Юний Брут без убедителни доказателства за вината му. Дори и с пропреторския империум не мога сам да решавам подобни въпроси. Затова искам от теб да ми осигуриш убедителните доказателства.

— Кажи какво искаш, Велики, и ще бъде изпълнено.

— Брут казва, че щял да се прибере в земите си в Западна Умбрия. Но защо тогава тръгна на северозапад? Бих казал, че това е обратната посока, ти как мислиш? Може би ще хване някой пряк път, но по-вероятно е да си търси нови доброволци. Искам да го проследиш… Заедно с пет дружини конница, да речем. Подозирам, че има намерение да събере нова армия, може би в Регий Лепид. Задачата ти е да го арестуваш и екзекутираш в мига, в който поведението му се окаже подозрително. Нека никой не се съмнява, че Брут е изменник. Така никой няма да ми държи сметка защо съм го убил. Разбрано ли е, Геминий?

— Напълно.

Това, което Помпей не обясни на своя подчинен Геминий, бяха личните му мотиви да действа по този необичаен начин. Малкият Касапин вече се стремеше към върховното командване във войната в Испания. Шансовете му да бъде пратен там бяха по-големи, ако не допуснеше демобилизация на двата си легиона. Ако успееше да убеди Сената, че в Галия все още съществува опасност от размирици, щеше да има чудесно оправдание защо не е разпуснал войниците след края на войната срещу Брут. Италийска Галия беше далеч от Рим, никой нямаше да сметне поведението на Помпей за заплаха, затова той можеше да си държи легионите въоръжени и да чака кога ще го извикат в Испания.

Геминий изпълни заповедта си. Когато Брут пристигна в градчето Регий Лепид на северозапад от Мутина, местните жители радостно го посрещнаха. Както самото име показваше, градът беше пълен с клиенти на Емилий Лепидите. Разбира се, че те на свой ред му предложиха съдействието си. Преди Брут да е успял да им откаже, конниците на Геминий нахлуха през отворените порти и на градския площад официално обвиниха Марк Юний Брут в държавна измяна. Пред очите на местните жители той беше посечен.

Главата му беше изпратена обратно на Помпей в Мутина. Геминий беше добавил съвсем лаконично писмо, в което обясняваше как заварил Брут да готви нов бунт и как следователно настроенията в Италийска Галия изглеждали доста размирни.

Помпей на свой ред побърза да докладва на Сената:

„На първо време смятам за мой дълг да осигуря с двата си легиона верни войници постоянна защита на Италийска Галия. Войската на Брут беше разпусната заради доказаната липса на лоялност към Рим, но не стигнах чак дотам, че да лишавам войниците от оръжията и доспехите им. Оставих и двата им орела. Поведението на жителите на Регий Лепид обаче говори за възможни нови брожения по северните граници на империята. Надявам се, това обяснява желанието ми да остана тук.

Не съм пратил главата на изменника Брут, защото по времето на екзекуцията му той беше законен управител на провинцията с пропреторски пълномощия. Не мисля, че Сенатът ще държи да излага на показ главата на такъв човек. Вместо това пращам праха и главата му на неговата вдовица да може да ги погребе, както подобава на римски гражданин. Надявам се, това да не бъде счетено за грешка. Нямах намерение да екзекутирам Брут. За всичко той сам си е виновен.

Мога ли най-любезно да поискам сега-засега империумът ми да не бъде отнет? Мога да свърша нещо полезно, като поддържам реда и закона в Италийска Галия.“

Под вещото ръководство на Филип Сенатът обяви всички участници в метежа на Лепид за светотатци, но заради пресните спомени от проскрибциите семействата им не бяха подложени на никакви репресии. С глинената урна в ръце вдовицата на Марк Юний Брут можеше да отдъхне. Наследството на шестгодишния й син беше в безопасност.

Сервилия разказа на сина си за смъртта на баща му по начин, който нямаше да позволи никога на момчето да изпитва към убиеца му Гней Помпей „Велики“ други чувства, освен омраза и недоверие. Момчето слушаше за злодеянията на пиценското парвеню, кимаше с глава и се мъчеше всичко да запомни. Дали това, че няма да се радва повече на бащина закрила, го измъчваше или тревожеше, никой не можеше да разбере.

Малкият Брут беше дребничко, слабичко детенце с тънки като клечки крака и изпито лице. И очите, и косите му бяха катраненочерни, имаше мургава кожа и личицето му беше достатъчно мило и симпатично, за да се самозалъгва майка му, че ще израсне хубавец. Учителят му шумно хвалеше способностите му да чете, пише и смята (това, което учителят премълчаваше, беше пълната неспособност на момчето да прояви каквото и да е въображение и самостоятелност). Разбира се, Сервилия нямаше ни най-малко намерение да прати синчето си на публично училище, където да се смеси с чужди момчета и момичета. Той беше твърде чувствителен, твърде умен, твърде скъпоценен, за да го излага на подобни опасности!

Само трима представители на семейството благоволиха да й поднесат съболезнованията си. Дори от тях двете жени не бяха кръвни роднини на вдовицата.

Сега многолюдната челяд на Цепион и Ливия Друза беше оставена под попечителството на единствения жив роднина — вуйчо Мамерк. Той беше оставил шестте сирачета, сред които и осиновеният син на брат си Марк Друз под грижите на една братовчедка по линията на Сервилий Цепионите и нейната възрастна майка. Двете жени, Гнея и Порция Лициниана счетоха за нужно да се отбият у някогашната си храненица — проява на любезност, на която самата Сервилия изобщо не държеше. Дори и сега Гнея пазеше стриктно мълчание, респектирана от властната си майка. Вече трийсетгодишна, тя изглеждаше още по-грозна и по-плоска, отколкото преди години. През цялото време разговора водеше майка й Порция.

— Е, Сервилия, никога не съм си представяла, че ще останеш толкова рано вдовица. Искрено съжалявам за теб — разправяше старата дама. — Винаги ми се е струвало странно как така Сула не вписа мъжа ти и свекъра ти в черните списъци. Предполагах, че го е сторил заради теб. Щеше да бъде доста фрапиращо, ако Сула беше проскрибирал свекъра на племенницата на собствения си зет. Но мен ако ме питаш, беше длъжен да го стори. Старият Брут винаги държеше страната на Гай Марий, а двамата с Карбон бяха близки. Навярно бракът ти със сина му ги спаси и двамата. От Марк Юний би се очаквало да си вземе поука, не мислиш ли? А той какво? Отиде да помага на глупак като Лепид! Всеки човек с малко ум в главата щеше да разбере, че тази работа върви на зле.

— Така е — съгласи се Сервилия, без да издава с нищо чувствата си.

— И аз съжалявам — рече Гнея, колкото да се чуе гласът й. Но в погледа на Сервилия не се четеше нито симпатия, нито съжаление към бедната й братовчедка; тя не я ненавиждаше, колкото ненавиждаше майка й, но дълбоко я презираше.

— Какво ще правиш сега? — попита Порция.

— Ще се омъжа възможно най-скоро.

— Ще се омъжиш! Няма да е уместно за жена в твоето положение. Аз не се омъжих, след като изгубих съпруга си.

— Предполагам, че никой не те е искал.

Порция Лициниана гордо стана от стола си и троснато изрече:

— Изпълних дълга си, изказах ти съболезнования. Хайде, Гнея, време е да си вървим. Не трябва да пречим на Сервилия да си намери нов съпруг.

„Съжалявам, че нямах камъни да ви изпратя“ — мислеше си самодоволно Сервилия, щом те тръгнаха.

Още по-нежелан от Гнея и Порция беше третият роднина, който се яви на вратата скоро след като те си заминаха. Най-малкият от шестимата сираци, Марк Порции Катон, беше брат на Сервилия от майка им Ливия Друза, сестрата на Мамерк и Марк Друз.

— Брат ми Цепион също щеше да дойде — оправдаваше го Катон с грубия си, дрезгав глас, — но точно в момента не е в Рим. Служи в армията на Катул като контуберналис, ако знаеш какво значи това.

— Знам — осведоми го любезно Сервилия.

Ако Порция Лициниана само се правеше на невъзмутима, то младият Катон си беше такъв по рождение. На шестнайсет години, сиреч пълнолетен, той продължаваше да живее под грижите на Гнея и майка й. Мамерк беше продал къщата на Друз преди известно време; племенниците му живееха в дома на покойния си баща Катон Салониан.

Огромният, остър като нож нос не позволяваше на Катон да се нарече красив, но младежът беше доста привлекателен. За разлика от повечето си роднини беше светлокож и широкоплещест. Големите му, живи очи бяха бледосиви, късо подстриганата му коса имаше червеникавокафяв цвят, напомнящ за узрели лешници. Сервилия обаче гледаше на него като на изрод — наивен, невъзприемчив, безчувствен, а и склонен от малък да се бие.

Между двамата имаше десет години разлика, бащите им бяха различни, но това не беше всичко: Сервилия беше истинска патрицианка, родът й водеше началото си до тъмните времена на римските царе; докато Катон беше наследник на някаква проста робиня от келтски произход, някоя си Салония, която Катон Цензор на стари години беше взел за жена. Сервилия никога нямаше да прости позорното петно, което майка й лепна на родовата чест, затова не можеше да погледне с добро око малките си братя и сестра — от порочната връзка на Ливия Друза с Катон Салониан. Пред Катон дори не се опитваше да прикрива чувствата си, но за съжаление с Цепион, който се предполагаше, че е син на баща й (но тя знаеше, че не е), трябваше да се държи почтително. Заради доброто име на семейството! Ако това може да е добро име…

— Изглежда, вуйчо Мамерк не успя да ти намери най-подходящия съпруг — подметна Катон.

— Не съм съгласна — отвърна му хладно Сервилия. — Мен ме уреждаше идеално. В крайна сметка друго си е да си Юний Брут. Може и да беше плебей, но потеклото му беше безупречно… По двете линии.

— Кога най-после ще разбереш, че потеклото на човек не е важно?

— Няма как да го разбера, след като не е вярно. Потеклото на човек струва много повече от делата му.

— Ти си един непоправим сноб!

— Да, сноб съм наистина. И благодаря на боговете за това.

— Ще развалиш сина си.

— Когато му дойде времето, ще си проличи.

— Когато порасне, аз ще го поема. Ще му избия всички аристократични приумици от главата!

— Само през трупа ми.

— Как ще ме спреш? Момчето не може да остане вечно при тебе. След като вече е без баща, ще го поема аз като най-близък роднина.

— Момчето няма да е вечно без баща. Аз ще се омъжа повторно.

— Да се омъжиш повторно не отива на такава изискана аристократка като теб. Предполагах, че точно ти ще следваш във всичко примера на Корнелия, майката на Гракхите!

— Твърде умна съм, за да постъпя така. Една римска патрицианка трябва да има съпруг, който да защитава името, честа и авторитета й. Така де, съпруг, който да отговаря на нейното високо обществено положение.

Катон се засмя:

— Искаш да кажеш, че ще се омъжиш за някой разглезен смешник като Друз Нерон!

— Друз Нерон вече го е взела сестра ми Лила.

— Двамата не могат да се понасят.

— Мога само да им съчувствам.

— А аз ще се оженя за дъщерята на вуйчо Мамерк — изведнъж се похвали той.

Сервилия го стрелна с изпепеляващ поглед.

— Няма да я бъде! Емилия Лепида отдавна е сгодена за Метел Сципион — още когато вуйчо Мамерк и Метел Пий воюваха заедно в армията на Сула. В сравнение с Метел Сципион, Катоне, ти си мижитурка!

— Няма значение мижитурка ли съм или не. Емилия Лепида може да е сгодена за Метел Сципион, но не го обича. Двамата се карат през цялото време, а тя на чие рамо отива да плаче? На моето, разбира се! Ще се оженя за нея, имаш ми думата!

— Има ли нещо под слънцето, което да не те прави толкова самодоволен? — ядоса се най-накрая Сервилия.

— И да има, още не съм го видял.

— Не се тревожи, рано или късно ще излезе.

Катон отново избухна в грозния си, стържещ смях.

— Надявай се!

— Не се надявам, знам.

— Сестра ми Порция вече е задомена — подхвърли Катон. Не че искаше да сменя темата, но му харесваше мисълта още повече да подразни надменната си сестра.

— Не се и съмнявам, за поредния Ахенобарб. Луций, най-вероятно?

— Точно така, за младия Луций. Много ми харесва! Един човек с правилно мислене.

— Как иначе, като е почти същото парвеню като теб.

— Тръгвам си. — На Катон му омръзна да се заяжда.

— Радвам се да го чуя!

Вечерта Сервилия се прибра в самотната си спалня, изпълнена със злоба и желание за мъст. Значи роднините й не бяха съгласни тя да се омъжи втори път? Значи вече я бяха отписали?

— Не са познали! — закани се тя и скоро след това заспа. На сутринта отиде да навести вуйчо си Мамерк, с когото винаги се бяха разбирали добре.

— Ти си изпълнител на завещанието на съпруга ми — напомни му Сервилия. — Искам да знаем какво ще стане със зестрата ми.

— Зестрата е все още твоя, Сервилия, но на теб тя няма да ти е нужна, след като си вдовица. Марк Юний Брут ти е оставил достатъчно средства, за да живееш комфортно до старини. Синът ти е един много богат гражданин.

— Но аз имах предвид именно, че не искам да оставам вдовица, вуйчо. Искам да се омъжа повторно, стига да ми намериш подходящ съпруг.

Той примигна.

— Доста бързо решение.

— Няма никакъв смисъл да отлагаме.

— Не можеш да се омъжиш в идните девет месеца, Сервилия.

— Което ти дава достатъчно време да ми намериш подходящ съпруг. Трябва да бъде поне от ранга на Марк Юний, както и да е не по-малко богат. Най-добре ще е да е по-млад от него.

— Ти на колко си сега?

— На двайсет и седем.

— Значи си търсиш съпруг около трийсетте?

— Би било идеално, вуйчо Мамерк.

— И да не е някой търсач на зестри…

Сервилия го погледна изкъсо.

— В никакъв случай!

Той се усмихна.

— Добре, Сервилия, ще се поогледам. Едва ли ще е много трудно. Ти си аристократка, имаш зестра двеста таланта, а вече си доказала, че си плодовита. Синът ти няма да се превърне в тежест нито за теб, нито за евентуалния ти съпруг, той си има достатъчно голямо наследство. Да, мисля, че ще успея да ти намеря подходящ кандидат!

— Между другото, вуйчо — подметна Сервилия, докато ставаше от стола си, — знаеш ли, че младият Катон е хвърлил око на дъщеря ти?

— Какво?

— Младият Катон си е харесал Емилия Лепида.

— Но тя е сгодена за Метел Сципион!

— И аз това му казах на Катон, но той очевидно не гледа на годежа като на пречка. Аз самата не мисля, държа да отбележа, че Емилия Лепида би заменила Метел Сципион за Катон. Но нямаше да съм честна с теб, ако не ти бях съобщила за намеренията на Катон.

— Двамата са близки приятели, така е — Мамерк изглеждаше смутен, — но пък и са на една възраст с Емилия! Момичетата обикновено не се интересуват от връстниците си.

— Повтарям ти, нямам никаква представа дали тя има същите намерения като него. Казвам ти какво мисли Катон.

„А това — мислеше си Сервилия, докато напускаше дома на Мамерк и Корнелия Сула на Палатина — ще те постави на мястото ти, Марк Порции Катон! Как смееш да си въобразяваш, че дъщерята на вуйчо Мамерк може да ти стане жена! Та тя е патрицианка и по баща, и по майка!“

Сервилия се върна вкъщи предоволна. По много причини не беше покрусена от вдовството си. Когато се бяха оженили с Марк Юний Брут, мъжът й не й се струваше много възрастен, но след осем години съвместен живот той видимо се беше състарил и Сервилия си даваше сметка, че едва ли ще се сдобие с второ дете. Един син беше напълно достатъчен да наследи името и клиентелата на баща си, но няколко дъщеря не биха дошли никак зле за семейството; предвид на богатата си зестра те щяха да си намерят високопоставени съпрузи, които да поддържат брат им в политиката. Да, смъртта на Брут беше изненадваща за Сервилия, но не и повод за мъка. Слугата лично й отвори.

— Какво има, Дит?

— Един човек дойде да те види, господарке.

— Колко години трябва да минат, гръцки глупако, за да научиш как се говори за гости! — ядоса се Сервилия, но вътрешно се зарадва, като усети уплахата му. — Кой е дошъл да ме види?

— Представи се като Децим Юний Силан, господарке.

— Бил се представил като Децим Юний Силан. Или е Децим Юний Силан, или не е. Е, Епафродит, кой ми е дошъл на гости?

— Децим Юний Силан, господарке.

— Въведе ли го в кабинета?

— Да, господарке.

Тя отмина роба си, като се мъчеше да си припомни кой точно беше този Децим Юний Силан. И той беше от старата и знатна фамилия на Юниите като покойния й съпруг, само че от друг клон. Силаните бяха получили името си не защото приличаха на известния горски сатир, който тъпо се хилеше от чучура на всяка римска чешма, а тъкмо наопаки — така ги бяха кръстили на шега, защото бяха големи красавци. Подобно на Мемиите Юний Силаните съумяваха да запазят красотата си през поколенията.

Посетителят подаде любезно ръка на вдовицата и й обясни, че си позволил да я навести, за да й поднесе съболезнования. Би желал да й помогне с каквото може.

— Предполагам, че няма да ти е никак лесно — подхвърли той някак неловко и се изчерви.

Ако се съдеше по лицето му, наистина нямаше как да не е Юний Силан. Беше русокос, синеок и забележително красив. Сервилия обичаше русите мъже, особено ако бяха красиви. Тя стисна ръката му, колкото повеляваше етикетът, след което отиде до близкия стол, за да хвърли черната си горна дреха. Робата й отдолу също беше черна. Черното й отиваше, защото кожата й беше съвсем светла, затова пък очите и косите й бяха тъмни, почти черни. Сервилия имаше изискан вкус, можеше да се облича добре, без да нарушава с нищо изискванията на траура. В очите на своя гостенин тя беше все същата елегантна и привлекателна жена, каквато той си я спомняше отпреди години.

— Познаваме ли се, Децим Юний? — попита Сервилия и му посочи близката кушетка, на която да се излегне.

— Запознавали сме се, Сервилия, но преди доста време. Засякохме се веднъж на вечеря у Квинт Лутаций Катул, по времето, когато Сула още не беше станал диктатор. Не си говорихме дълго, но си спомням, че тъкмо се беше сдобила с момче.

Сервилия грейна.

— Да, разбира се! Моля те да ми простиш подобен пропуск. — Тя си придаде скръбен вид. — Толкова неща ни се случиха оттогава, не е чудно, че съм те забравила.

— Няма нищо — увери я Силан и седна на кушетката, без да сваля поглед от лицето й.

Тя тихичко се покашля.

— Мога ли да ти предложа вино?

— Не, благодаря.

— Виждам, че не си довел съпругата си, Децим Юний. Тя как е, добре ли е?

— Не съм женен.

— А!

Сервилия не се издаваше с нищо, но трескаво мислеше. Той я харесваше! В това не можеше да има и съмнение! При това я е харесал още преди години. Много почтен човек. Знаел е, че е омъжена, и не е посмял да се натрапва на нея или на съпруга й. Но сега, след като е разбрал, че Брут е умрял, бърза да се представи пръв в дома й, да не би някой да го изпревари. Силаните бяха стара фамилия, но дали бяха богати? Той трябваше да е първороден син, Силаните кръщаваха именно първородните си синове Децим. Изглеждаше около трийсетте, което също я радваше. Но дали беше богат? Най-лесно бе да го подпита.

— Ти сенатор ли си, Децим Юний?

— От тази година, ако трябва да сме съвсем точни. В момента съм градски квестор.

Чудесно, чудесно! Ако не друго, поне покриваше сенаторския ценз.

— Къде са земите ти, Децим Юний?

— О, къде ли не… Най-голямото ми имение се намира в Кампания, двайсет хиляди югера земя по бреговете на Волтурн, между Телезия и Капуа. Но владея част от крайбрежието на Тибър, един голям имот при Тарентския залив, вила в Кума и още една в Ларин.

Личеше си, че Силан иска да й направи впечатление. Сервилия почти незабележимо се отдръпна назад, за да не я чуе как тихичко ахва. Истински богаташ.

— Как е синът ти? — попита гостът.

Тя никога не можеше да скрие чувствата си към малкия Марк.

— Липсва му баща му, но мисля, че ще свикне.

Децим Юний Силан стана да си ходи.

— Време е да си вървя, Сервилия.

Може ли пак да дойда някой път?

— Дори те моля, Децим Юний. Много ще ме зарадваш.

„Ще видиш ти, Порция Лициниана! — злорадстваше Сервилия, след като сама изпрати госта си до вратата. — Още месец не е минал от смъртта на мъжа ми, а вече си намерих нов! Само чакай да съобщя на вуйчо Мамерк!“

Около месец след смъртта на Марк Юний Брут Луций Марций Филип писа следното на Гней Помпей Велики:

„Вярно е, че вече преполовихме годината, но като цяло нещата се развиват изцяло в наша полза. Надявах се да задържа Мамерк за Рим, но след като се разбра за смъртта на Брут и Лепид, той твърдо заяви, че заминава. Поиска Сенатът да гласува прехвърлянето на върховното командване във войната в Испания на него. Нашите сенаторски козли веднага се превърнаха в познатите овци и гласуваха Мамерк да получи четирите легиона на Катул, които така и не бяха демобилизирани в Капуа. Катул, нека отбележа, беше доста доволен от бързия изход на войната срещу Лепид; съвсем незаслужено той се сдоби с репутацията на голям пълководец, а в крайна сметка не му се наложи да отиде по-далеч от Марсово поле. За да не се компрометира в бъдеще, Катул най-горещо подкрепи исканията на Мамерк, който да поеме властта в Близка Испания.

Възможно е наистина Мамерк да е човекът, от когото Римска Испания има нужда, затова трябва да сторя всичко по силите си той никога да не стигне до провинцията. Налага се да ти осигуря специалното поръчение, преди Лукул да се е завърнал от Африка. За щастие случаят като че ли ми предложи средството, от което имах нужда да попреча на нашия консул. Това средство се нарича Гай Елий Стайен, един от тазгодишните двайсет квестори, който по жребий се падна да служи в армията на консула. С други думи, от няколко месеца е разквартируван в Капуа и се очаква след Катул да мине на разположение на Мамерк.

По-долен разбойник от този трудно можеш да намериш Велики! Тъкмо затова можем да му имаме пълно доверие. Стайен спокойно може да съперничи по низост на Гай Верес, който между другото не само че осъди младия Долабела, като свидетелства срещу него по обвинението на младия Скавър, но сега разправя нагоре-надолу за годежа си с една Цецилия Метела, можеш ли да си представиш! Дъщерята на Метел Капрарий Козлето, сестра на онези трима обещаващи младежи, които единствени са в състояние да защитят престижа на фамилията. Какво падение…

Както и да е, Велики. Вече съм установил тесен контакт с нашия Гай Елий Стайен и съм осигурил съдействието му. Още не сме се споразумели за конкретната сума пари, но той няма да ни се продаде евтино. Обаче ще свърши каквото трябва. В това поне съм сигурен. Планът му е да подтикне армията на Мамерк към бунт. Ще изчака нужното време, та да изглежда, че легионите в Капуа се бунтуват срещу Мамерк, не срещу предшественика му. Намекнах му, че това са все стари суланци, които не биха се обявили срещу зетя на покойния си пълководец, но Стайен се изсмя на опасенията ми. Толкова искрено, се засмя, че успя да премахне всички мои съмнения. Можем да разчитаме на човек, който сам успя да си уреди осиновяване в рода на Елиите и сега убеждава хората да го наричат не Стайен, а Пет! Той е способен да въздейства на всякакви хора, но най-вече на нисшите класи, които го харесват като оратор и лесно се поддават на внушенията му.

И така, след като доскоро бях най-ревностен противник на назначаването на Мамерк в Испания, сега съм променил коренно позицията си. Колкото пъти го срещна, винаги го питам няма ли най-сетне да заминава за Капуа да си подготви войниците. Мисля, можем да разчитаме най-късно до септември Мамерк да стане жертва на масов бунт. Щом науча по официален път за бунта, веднага ще напомня на Сената клаузата за специалното поръчение.

За щастие събитията в Испания се развиват зле, така че задачата ми ще бъде улеснена допълнително. Затова бъди спокоен за бъдещето, Велики! Това, което искаш, ще се случи, ще се случи толкова скоро, че зимата няма да е дошла и снеговете няма да са засипали проходите на Алпите.“

Бунтът избухна в самото начало на секстил. Гай Елий Стайен се справи блестящо със задачата, като не позволи нито кръвопролития, нито дори насилие. Войниците бяха толкова искрени в негодуванието си, че Мамерк дори не помисли да отговаря с репресии. Пред него се беше явила войнишка делегация, която твърдо му заяви, че легионите ще заминат за Испания само под командването на Гней Помпей Велики. Не за друго, а защото били убедени, че само пълководец като Гней Помпей бил способен да надвие Серторий.

— Може би — сподели Мамерк пред Сената, след като се върна да докладва за събитията — до такава степен беше разтърсен от събитията, че не смееше да лъже, — са прави! Признавам си, че не мога в нищо да ги обвиня. Бунтовниците се държаха много коректно. Стари войници като тях имат опит в тези работи, пък и не може да се каже, че не ме познават. Ако те се съмняват, че мога да победя Квинт Серторий, може би и аз трябва да се съмнявам. Ако те мислят, че Гней Помпей е подходящият човек, то и аз започвам да се чудя не е ли така.

Подобни откровени слова имаха огромно въздействие върху сенаторите, които на свой ред забравиха доскорошното си възмущение от измяната на войската и се замислиха над положението. Филип можеше само да се радва на подобна аудитория.

— Назначени отци — започна той, — крайно време е да разгледаме положението в Испания без излишни предубеждения. За мен беше изключително приятно да чуя трезвите и конструктивни слова на нашия дълбоко уважаван принцепс Сенатус Мамерк Емилий! Нека тогава и аз продължа в същия дух.

Филип се обърна, за да види как реагират колегите му.

— Когато преди три години и половина Квинт Серторий избяга в Испания и се свърза с лузитаните, никой не се учуди на първоначалните му успехи. Хора като Луций Фуфидий подцениха силите му и горчиво съжаляваха за това. Но когато нашият върховен понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий пое управлението на Далечна Испания, а Марк Домиций Калвин — това на Близка Испания, всички трябваше да се убедим, че войната срещу Квинт Серторий ще бъде тежка и продължителна. Още в първата година от управлението на двамата Луций Хиртулей легатът на Серторий си позволи да нападне шестте легиона на Калвин с някакви си четири хиляди души пехота и да му нанесе тежко поражение. Самият Калвин загина на бойното поле. Както и повечето войници. Самият Серторий насочи усилията си срещу Пий, макар че нанесе големия си удар срещу прехваления легат на Пий Торий. Торий също загина на бойното поле, а трите му легиона претърпяха тежки загуби. Нашият обичан върховен понтифекс трябваше да се оттегли за зимата в Олизипон на река Таг, притискан от всички страни от Серторий.

На другата година големи битки не се състояха. Но и успехи не бяха постигнати! Пий гледаше как да избяга от Серторий, докато Хиртулей завзе Централна Испания и привлече под властта на Серторий племената на келтиберите. Серторий вече разполагаше с предаността на лузитаните, сега почти цялото местно население на Испания му се покоряваше, като изключим земите между река Бетис и планината Ороспеда, където Пий беше съсредоточил своите сили и не позволяваше на врага да настъпи.

Но миналогодишният управител на Трансалпийска Галия, Луций Манлий, реши, че той може да изненада Серторий, прекоси Пиренеите и начело на четири легиона навлезе в Близка Испания. Хиртулей го посрещна на река Ибер и му нанесе такъв удар, че Луций Манлий трябваше незабавно да отстъпи в собствената си провинция, където установи, че не е в безопасност! Хиртулей го последва и му нанесе второ поражение.

Тази година не беше по-добра за нас, назначени отци. Близка Испания още няма нов управител, в Далечна управлява Пий, който не е успял да пробие нито на запад от Бетис, нито на север от Ороспеда. Без да срещне съпротива, Квинт Серторий овладя прохода Консабура и навлезе в Близка Испания, където превърна град Оска в своя столица. Защото той има дързостта да окупира нашите територии по римски образец! Има си собствена столица, собствен Сенат, дори си е основал училище, където децата на местните главатари да учат латински и гръцки, та да наследят Серторий в управлението на независима Испания! Магистратите носят римски титли, Сенатът се състои от триста души. На това отгоре Серторий се сдоби с подкрепата на Марк Перперна Вейентон, който му доведе размирните легиони на Лепид.

Филип не съобщаваше нищо ново, цял Рим знаеше за развоя на събитията в Испания. Но никой не се бе постарал да подреди фактите в тяхната връзка и последователност, никой не бе говорил толкова подробно и обективно. Затова всички присъстващи едва сега си даваха сметка колко опасно е положението и не знаеха какво да отговорят.

— Назначени отци, ние сме длъжни да пратим управител на Близка Испания! Опитахме се, но Лепид попречи на Квинт Лутаций да замине, а сега и нашият принцепс Сенатус е възпрепятстван от бунта в армията си. За мен поне е очевидно, че новият управител не трябва да е случаен човек. Негово задължение ще бъда най-напред да воюва, а едва след това да управлява. Всъщност неговата задача ще е да воюва от първия до последния ден на мандата си! От онези четиринадесет легиона, които заминаха под командването на Пий и Калвин преди две години и половина, оцелели са може би седем, при това всички те са в Далечна Испания, при Пий. В Близка Испания единствен Квинт Серторий разполага с войска. В цялата провинция няма войник, който да му се противопостави.

Човекът, когото пратим в Близка Испания, трябва да разполага със собствена армия — ние няма как да отнемем от легионите на Пий. Ядрото на тази нова армия в момента стои и чака в Капуа: четири легиона, предимно войници на Сула, които изрично отказаха да заминат за Испания под командването на друг, освен Гней Помпей Велики. Който не е сенатор, а само конник.

Филип направи дълга пауза, след което продължи делово:

— И така, колеги — сенатори, благодарение на капуанската армия ние разполагаме с едно възможно решение — Гней Помпей Велики. И все пак законът на Луций Корнелий Сула изрично споменава, че в подобна ситуация върховното командване трябва да бъде предложено най-напред на хора, членове на Сената — на онези, които разполагат с нужния боен опит и способности и изрично пожелаят да го поемат. Ще ми се да проверя няма ли такъв човек в Сената.

Филип се обърна към подиума, на който седяха действащите магистрати.

— Децим Юний Брут, желаеш ли да поемеш командването?

— Не, Луций Марций. Твърде съм стар, а и никога не съм, бил голям войник.

— Мамерк Емилий?

— Не, Луций Марций, не желая. Армията не ме желае.

— Градският претор?

— Първо, службата не ми позволява да напускам Рим за вече от десет дни — оправда се преторът Гней Ауфидий Орест. — Но дори да не беше така, не желая командването.

— Чуждестранният претор?

— Не, Луций Марций, не желая — отказа и Марк Аврелий Кота.

Останалите шест претори също не пожелаха да поемат размирната провинция.

Филип тогава се обърна към седящите на първия ред, все бивши консули и претори.

— Марк Тулий Декула?

— Не.

— Квинт Лутаций Катул?

— Не.

И така нататък, и така нататък, без някой да изяви желание, Филип стигна дотам, че попита сам себе си.

— Не, и аз не искам! Много съм стар, много съм дебел и съм бездарен войник.

Тогава огледа присъстващите в залата.

— Има ли в тази зала човек, който да се чувства достатъчно подготвен за подобна отговорна мисия? Гай Скрибоний Курион, ти какво ще кажеш?

Курион с огромно удоволствие би отговорил с „да“, но Филип и Помпей го бяха купили предварително, затова честта налагаше да откаже.

В цялата зала имаше един-единствен, при това доста млад сенатор. Този сенатор изгаряше от желание да поеме каквото и да е командване, но не смееше да го изяви на глас, защото беше сигурен, че Филип няма да го позволи. Гай Юлий Цезар беше горд и амбициозен младеж, затова не можеше да си позволи подобни лудешки прояви, без да има поне известна надежда за успех.

— И така — заключи Филип, — стигаме до момента, в който да връчим специалното поръчение на Гней Помпей Велики. Вие всички чухте как всеки сенатор доброволно се отказа от командването на армията. Може би сред онези магистрати, които в момента са по служба в провинциите или в чужбина, се намират достойни люде, които биха могли да поемат управлението на Испания. Но ние не можем да си позволим да чакаме! Трябва да действаме бързо и решително, иначе рискуваме да изгубим завинаги Испания! За мен е ясно, че единственият възможен избор в настоящия момент е Гней Помпей Велики! Може да е само конник, но е заемал офицерски пост още от шестнайсетгодишна възраст, а на двайсет вече командваше легиони, с които печелеше сражение след сражение! Лично нашият непрежалим Луций Корнелий Сула го предпочиташе пред мнозина други. И с пълно право! Младият Помпей притежава опит и талант, радва се на личната преданост на голям брой ветерани. И което е най-важно, римската кауза е била винаги неговата кауза.

Ние разполагаме с напълно конституционни средства да назначим този млад човек от конническото съсловие за управител на Близка Испания, да му връчим проконсулски империум и да му разрешим да вземе със себе си колкото легиони сметнем за добре. Все пак, бих ви посъветвал конкретният текст на специалното поръчение да упоменава, че той не е бил консул, формулата би трябвало да звучи така: „нон про консуле, сед про консулибус“, да действа не като консул след прослужен мандат, а от името на действащите консули. По този начин той самият ще има предвид, че командва единствено според клаузите на специалното поръчение.

Филип седна, а Децим Юний Брут, първият консул, на свой ред стана:

— Членове на Сената, искам да гласувате. Нека тези, които са съгласни с връчването на специално поръчение на конника Гней Помпей Велики, който да се ползва с проконсулски империум и да има правото да командва шест легиона, седнат откъм дясната ми страна. Онези, които са против, да седнат от лявата.

Никой не застана вляво от Децим Брут, дори и младият сенатор Гай Юлий Цезар.

6

От септември 77 г. пр.Хр. до зимата на 72–71 г.пр.Хр.

Помпей нямаше с кого да сподели новината, която получи от Филип в Мутина. Нямаше с кого да сподели и радостта си от сенатския указ, който му беше донесен на сектилските иди. По това време той още не беше убедил вечния си спътник Варон да го последва в Испания. Макар че упорито му внушаваше колко вълнуващо преживяване ще бъде експедицията срещу Серторий и колко нови неща ще научи и за природата, и за човеците, Варон отклоняваше предложението. Децата му вече бяха пораснали и му беше интересно да си играе с тях, затова не желаеше да се отдалечава за дълго от Рим.

Новият проконсул, който никога през живота си не беше избиран за консул, се смяташе добре подготвен за задачата и имаше предварителен план за нейното изпълнение. Най-напред писа на сената, за да му съобщи, че ще вземе под свое командване три от четирите легиона, които бяха служили при Катул и се бяха разбунтували срещу Мамерк. Освен тях щеше да разчита и на още три легиона от своите ветерани. Все пак Помпей подчерта, че войната, която Метел Пий водеше в Далечна Испания, беше по-скоро отбранителна, а и развоят на събитията в Близка Испания беше от много по-голямо значение за Рим. Ето защо той настояваше сенатът да се обърне към Метел Пий и да го убеди да му предаде един от седемте си легиона под командването на Помпей. Зетят на Помпей Гай Мемий служеше в момента като военен трибун в щаба на Метел Пий, но на следната година щеше да е в пълното си право да се кандидатира за квестор. Помпей искаше да знае дали е възможно Мемий да бъде избран за квестор „ин абсенция“, с други думи, без да се явява лично пред избирателите. Така щеше да успее да се присъедини навреме към щаба на Помпей в Близка Испания?

Писменото съгласие на сената (който се беше превърнал в послушна играчка на хитрия Филип) го застигна, преди да е напуснал Мутина. Това му вдъхна увереност, че и занапред ще получава каквото поиска. Помпей вече се радваше на двегодишен син и дъщеря на няколко месеца, затова предпочете да остави Муция Терция в родовите си владения в Пицен, забранявайки й да стъпва в Рим, преди той да се е прибрал. Помпей очакваше войната да се проточи дълго и не искаше красивата му и потайна съпруга да възбужда апетитите на съгражданите му.

Вече беше събрал хиляда души конница, при това все хора, с които и преди беше воювал, но имаше намерение да набере още желаещи по пътя през Галия. Това беше най-сериозната причина да избере сухоземния път към Испания, вместо да качи войниците си на кораби. Пиценци не се славеха като големи моряци. Самият Помпей изпитваше вроден ужас от морето, а и не се доверяваше на ветровете, нищо че по това време на годината те трябваше да бъдат попътни.

Помпей дълго беше изследвал подробно всяка карта на Испания и Галия, беше разпитвал надълго и нашироко всеки пътуващ търговец, идващ от запад. Така научи за пречките, които го чакаха по Домициевия път. Марк Перперна Вейентон беше прекосил Лигурия няколко месеца по-рано начело на Лепидовите легиони и се беше постарал да стори доста бели на Рим. Вследствие на неговите злодеяния всички по-големи галски племена в областта се бяха вдигнали на бунт: хелвиите, воконтите, салувиите, волките арекомици.

Най-лошата последица от племенните бунтове в Трансалпийска Галия беше времето, което Помпей щеше да загуби, докато си пробие път през враждебните територии и отблъсне набезите на коравите галски бойци. Той не се и съмняваше, че ще се справи с опасността, но държеше на всяка цена да стигне Испания преди началото на зимата; така щеше да е сигурен, че Метел Пий няма да го изпревари и че Серторий все още ще е достатъчно боеспособен, за да оправдае идването на Помпей. С размириците в Галия обаче се появяваше възможност армията на Помпей да се забави с цяла година. Всички алпийски проходи бяха под контрола на галските племена: известните ловци на човешки глави, салувиите, контролираха Крайморските Алпи до самите брегове на морето; воконтите се бяха разположили в долината на река Друенция и държаха прохода под Монс Генава; хелвиите пазеха средното течение на река Родан и подстъпите към долината, а волките арекомици се бяха закрепили по-нататък по пътя за Испания, в подножието на планинския масив Цебена.

Разбира се, Помпей щеше да си спечели слава, ако успееше да смаже бунта на галите, но такава слава не му се струваше достатъчна за пълководец с неговите качества. За него единствен достоен противник си оставаше Квинт Серторий. Затова трябваше да измисли начин как да си спести дългия и бавен път през Галия.

Отговорът дойде, преди Помпей да напусне Мутина през първата половина на септември: щеше да избегне обичайните пътища, като си прокара свой. От северните притоци на Пад най-голям беше реката Дурия Майор, чиито стремителни бързеи се спускаха от най-високите била на Алпите — областта между широката равнина на Западна Италийска Галия и езерата и реките, напояващи така наречената Галия Комата — Дългокоса Галия, свободната от римски контрол земя на галите — езерото Лемана, горните течения на река Родан и пълноводната река Рен, която отделяше земите на галите от тези на германите. Живописната долина, която Дурия Майор бе издълбала из планинските склонове, се знаеше като Долината на саласите, защото така се наричаше галското племе, заселило се от векове по тези места. Няколко десетилетия по-рано в алувиалната почва край реката бе открито злато и римски търсачи веднага се бяха заловили да го събират, но съпротивата на саласите беше толкова решителна, че в крайна сметка златотърсачите се ограничаваха да пресяват само водите на юг от град Епоредия.

Но от горния край на Долината на саласите, така поне се знаеше, тръгвали два планински прохода през Алпите. Единият представлявал шеметна козя пътека, която прехвърляла най-високата част на планината и водела до някакво селище на племето верагри, наречено Октодур — оттам пътят следвал най-горното течение на Родан до вливането му в езерото Лемана; пътеката се намирала на височина от три хиляди метра над морското равнище, затова била проходима само през лятото и ранната есен, а дори и тогава криела твърде много опасности, за да може армията да мине. Вторият проход бил по-достъпен, пътят не се издигал на повече от две хиляди метра над морското равнище и бил достатъчно широк, за да могат по него да минават волски каруци. Единствените му недостатъци били липсата на каменна настилка и това, че никога не е бил в обсега на римската власт; водел до северните извори на река Изара и земите на алоброгите, оттам слизал надолу към бреговете на Родан, някъде по средното течение. След разгрома, който им нанесоха Гай Марий и Катул Цезар при Верцела, оцелелите кимври се бяха изтеглили именно по този път, макар че бяха срещнали неподозирани опасности и мнозина оставиха костите си след схватки с местните алоброги и с амбарите по̀ на запад.

Помпей се срещна с няколко души саласи, които бяха склонни да общуват с римляни, и се отказа от плановете си да използва козята пътека към езерото Лемана; другият път обаче му се стори добра възможност. Трасето било достатъчно широко, за да мине и обозът, независимо от трудностите и рисковете, които очакваха добитъка. Това означаваше, че легионите ще могат да вървят в бойни редици, при това, без да се отделят от конницата. Тази година календарът се разминаваше с годишните времена с почти цял месец, затова ако Помпей тръгнеше в началото на септември, щеше да използва най-горещите дни на лятото за прехвърлянето на планините. По това време на годината дори по планинските била едва ли щеше да завали сняг. В крайна сметка той се отказа от идеята да води със себе си голям обоз — вярваше, че ще се сдобие с нужните провизии и екипировка в Нарбон, в западния край на Римска Галия. Багажът, който щяха да носят войниците му, щеше да бъде натоварен на мулета.

— Ще се движим възможно най-бързо, колкото и недостъпен да е теренът — заповяда Помпей на войниците си, събрали се пред лагера, преди да поемат на запад. — Колкото по-късно научат алоброгите за нашето придвижване, толкова по-големи са шансовете ни да избегнем открития сблъсък с галските племена. Нищо не бива да ни попречи да стигнем навреме Пиренеите — трябва да сме там, преди зимните снегове да са затрупали пътищата за Испания! Галия принадлежи по право на Домиции Ахенобарбите, местните племена не ме интересуват. Нашата крайна цел е Близка Испания и трябва да я стигнем до началото на зимата.

В края на септември армията му вече прекосяваше прохода оттатък Долината на саласите — за голямо учудване на всички местното население почти не се съпротивляваше на римските нашественици. Когато Помпей се спусна към долината на Изара и земите на страховитите алоброги, той ги свари напълно неподготвени — докато осъзнаят галите какво се случва, римските легиони вече ги бяха подминали и така не им позволиха да ги настигнат. Едва край бреговете на Родан се сблъскаха с враждебно настроени племена. Хелвиите, които населяваха десния бряг на реката и подножието на планинския масив Цебена, бяха войнствено настроени. Но за Помпей хелвиите не се оказаха сериозен противник: на няколко пъти с лекота отблъсна атаките им и най-накрая взе неколкостотин момчета за заложници, за да си осигури спокойно преминаване. Онези воконти и салувии, които се оказаха достатъчно смели да слязат в равнината, бяха застигнати от същата съдба, също както и волките арекомици, които живееха оттатък устието на Родан из блатистите земи между Арелат и Немавз. Спокоен, че е загърбил всички опасности, Помпей събра децата — заложници и ги остави на грижите на жителите в Масилия.

В крайна сметка зимата още не беше дошла, когато легионите му прекосиха и Пиренеите и се установиха на лагер край град Емпория, в съседство с цивилизованото племе на индигетите. Помпей можеше да се похвали, че е навлязъл на територията на Испания, нищо че все още се намираше в самата й периферия. Проконсулът, който не само не беше избиран за консул, но и не беше стъпвал в сената, сега седна да опише преживелиците си по пътя от Италийска Галия за Испания, без да подмине героичната си смелост при прекосяването на Алпите по кози пътеки и през непознати земи и при смазването на всякаква съпротива сред галите.

Помпей съжаляваше, че приятелят му Варон не е с него. С или без стил обаче писмата бяха необходими — особено онова до другия проконсул в Испания — Метел Пий, наричан от някои зложелатели Прасчо Младши.

„Пристигнах край Емпория и съм се установил на зимен лагер. Имам намерение да прекарам зимата в подготовка за тежките боеве догодина. Надявам се сенатът вече да ти е заповядал да ми прехвърлиш един от легионите си. Би трябвало зет ми Гай Мемий вече да е избран за квестор; нека бъде мой квестор и лично ми доведе легиона от Далечна Испания.

Очевидно ключът към успеха срещу Квинт Серторий ще бъде в съвместните ни действия. Затова сенатът предпочете да не назначава никого от нас двамата за началник на другия. Двамата държим командването и ще трябва да действаме заедно.

Вече имах случай да говоря с много хора, които познават Испания, затова съм разработил подробна стратегия за действията ни догодина. Серторий няма никакво намерение да прониква в земите на изток от Бетис, защото областта е гъсто населена, при това с подчертано романизирано население. Диваците сред тях са твърде малко — оттам и поддръжниците на Серторий.

На теб се пада, Квинт Цецилий, да наблюдаваш Далечна Испания и да не предприемаш нищо срещу Серторий, да не би да го предизвикаш насила да прекоси Бетис. Аз ще се заема с изтласкването му от бреговата ивица на Близка Испания. От гледна точка на снабдяването кампанията няма да е много скъпа и изтощителна — почвата край морето е плодородна и земята ражда достатъчно жито и фураж за конете. През пролетта ще потегля на юг, ще пресека река Ибер и ще се насоча към Нови Картаген. Предполагам, че до средата на лятото вече ще съм там. Гай Мемий ще застане начело на легиона, който ще ми пратиш, ще мине през градовете Ад Фраксин и Елиокрока, за да ме срещне при Нови Картаген, който все още е под наша власт. Градът може да е откъснат заради вражите войски в района, но все още ни принадлежи. Щом се съберем с Гай Мемий, ще се върнем при Емпория, за да прекараме зимата в лагера ми. По пътя си ще усилим защитата на морските ни пристанища.

На другата година ще изтласкам Серторий от вътрешността на Близка Испания — ще го принудя да отстъпи на юг и на запад — в земите на лузитаните. На третата година, Квинт Цецилий, ще съберем легионите си и с общи сили ще го разгромим на бреговете на река Таг.“

Метел Пий получи писмото от Помпей в средата на януари и се оттегли в кабинета на квартирата си в град Хиспалида: искаше му се да проучи по-внимателно съдържанието. Никак не му беше до смях — това, което Помпей му съобщаваше, беше твърде сериозно. И все пак, горчиво се усмихваше, без да знае, че и Сула е имал случай да получи подобни послания от Помпей — писма, в които поучаваше началника си как да действа в Африка — провинция, която Сула познаваше много по-добре от младока, също както и Метел Пий познаваше много по-добре Испания. Богове, младият касапин беше толкова самоуверен, че дори даваше съвети на колегите си!

Бяха минали три години, откакто Метел Пий бе пристигнал в Далечна Испания начело на осемте си легиона — три години, в които Серторий бе доказал пред целия свят, че е по-добър пълководец и по-умен от него. Никой не изпитваше по-голям респект към Квинт Серторий и верния му легат Луций Хиртулей от самия Квинт Метел Пий. И никой не знаеше по-добре от него колко трудно ще бъде — дори за Помпей — да победи Серторий и Хиртулей. Самият Пий си обясняваше всичко с нежеланието на Рим да му остави достатъчно време да се справи със задачата. Ако се вярваше на Езоп, който бърза, бавно стига, затова Метел Пий вървеше бавно, но славно към победата. Беше загубил цял легион, но вече беше прегрупирал войската си и чакаше сгоден момент, без да предизвиква Серторий. Правеше го съвсем целенасочено. Защото докато чакаше и събираше сведения за действията на Серторий, имаше време да обмисли положението. Не смяташе, че е невъзможно противникът да бъде победен; по-скоро се убеждаваше, че за победата няма да са достатъчни традиционните военни средства. Метел Пий беше заложил до голяма степен на шпионската си мрежа, чието построяване му беше отнело много време, търпение и старание — шпионите не само му съобщаваха за всяко действие на Серторий, но и не позволяваха на самия Серторий да отгатне неговите ходове.

Сега Помпей се беше появил на испанската сцена, упълномощен от сената (по-точно от Филип), радваше се на същите пълномощия като него, освен това смяташе, че способностите му на пълководец са по-големи от тези на Серторий, Хиртулей и Метел Пий, взети заедно. Е, времето щеше да го научи на много неща, не беше сега моментът Метел Пий да го вразумява — самонадеяният Помпей просто не би го послушал. Необходимо беше да мине време и младежът да претърпи няколко поражения. Без съмнение младият пълководец се отличаваше с голяма смелост, но Прасчо отдавна познаваше Серторий — по-точно от осемнадесетата си година — и знаеше, че и на него не му липсва смелост. По-важно обаче беше, че Серторий бе наследил гения на Гай Марий; той разбираше военното изкуство, както малцина в римската история го бяха разбирали. Но с времето Метел беше напипал слабите му места и беше почти убеден, че те се дължат на Серториевото самомнение. Да можеше по някакъв начин Серторий да бъде засегнат, той щеше да стане уязвим.

Но Серторий нямаше да се изплаши от това, че някой си Гней Помпей Велики е решил да воюва с него.

На вратата се почука и в стаята влезе синът на Метел Пий — баща му държеше на военния устав и не позволяваше дори на собствения си син да наруши реда в щаба. Известен на всички като Метел Сципион (нищо че на четири очи баща му го наричаше просто Квинт) младежът носеше доста внушителното име Квинт Цецилий Метел Пий Корнелиян Сципион Назика. Беше на деветнадесет години, но вече имаше една година служба като контубернал, доволен, че служи под командването на баща си, така както и Метел Пий бе служил при дядо му Метел Нумидик. Всъщност Квинт не му беше син — Метел беше осиновил най-големия син на балдъзата си Лициния, омъжена за Сципион Назика. Как така голямата Лициния се оказа плодовита и роди куп деца, а по-малката й сестра не можа нито веднъж да забременее, Прасчо не можеше да си обясни. Случваха се подобни неща и тогава човек или се развеждаше с жена си, или ако много я обичаше (както Пий обичаше своята Лициния), си осиновяваше чуждо дете.

Прасчо беше доволен от осиновения си наследник, нищо че му се искаше синът му да е малко по-интелигентен и не чак толкова самонадеян и арогантен. Но второто можеше да се очаква — родният му баща Сципион Назика също беше доста арогантен. Метел Сципион беше висок, добре сложен и излъчваше студено високомерие, което му придаваше повече красота. Очите му бяха сивкавосини, косите му — доста светли, затова нямаше как да мине за роден син на осиновителя си. На десетгодишна възраст Метел беше сгоден за дъщерята на Мамерк от първата му жена, Клавдия Пулхра, и макар двамата младежи да се заяждаха от малки, Метел Сципион беше силно привързан към Емилия Лепида, както и тя към него.

— Получих писмо от Гней Помпей от Емпория — каза Метел Пий на сина си.

— Това е истинско унижение, татко — изсумтя презрително Метел Сципион.

— В известен смисъл — да, сине. И все пак съдържанието на писмото успя да ме ободри. Нашето чудо на чудесата очевидно смята Серторий за неспособен и неопитен пълководец.

— Аха, разбирам. Помпей си мисли, че за една година ще се справи със Серторий, така ли?

— Не, сине, не! В рамките на три години — отвърна спокойно Прасчо.

Серторий беше презимувал в новата си столица Оска заедно с най-способния си легат Луций Хиртулей и другия си обигран помощник Гай Херений. Към тримата се беше присъединил и отскоро дошлият Марк Перперна Вейентон.

Когато Перперна се появи на сцената, нещата около него не се развиваха никак добре — Перперна беше решил, че двайсетте хиляди души пехота и хиляда и петстотинте конници му принадлежат и трябва на всяка цена да останат под негово командване.

— Не мога да го позволя — му беше заявил Серторий.

Перперна много се беше възмутил:

— Това са мои войници, Квинт Серторий! Мое право е да кажа какво да се случи с тях и как ще бъдат използвани! А аз казвам, че трябва да останат под мое командване!

— Защо се мъчиш да подражаваш на Цепион Консул преди битката при Араузио? — попита го другият. — Дори не си го и помисляй, Вейентоне! В Испания има само един главнокомандващ и само един консул — и това съм аз!

Перперна продължи да настоява, че Серторий няма право да му отказва положение равно на неговото и да му отнема армията.

Но Серторий беше поставил въпроса пред новоназначения си сенат:

— Марк Перперна Вейентон иска да води война срещу римското присъствие в Испания със своя армия, като за целта получи пълномощия и ранг, равни на моите. Не желае да получава заповеди от мен и да съдейства на моята стратегия. Искам от вас, назначени отци, да напомните на този човек, че ако не ми се подчини, ще се наложи да напусне Испания.

Хората на Серторий с удоволствие напомниха на Перперна къде му е мястото, но той отново не се призна за победен. Убеден, че правото и обичаите са на негова страна, той се обърна лично към легионите си. Собствените му войници обаче му заявиха, че правдата е на страната на Серторий — всички били готови да служат на Квинт Серторий, а не на него.

И така Перперна най-после беше отстъпил. На всички (включително и на самия Серторий) им се струваше, че чувствата му са искрени и не таи злоба към никого. Но зад своето спокойно и добродушно изражение той криеше мрачни мисли и никога нямаше позволи огънят на претърпяната обида да изгасне. Колкото и да премисляше нещата, според римските обичаи неговото положение не беше с нищо по-различно от това на Квинт Серторий — и двамата бяха достигнали преторския пост, и двамата бяха лишени от правото да бъдат консули.

Без да знае, че Перперна се чувства засегнат, Серторий използва зимата — същата онази, която Помпей прекара в Емпория, — за да подготви плановете си за идващата година.

— Изобщо не познавам Помпей — говореше леко небрежно испанският главнокомандващ, — но от това, което знам за кариерата му, не мисля, че ще ни е трудно да се справим с него. Ако Карбон беше достатъчно способен и решен да победи Сула, щях да остана при него в Италия. Той имаше и хора с качества край себе си — Каринат, Цензорин, Брут Дамазип. Обаче в деня, в който сам предпочете да избяга — точно по времето, когато щяхме да разберем какво представлява Помпей, — армията и офицерството вече бяха напълно деморализирани. Ясно е, че досега момчето не е срещнало сериозен пълководец, нито пък е воювало срещу боеспособна армия от смели войници.

— Сега ще му се види различно! — ухили се Хиртулей.

— Точно така. Как го наричаха? Малкия касапин? Е, аз нямам намерение да го лаская с подобен прякор — за мен той ще си остане само Малкия. Още е твърде самонадеян и нехаен, за да твърди, че е пораснал, освен това не зачита римските институции. Ако не беше така, нямаше сега да се кичи с проконсулски чин, равен на този на Бабата в Далечна Испания. Успял е да измами сената да му връчи командване, каквото по закон изобщо не му се полага. И да не ми разправя, че Сула го бил разрешил изрично: Сула не е човекът, който има правото да променя законите. Затова е крайно време да поставя Малкия на мястото му.

— Имаш ли представа какви са намеренията му? — попита Херений.

— О, най-логично би било — засмя се Серторий, — да се опита да овладее източното крайбрежие и да ни изтика навътре в сушата.

— Ами Бабата? — обади се на свой ред Перперна, на когото местното прозвище на Метел Пий особено допадаше.

— Е, той досега не се показа на особена висота. Освен ако идването на Помпей не му е вдъхнало повече кураж, предполагам, няма да ни е трудно да го задържим в провинцията му. Ще струпам силите на лузитаните по западните граници на владенията му. Така ще го принудя да се отдалечи от бреговете на Бетис и да заеме позиция край Анас — нови сто и петдесет километра от крайбрежието. Така и да иска, няма да може да помогне на Помпей. А и не мисля, че ще се опита. Бабата е предпазлив човек, не поема излишни рискове. И защо ще си прави труда да помага на някакъв си младок, който е успял с машинации да си издейства висок чин от сената? Бабата е традиционалист, Перперна. Ще изпълни дълга си към Рим, независимо кой е бил назначен за негов сътрудник, но няма да си мръдне пръста да го спасява, ако онзи сам се напъха в устата на лъва. При условие, че лузитаните заплашват да нахлуят отново на юг от Анас, неговият дълг повелява да ги възпре.

С това темата се изчерпа и четиримата се разделиха. Серторий отиде да нахрани бялата си сърна. Заради необичайния си цвят животното се беше превърнало в изключителен символ в очите на местните поддръжници на Серторий — за тях сърната беше ясен знак за магическите способности на водача им. С годините той не беше изгубил способността да общува с дивите животни и при второто си стъпване на испанска земя добре си спомняше как с едно щракване на пръстите може да привика всеки горски звяр… и как това въздейства върху душите на местните жители. Бялата сърничка, очевидно останала без майка, се беше появила две години по-рано, някъде от планините в Централна Испания. Серторий я беше заварил самотна и беззащитна и без да се замисли, беше коленичил, за да я прегърне. Но испанците бяха видели в този му жест някакъв тайнствен знак и оттогава нататък започнаха да гледат на предводителя си с други очи. За тях бялата сърна беше превъплъщение на великата богиня Диана, която даваше израз на своята закрила и поставяше Серторий по-високо от всички смъртни люде. А той пръв се беше сетил кой се крие зад образа на сърната! Пръв беше коленичил пред вълшебното животно, за да изрази своята почит към богинята.

Оттогава бялата сърна беше неразделен спътник на Серторий и го следваше навсякъде като куче, докато на друг човек не позволяваше дори да я доближи. Съществуваше още един знак, че боговете имат пръст в тази история — с годините сърната не беше пораснала, беше си останало все същото крехко животинче с рубиненочервени очички, които не се откъсваха от Серторий и просеха целувки и милувки. Всяка нощ тя спеше на една овча кожа в краката на покровителя си. По време на сражение той я връзваше на безопасно място, защото иначе сърната щеше да го последва в разгара на схватката, а Серторий не можеше да позволи на врага да убие животното му — това щеше да означава, че богинята го е изоставила.

В интерес на истината, с времето самият той свикна с мисълта, че бялата сърна символизира божията закрила и с всеки ден вярата му укрепваше. Разбира се, сърната се казваше Диана, а той самият наричаше себе си Татко всеки път, когато разговаряше с животинчето.

— Татко е тук, Диана! — извика той, щом гостите си отидоха.

Диана веднага се показа, готова за милувки. Серторий клекна и обхвана с две ръце треперещото й телце, допря устни до гладката кожа на челото й и с едната си ръка задърпа гальовно ухото й. Винаги гонеше животното от къщи, когато разговаряше с легатите си, и сърната униваше, убедена, че е сторила нещо лошо, за да бъде така жестоко наказана от Татко. Изпитваше такова остро чувство на вина, че при всяка нова среща Серторий трябваше да я гали и прегръща по-дълго от обикновено, да й говори мили думи и да я утешава. Иначе тя щеше да се самонакаже, като не докосне храната си. Може би беше естествено при тези обстоятелства, че Серторий отделяше много повече време на Диана, отколкото на старата си съпруга — германката, и сина, който имаше от нея… В крайна сметка у двамата нямаше нищо божествено. Единствено майка си Серторий продължаваше да обича повече от Диана. За съжаление седем години не я беше виждал.

След като остави бялата сърна да рови из сеното (през зимата Оска се губеше под снегове и ледове, животните нямаше къде да пасат), Серторий седна на един голям камък пред задния вход на дома си и се замисли за Помпей. Искаше му се да знае как разсъждава едно дете. Дали в Рим наистина смятаха младежа от Пицен способен да победи него, Серторий? Най-накрая след дълги размисли той си каза, че всичко е плод на Филиповите машинации — старият хитрец бе успял да заблуди и сената, и целия народ. Разбира се, Серторий се осведомяваше какво става в Рим — все още имаше доста приятели, все хора с положение в обществото. Зад дебелата завеса на суланския терор мнозина недоволстваха от режима; понеже се страхуваха да предприемат друго, те бяха поели грижата да държат опозиционера Серторий осведомен за всичко по-важно, което се случваше в Рим. Откакто Помпей бе назначен за началник на армия, тонът на писмата стана доста по-настоятелен — не бяха малко онези, според които евентуална победа на Квинт Серторий над Помпей би му позволила на свой ред да бъде посрещнат от сената като римски диктатор.

Но той имаше и нещо друго наум, затова прати тайно да извикат обратно Луций Хиртулей.

— Трябва да сме абсолютно сигурни, че Бабата няма да мръдне от Далечна Испания — каза Серторий на помощника си. — Нищо чудно лузитаните да не са достатъчни да го сплашат. Искам ти и брат ти да поемете испанските легиони през пролетта и да се настаните край Ламиний. Така, ако Бабата реши да спасява Малкия, ще го разубедиш. Дали ще тръгне да пробива през долините на Анас или на Бетис, все ще си на пътя му.

Испанската армия включваше четиридесет хиляди бойци — лузитани и келтибери, които Серторий и Хиртулей с големи усилия бяха успели да превърнат в боеспособни легионери по римски образец. Серторий разчиташе и на други местни войници, само че тях не ги беше учил на нищо — те и досега продължаваха да воюват, като разчитаха на засади и внезапни набези. Но те нямаше да стигнат: Серторий знаеше добре, че ако иска да се наложи над римските сили в Испания, трябва да разчита на редовна армия по римски образец. Много войници — римляни и италийци — бяха избягали при него след разгрома на Карбон, но броят им беше недостатъчен. Затова Серторий беше създал собствена испанска армия.

— Можеш ли да се справиш без нас срещу Помпей? — попита Хиртулей.

— Щом хората на Перперна са с мене, ще се справя.

— Тогава не се бой за Бабата. Двамата с брат ми ще го убедим да кротува в Далечна Испания.

— А сега помни — заръча Метел Пий на Гай Мемий, преди скъпоценният зет на Помпей да поеме към Нови Картаген, — войските ти са по-ценни от теб самия. Ако нещата тръгнат на зле, тоест ако Помпей не се справи толкова добре, колкото смята, веднага да прибереш легиона на сигурно място, където би могъл да се окопае и сам срещу врага. Ти си човек, на когото може да се разчита, Мемий, съжалявам, че си заминаваш. Но никога не забравяй, че са ти поверени войници.

Красивият квестор на Помпей, който беше и съпруг на сестра му, изведе тържествено легиона си от града и пое в източна посока — из просторните полета на най-плодородната страна на света — по-богата от Кампания, по-богата от Египет и от Римска Азия. Тук и лятото не беше много горещо, и зимата — много студена, всяка пролет топящият се сняг по планините пълнеше многото реки и потоци, които напояваха плодородните алувиални почви. Далечна Испания беше една огромна житница, зелена през пролетта и началото на лятото, златна — в разгара на жътвата. Добитъкът се угояваше както никъде другаде, а водоемите гъмжаха от риба.

Заедно с Гай Мемий пътуваха двама души, които не бяха нито римляни, нито испанци, макар че бяха почти на една възраст, а носеха и едни и същи имена, Кинаху Хадашт Библос, те бяха чичо и племенник. По произход бяха финикийци, по рождение — жители на морското пристанище Гадес, основано близо хиляда години по-рано от финикийски колонисти. Градът и до ден-днешен пазеше своя финикийски (пунически, биха рекли римляните) характер, като местните обичаи следваха старите традиции. Под картагенска власт Гадес се беше развивал нормално, ако не за друго, то, защото и картагенците принадлежаха към пуническата общност. После бяха дошли римляните, с които гадесчани нямаха големи неприятности: пристанището все така процъфтяваше, а с времето местните жители се бяха убедили, че бъдещето им зависи от бъдещето на Рим. По-добре да ги владеят цивилизовани люде, отколкото някое от варварските племена, населяващи Централна и Източна Испания. Най-голямата тревога на Гадес бе да не би римляните да решат, че Испания не си струва разходите, и да изтеглят войските си от двете размирни провинции. Именно по тази причина двамата Кинаху Хадашт Библос се бяха прикачили към легиона на Гай Мемий с добрите намерения да му помагат. Мемий им беше възложил да отговарят за снабдяването, използваше ги също за преводачи и информатори. Понеже му беше трудно да изговаря правилно пуническите им имена, а и понеже те самите говореха латински с акцент (иначе забележително правилно), Помпеевият квестор ги беше кръстил Балб — думата, която римляните използваха за хора с говорен дефект. Мемий сам не можеше да си обясни защо двамата гадесчани толкова се гордеят с латинските си прякори.

— Гней Помпей ми е заръчал да мина през Ад Фраксин и Елиокрока — говореше Мемий с по-стария Балб. — Това ли е наистина най-удобният път?

— Мисля, че да, Гай Мемий — отговори му Балб, за когото отдалеч се познаваше, че не е римлянин: големият му гърбав нос и високите скули издаваха семитския произход, също както и големите му черни очи. — Така ще следваме бреговете на Бетис почти до самите извори на реката, след това ще прехвърлим планините Ороспеда — там, където са най-ниски. Планината играе ролята на вододел, но ако тръгнем по пътя от Ад Фраксин към Басти, ще попаднем на удобен път, който прехвърля билото и води право в Елиокрока от другата страна на планината. Оттам доста бързо ще успеем да се спуснем към полето Спартарий — така римляните наричат равнините около Нови Картаген, където дивеят контестаните. Какъвто и друг път да изберем, няма да е по-бърз и по-удобен.

— Смяташ ли, че ще срещнем голяма съпротива?

— Не и преди да прехвърлим Ороспеда. Оттатък планината, кой знае?

— Контестаните с нас ли са или против нас?

Балб вдигна рамене в някакъв чужд, почти неразбираем жест.

— Кой може да е сигурен накъде тегне едно испанско племе? Контестаните от векове живеят близо до цивилизацията, а това не е без значение. Но, от друга страна, самият Серторий също принадлежи на цивилизацията, а испанците го обожават.

— Е, ще видим — заключи Мемий, без да се тревожи за бъдещето: най-напред трябваше да стигнат Елиокрока.

Преди Гай Марий да отвори мините в планинските склонове между Бетис и Анас (оттогава планините се наричаха Мариански), Ороспеда криеше най-богатите находища на сребро и олово, които Рим владееше. Вследствие на дългата миньорска дейност горската покривка беше оредяла, което правеше пътя по-лек и безопасен. Разстоянието, което Мемий трябваше да измине, беше четиристотин и петдесет километра — с триста по-малко от това, което Помпей трябваше на свой ред да извърви, но квесторът започна похода си по-рано от своя шурей, още в средата на март, заради пресечения терен. Без да бърза, още в края на април той вече се беше озовал пред малкото градче Елиокрока по североизточните склонове на Ороспеда, край някакъв южен приток на река Тадер: в краката му се разстилаше полето Спартарий.

Мемий беше прекарал достатъчно време в Испания, за да знае, че на местните не бива да се вярва, затова построи войската си в боен ред и продължи направо към Нови Картаген. Както скоро се увери, предохранителната мярка беше оправдана: само след няколко километра на добре поддържания път за мините го чакаха контестаните. Мемий обеща млад бик на Юпитер Оптимус Максимус, ако му позволи да се измъкне невредим от засадата. Единственото безопасно място в цялата област беше самият Нови Картаген: Гай Мемий нямаше намерение да спира никъде, преди да се е озовал на спасителния остров, където се издигаше градът.

Имаше още четиридесет километра до морския бряг, но той вече беше изпратил двестате души галски конници да пазят подстъпите на моста, който свързваше острова със сушата — това беше единствената точка, където контестаните наистина можеха да го притиснат. Още призори легионът напусна Елиокрока и бързо се отправи към морето. След първата нежелана среща с местните жители римляните бяха продължили някак странично, като раци: всяка кохорта се бранеше от плътна колона, обърната към врага, която закриваше с щитовете си тила на другарите си. Контестаните бяха все пешаци и не можеха да пробият стегнатите редици на римляните. Когато Мемий стигна моста, с облекчение установи, че никой не го заплашва, и бързо се прехвърли от другата страна.

Балб Старши беше пратен обратно в Гадес на борда на търговски кораб, натоварен догоре с миризливия рибешки продукт, наречен гарум. Вонящата рибешка паста се смяташе за незаменима подправка във всяка средиземноморска кухня. Писмото, което той носеше на Метел Пий, беше кратко, но съдържателно. Мемий обясняваше тежкото положение, в което се намираше, молеше за помощ и предупреждаваше, че легионът му няма да издържи до зимата, ако не бъде доставяна храна за войниците. Балб Младши получи доста по-опасна задача — да се промъкне през земите на размирните племена и да се добере до самия Помпей.

Помпей напусна района на Емпория в началото на април. Местните му съветници го бяха предупредили, че към края на април нивото на река Ибер ще бъде достатъчно ниско, за да може войската да намери добър брод.

Помпей отдавна беше разрешил проблема с легатите, назначавайки само пиценци или италийци; най-висш чин след него имаха Луций Афраний и Марк Петрей — все стари кучета от Пицен, служили в легионите на Помпей или на баща му. Към тях се причисляваха другарят на Цезар от Митилена Авъл Габиний, също от пиценски произход, Гай Корнелий — човек, който нямаше нищо общо с патрициите Корнелий, и Децим Лелий, който пък нямаше общо с онази богаташка фамилия, издигнала се по време на Сципион Африкански Старши. Всички офицери в армията на Помпей или бяха доказали воинските си способности, или ги очакваше бляскаво бъдеще в кариерата, в същото време нито един от тях не се радваше на високо обществено положение, с изключение може би на Авъл Габиний (чиито баща и чичо бяха в сената), затова и никой не можеше да разчита на издигане в политиката без щедрата подкрепа на патрона си Помпей.

Нещата се развиваха доста добре. Помпей напредваше бързо по крайбрежния път, шестте му легиона заедно с конницата се озоваха при Дертоза на северния бряг на Ибер, без да срещнат съпротива. Докато се опитваше да преброди реката, около два легиона войници, предвождани от Херений, се опитаха да го нападнат, но той с лекота ги отблъсна. Младият пълководец придоби самочувствие и той продължи на юг, изпълнен с оптимизъм. Скоро Херений отново се появи, този път подкрепен от два от легионите на Перперна, но когато авангардът му даде първите убити, той побърза да се оттегли.

Помпеевите съгледвачи вършеха чудесна работа. Докато той се отдалечаваше от бреговете на Ибер, те му донасяха вести, че Херений и Перперна се били спотаили в големия град Валенция — на повече от сто километра на юг. Градът се намираше на брега на река Турис, околните земи бяха много плодородни и гъсто населени. Помпей побърза да прогони по-бързо врага от стратегическата му позиция. Когато се озова под стените на Сагунт — близо до устието на малка рекичка, напояваща бедната област, верните съгледвачи го уведомиха, че самият Серторий бил далеч и не би могъл да помогне на Херений и Перперна, ако бъдат обсадени във Валенция. Серторий очевидно се опасявал, че Метел Пий може да нахлуе в Северна Испания, затова бил разположил армията си по горното течение на река Салон, при град Сегонция, откъдето най-лесно би могъл да препречи пътя на Прасчо, ако реши да прехвърли относително ниските планини между Таг и Ибер. „Добре замислено, Серторий — разсъждаваше самодоволно Помпей, — но не трябваше да оставяш толкова далеч Херений и Перперна!“

Беше средата на май и Помпей започваше да усеща колко жестоко е за войската изпепеляващото испанско слънце. Започваше да разбира и колко много вода е нужна на войниците му, и колко бързо свършват хранителните запаси. До жътва оставаха няколко месеца, а градовете, които римските легиони бяха подминали, бяха запазили твърде малко зърно в хамбарите си, за да нахранят армията. На картите испанското крайбрежие изглеждаше богато и плодородно, но в действителност се оказваше доста по-бедно от родната Италия; Помпей винаги беше смятал родните си земи по адриатическото крайбрежие за бедни и безлюдни, но те се оказваха истински рай в сравнение с бреговете на Източна Испания.

Сагунт искаше да докаже лоялността си към Рим, но нямаше с какво — хамбарите бяха празни. Пирати били разграбили крайградските силози, жителите на града имали дневни дажби, с които трябвало да оцелеят до новата реколта. Оставаха само Валенция и околните поля: Помпей нямаше време — строи легионите си и продължи похода на юг.

Високите планини, които се виждаха на хоризонта, говореха, че целият полуостров е насечен от била и долини, които нямаше да позволят на Серторий, окопал се от началото на май край Сегонция, да се притече на помощ на Валенция по-рано от края на юни. Помпей също не вярваше, че който и да е пълководец на земята може да осъществи по-бърз преход от него самия, затова им се доверяваше; малко го занимаваше мисълта дали те самите не са се подлъгали, или дали не работят за Серторий. Така или иначе, само ден, след като беше напуснал околностите на Сагунт, Помпей научи, че противникът не само се намира между него и Валенция, но точно в този миг е обсадил лоялния на Рим град Лаврон!

Това, което Помпей не беше взел под внимание, бе, че Серторий живее на полуострова от дълги години — че е имал случай да научи всяка котловина, всеки дол, всяка пътека от средиземноморските брегове чак до западните предели на Испания; че може да си позволи светкавични преходи, защото не му е нужен обоз — всяко село, всяка колиба с готовност ще го снабди с продоволствия. Сред келтиберите и лузитаните не се намираха хора, които да се радват на римското присъствие в Испания — за тях отдавна беше ясно, че римляните са дошли само за да разграбят богатите залежи на страната. Затова на Серторий се гледаше като на дар, спуснат на всички местни жители от боговете. Кой друг познаваше по-добре римляните от него — родения римлянин?

Когато съгледвачите съобщиха на Помпей, че Серторий разполагал само с два легиона, при това с непълен състав, пиценецът се възмути. Каква наглост! Каква дързост! Да обсадиш с такива жалки сили добре укрепен римски град, при това при приближаването на шест легиона римски войници и многобройна конница! Помпей беше поразен от грешката на врага си! Даде заповед за бърз ход и се спусна като хищна птица към Лаврон — фортуна му поднасяше Серторий като дар за добре дошъл.

Един-единствен поглед от близките височини го убеди, че съгледвачите не са го излъгали — Серторий наистина се опитваше да превземе Лаврон, при това с видимо ограничени сили. Само на километър — километър и половина на изток от крепостните стени на Лаврон беше морският бряг; на запад пък се издигаше хълм с полегати склонове. От височината на наблюдателницата си Помпей си даде сметка, че хълмът на запад е идеалното място за начало на операцията. А Серторий дори не му беше обърнал внимание! Без повече да се бави, той поведе войската си в западна посока, решен да заеме хълма, преди врагът да се е усетил и да го изпревари. Яхнал едрия си бял „държавен“ жребец, двадесет и девет годишният пълководец лично застана начело на пехотата и конницата. Легионите му се запътиха към хълма по път, който да позволи на жителите на Лаврон да видят, че иде помощ.

Помпей непрекъснато наблюдаваше върха на хълма, но докато успее да го стигне, плоското му било вече беше почерняло от копия и шлемове; въздухът изведнъж се изпълни с тропане на войнишки ботуши, с ругатни и презрителни подвиквания: Серторий и войниците му се подиграваха на Помпей, задето си е помислил, че може да отнеме такава добра позиция от Квинт Серторий!

— Да не си мислеше, че няма да се сетя накъде ще тръгнеш, Малкия? — извика Серторий от върха на хълма. — Много си бавен. Имаш се за умник като Сципион Африкански и за смелчага като Хораций Коклес, а, Малкия? Е, нека Квинт Серторий ти каже, че си просто един аматьор! Ти дори не знаеш какво е истинска война! Гледай на какво ще те научат професионалистите!

Помпей не беше чак такъв глупак, че да подеме атака срещу непристъпните позиции на врага, затова нямаше друг избор, освен да отстъпи. Гледаше право пред себе си и с яд усещаше, че се е изчервил за срам и позор пред цялата си армия. Обърна коня си на другата страна и си проправи път през редиците на пехотата. Пришпори коня си обратно към наблюдателния си пост. Слънцето беше минало зенита си, но денят щеше да е дълъг и Помпей можеше да опита някаква маневра преди падането на нощта. Гордостта му повеляваше да опита.

С натежало сърце и усилие на волята Помпей си наложи да се успокои. Отново огледа района. В краката му беше разположена армията му — войниците си бяха дали почивка и жадно гълтаха останалата вода от меховете. Докато сваляха шлемовете си, шумно разговаряха, облегнали се на копията и щитовете си. Говореха си за младия си пълководец и за преживяното унижение и дали това нямало да бъде първата загубена война от Помпей. Повечето навярно съжаляваха, че не са си написали завещанието.

Помпей дори не пожела да повика при себе си Афраний и Петрей — срамуваше се от толкова млади офицери като тях, да не говорим за Авъл Габиний. Но най-накрая се примири и даде знак Афраний и Петрей да се качат при него; щом двамата се изравниха с държавния му кон, той посочи с пръчка някаква точка в далечината. Легатите не смееха да продумат и чакаха Помпей да им даде заповед.

— Виждате ли къде е Серторий? — попита той. — Опитва се да подкопае стените на града. Лагерът му е ей — там. Доколкото виждам, пак е слязъл от хълма, очевидно той не му трябва — за него по-важно е да превземе града. Но няма втори път да се хвана на уловката му! — процеди през зъби Помпей. — Разстоянието между нас и него е километър и половина, неговите войски са се разтегнали на фронт от седем-осемстотин метра — това означава, че строят му е силно разреден. Ако иска изобщо да отблъсне удара ни, ще трябва да групира войските си по-плътно. Изглежда, не се плаши от мисълта да се срещне с нас, иначе нямаше да е тук. В случай на неуспех може да се изтегли на запад или на изток, или дори в двете посоки едновременно. Предполагам, че ще разпръсне войските си в двете посоки, аз поне така бих сторил на негово място. — Усети, че се е увлякъл, и се изчерви. — Ще се придвижим към сегашните му позиции с двете крила, издадени напред. Конницата ще върви след пехотата по крилата — по един легион във всяко крило, така силите ще бъдат най-компактни от страната на центъра. В самия център ще подредим останалите четири легиона. Когато една армия напредва по терен като този, трудно е да се каже точно колко напред ще избързат крилата, но колко повече се приближаваме до врага, толкова повече предните редици ще се изтеглят напред. Ако той ме подцени, а аз мисля, че ме подценява, няма дори да си помисли, че му готвя клопка. Смятам, че няма да предприеме нищо, преди крилата ми да са го обхванали от двете страни, така единственият път за отстъпление ще бъде назад — към градските стени, където ще го притиснем.

Афраний едва сега посмя да се обади:

— Ще успеем.

Петрей също кимна в съгласие.

— Ще успеем.

Това беше достатъчно за Помпей, за да повярва в плана си. Заповяда на тръбачите да свирят сбор и прати Афраний и Петрей да предадат заповедите му на по-нисшите офицери. Той самият привика при себе си шестима глашатаи на коне.

Така и никой не го видя: докато Афраний и Петрей се върнат да доложат, беше твърде късно да го разубеждават, а и щяха допълнително да го изложат пред войниците. Двамата легати с ужас изгледаха как шестимата глашатаи се насочват към града и се опитваха да се убедят, че маневрата би могла и да успее.

— Излезте, жители на Лаврон! — крещяха глашатаите по посока на града. — Излезте и вижте! Наредете се по стените, за да видите как Гней Помпей Велики ще покаже на този разбойник и изменник, който се смята за римлянин, какво означава да си истински римлянин! Елате да видите как Гней Помпей Велики ще разгроми и избие до крак войската на Квинт Серторий!

„Ще успеем!“ — повтаряше си Помпей. Толкова беше въодушевен, че му се искаше да застане в предната редица. Крилата му се разтеглиха далеч напред, легионите в центъра вървяха подире им, а Серторий така и не се сещаше да се дръпне навреме на запад или на изток. Армията му щеше да попадне в чувала! Серторий и войниците му щяха да умрат, да умрат! О, Серторий щеше да научи, и то по най-мъчителния и отчайващ начин, какво значи да предизвикаш гнева на Гней Помпей Велики!

Шестте хиляди души отбрани пехотинци, които Серторий бе държал скрити от Помпеевите съгледвачи и от наблюдателницата, която Помпей беше използвал до преди малко, удариха оголения тил на противника и започнаха да секат редиците му, преди авангардът и самият Помпей изобщо да разберат. Когато той усети откъде идва най-голямата опасност, беше твърде късно да се предотврати катастрофата. Крилата му се бяха изнесли толкова далеч напред, че не можеше да ги спре, нещо повече — предните им редици вече влизаха в ръкопашна схватка с легионите на Серторий под стените на Лаврон. А стените гъмжаха от народ — та нали Помпей лично ги беше поканил да станат свидетели на пълното му поражение. След като на няколко пъти се опитаха напразно да обърнат хода на крилата, Помпей и легатите му се заловиха да спасяват каквото могат. С огромни усилия успяха да подредят четирите легиона в центъра в каре. Положението се усложни още повече, когато конницата на Серторий се показа зад стените на Лаврон, където се беше крила, и връхлетя върху Помпеевата конница. Нещастията се трупаха едно връз друго.

Но Помпей командваше добри войници, начело на които стояха способни и съвестни центуриони, армията му се състоеше предимно от ветерани. Изтощени, с напукани от жажда устни, наплашени до смърт от самата мисъл, че някой е успял да надхитри любимия им млад пълководец — нещо, което никой не беше смятал за възможно, те все пак намираха сили да се бият. В крайна сметка Помпей и офицерите му успяха да сформират карето и дори в разгара на сражението да сглобят палисадите на малък лагер.

С падането на здрача Серторий се изтегли и остави на противника да довърши лагера си сред купища от трупове. Под подигравките и ругатните не само на Серториевите войници, но и на жителите на Лаврон, Помпей се луташе като пиян, лишен от правото дори да си поплаче: вместо това трябваше да се усмихва за кураж на изплашените си войници, да повдига духа на разпилените кохорти, да мисли къде има вода и да се чуди как може да се измъкне с чест от подобен позор.

При пукването на зората веднага прати хора при Серторий да сключат примирие, та да погребат мъртвите. Врагът се оказа достатъчно великодушен и Помпей успя да премести лагера си от голото поле на място, където имаше питейна вода. Но пък така му остана време да потъне в мрачните си мисли, които го погълнаха напълно; легатите му тичаха вместо него да наглеждат прибирането, преброяването и погребването на мъртъвците в общите ями. Докато те се мъчеха, а малкото здрави войници градяха солидни дървени огради на новия лагер, Помпей не се показваше от палатката си. Едва след залез-слънце, цяло денонощие след катастрофалното поражение, Афраний намери смелост да поиска аудиенция. При това бе достатъчно деликатен да дойде сам.

— Още няколко дни и ще се оправим с мъртъвците — доложи легатът, все едно това не беше чак толкова важно.

Помпей му отвърна със същия, привидно небрежен тон.

— Колко убити имаме, Афраний?

— Десет хиляди души пехота и седемстотин — конница.

— Ранени?

— Пет хиляди души по-тежко ранени, останалите конници са живи и здрави, но пък конете им ги няма. Серторий е предпочел да избие конете вместо хората.

— Което означава, че разполагам с четири легиона пехота, един легион с тежко ранени и осемстотин души, които не мога да използвам като пълноценна конница.

— Така е.

— Положението е много лошо.

Афраний нищо не отговори.

— Той се падаше братовчед на Гай Марий, нали?

— Точно така.

— Предполагам, това обяснява нещата.

— И аз така предполагам.

Дълго време никой от двамата не продума. Най-накрая Помпей наруши мълчанието:

— Как обаче да го обясня на сената?

Афраний се вгледа в лицето на младия си началник — все едно виждаше пред себе си стогодишен старец. Сърцето го заболя, понеже изпитваше искрена обич към младия пълководец — негов покровител, но и приятел. Афраний се страхуваше, че ако не помогне на Помпей да се изправи на крака, ако не се възвърнеше самочувствието му, ако младежът не придобиеше отново досегашната си надменност, душата му щеше да залинее съвсем и той щеше да умре от мъка. Старецът с посивялото лице беше човек, когото той за пръв път виждаше… И който нямаше дълго да живее.

Затова му предложи:

— Ако бях на твое място, щях да прехвърля цялата вина на Метел Пий. Излъжи, че е отказал да дойде в твоята провинция, излъжи, че Серторий те е нападнал с три пъти по-голяма армия.

Помпей се отдръпна ужасен:

— Не, Афраний, не мога да го направя!

— Защо? — смая се той. Досега Помпей не бе изпитвал морални скрупули.

— Защото — обясни му търпеливо Помпей — на мен Метел Пий ще ми е нужен, ако искам да спася нещо от тази испанска авантюра. Загубих близо една трета от войската си, а няма как да поискам подкрепления от сената, преди да съм постигнал поне частичен успех. Освен това е възможно някой жител на Лаврон да избяга през блокадата и да се озове в Рим — неговият разказ ще бъде чут от много хора. Така истината ще се разбере от цял свят тъкмо в най-лошия момент.

— О, разбирам! — отвърна с огромно облекчение Афраний: Помпей не беше започнал изведнъж да изпитва морални предразсъдъци; просто гледаше на фактите такива, каквито са. — Но значи вече имаш идея какво точно ще обясниш на сената.

— Да, да, имам! — тросна се киселият Помпей. — Само че не знам как ще го обясня! Какви думи трябва да използвам, това имам предвид! Варон го няма, а кой друг може да пише като него.

— Мисля — предложи тактично легатът, — че за новина като тази най-добре ще бъде да чуят твоите собствени думи. Любителите на художественото слово в сената просто ще си кажат, че използваш прости думи, за да изложиш фактите. Те така са свикнали да разсъждават и без теб. Колкото до онези, които не четат книги, те изобщо няма да се замислят за стила ти.

Подобно логично и прагматично обяснение повдигна донякъде духа на Помпей. Обаче колко дълбоко беше наранена душата му, Афраний не можеше да каже, тъй като ставаше дума за много неща: за гордостта на Помпей, за увереността му в собствените му сили, за образа му пред обществото, за многобройните му образи пред самия него — толкова много рани трудно щяха да се затворят. Може би щеше да си носи цял живот белезите от преживяното унижение.

И така Помпей седна да съчини сам доклада си пред сената. Постоянната воня на разлагаща се плът допълнително го дразнеше. Стигна дотам в саморазобличаването си, че дори писа за глашатаите, които викаха жителите на Лаврон да наблюдават битката, както и за своите си тактически грешки. Най-накрая прати черновата — надраскана с твърд писец върху восък, на много места нечетлива от твърде многото изтривания, на писаря си, който щеше да препише текста (и да поправи грешките) с мастило. Но писмото остана недовършено, защото и проблемът с Лаврон не беше свършен.

Минаха шестнайсет дни. Серторий продължаваше да обсажда Лаврон, докато Помпей не напускаше лагера си. Даваше си ясно сметка, че това не може да продължава вечно: хранителните запаси намаляваха, мулетата и конете слабееха. И все пак той не можеше да отстъпи — не и преди да е освободил Лаврон от обсадата, иначе щеше да стане ясно на всички, че Серторий е господар на положението. Нямаше друг избор, освен да прати хора да събират фураж. Под заплахата от физически мъчения съгледвачите му съобщиха, че теренът на север от лагера е свободен от патрули на Серторий, затова Помпей събра голяма и добре въоръжена дружина от конници и ги прати да търсят фураж по посока на Сагунт.

Само два часа, след като войниците напуснаха лагера, пристигна зов за помощ: хората на Серторий нападнали дружината и избивали конниците. Помпей прати цял легион да спасява дружината, след което прекара няколко часа на палисадата в напрегнато очакване за новини от север.

Едва при залез-слънце глашатаите на Серторий му обясниха всичко:

— Върви си у дома, Малкия! Върви си обратно в Пицен! Имаш работа с големи хора! Ти си просто аматьор! Как се чувстваш срещу професионалисти! Искаш ли да знаеш къде са войниците ти, Малкия? Мъртви са, Малкия! Всички до един! Но този път няма да им береш грижата да ги погребваш, Малкия! Квинт Серторий ще ги погребе вместо теб, без да ти иска нещо в замяна! Ще си прибере доспехите и оръжията им като достатъчно възнаграждение! Върви си у дома, Малкия! Върви си у дома!

Това беше някакъв кошмар, от който беше крайно време Помпей да се събуди. Тези неща не можеха да се случват просто ей — така! Откъде беше намерил хора Серторий, при условие че цялата му армия, включително скритият резерв и конницата, не бяха мръднали от позицията си край града?

— Не бяха легионери или редовна конница, Гней Помпей — съобщаваше му разтрепераният от страх главен съгледвач. — Тези тук бяха местни хора. Сякаш изникват от нищото, удрят от засада, убиват и после изчезват.

Помпей повече не можеше да търпи испанските си съгледвачи и заповяда всички да бъдат екзекутирани. Отсега нататък щеше да използва само земляци от Пицен. По-добре хора, на които вярва, нищо че не познават терена, отколкото такива, които познават добре областта, но на които няма доверие. Това беше първият урок, който научаваше при престоя си в Испания, но нямаше да е последният. Защото Помпей нямаше да се върне в Пицен! Щеше да остане в Испания и да премери сили със Серторий, пък ако ще и да си загубеше главата! Щеше да се бори със същите средства, които противникът използваше. Колкото и грешки да направеше, колкото и пъти онова зловещо чудовище, превъплъщение на омразата към всичко римско, да го надиграеше, той нямаше да се предаде. Беше изгубил шестнайсет хиляди войници и почти цялата си конница. Но нямаше да се предаде, докато не загинеше и последният конник.

Когато в края на секстил Гней Помпей Велики бавно се оттегли от позициите си при Лаврон и крясъците на избиваните по улиците на града римляни кънтяха в ушите му, той вече беше съвсем различен човек от онзи самонадеян, надменен и престъпно нехаен авантюрист, който беше пристигнал по тези места в късната пролет. Новият Гней Помпей толкова беше променен, че с тревога и ужас слушаше подвикванията на Серториевите глашатаи, които преследваха разбитата му армия и обясняваха какво ще се случи с жените на Лаврон, когато бъдат препродадени из далечните северозападни краища на Лузитания. Глашатаите бяха единствените войници, които Серторий прати да преследват Помпей при бягството му на север, покрай Сагунт, покрай Себелаци, покрай Интибили, че и през бродовете на Ибер. За по-малко от трийсет дни той отведе изтощената си от глад армия в зимния лагер при Емпория, откъдето повече не посмя да помръдне. Особено след като научи как Метел Пий е спечелил единствената битка, която е трябвало да води, при това по толкова блестящ начин…

Метел започна военни действия едва след като Балб Старши му донесе писмото от Мемий — трябваше да измисли начин да отърве квестора от обсадата на Нови Картаген. Човекът, когото Серторий смяташе за стара баба, също се беше променил с времето — най-вече заради унизителното отношение на сената, който бе предпочел за негов равноправен сътрудник малкия касапин. На пръв поглед Прасчо беше съобразителен и предпазлив, но в действителност беше храбър и решителен — достоен наследник на храбрия си и решителен баща; трябваше обаче да усети личната обида, за да потърси други пътища и да предприеме по-смели ходове. Навремето баща му Метел Нумидик се беше прославил с изключителната си аристократична надменност, както и с магарешкия си инат, заради който мнозина го мислеха за глупак; негов най-голям враг беше парвенюто Гай Марий, който първо му открадна командването в Югуртинската война, а след това до края на живота му го преследваше с всякакви подли и долни средства. Нещо повече, Гай Марий беше прехвърлил омразата си и към сина на Нумидик, превръщайки го в човек без влияние в обществото и в политик без възможности за кариера, достоен да носи само скромния прякор Пий — Благочестивия, заради пословичната си привързаност към баща си, осъден незаконно от Гай Марий на изгнание. И ето, когато най-после синът бе имал шанс да излезе от сянката и да се отличи като пълководец в армията на Сула, някакво си двайсет и две годишно нищожество, наречено Помпей, се бе появило със своя армия, за да се превърне в любимец на бъдещия диктатор.

Метел Пий беше изключително почтен човек, имаше чувство за отговорност като римския благородник, затова знаеше, че няма да е достойно да превърне Помпей за посмешище с нелоялни средства. Но в желанието си да се наложи над младия си съперник, Прасчо изведнъж се отърси от старите си скрупули и задръжки и за няколко месеца се превърна в съвсем различен човек… и пълководец. Никой не можеше да му забрани да си съперничи с Помпей по броя на решителните победи, никой не можеше да му забрани да докаже преимуществата на потомствените римски аристократи пред самонадеяните пиценски парвенюта. Както и пред парвенютата от Арпин, естествено!

След като се увери в това още през зимата, Пий подбра неколцина проверени войници от римските си легиони и от местните финикийци и ги прати като съгледвачи дълбоко навътре в територията, контролирана от врага. На финикийците той можеше да има пълно доверие — те много повече от римляните се страхуваха от испанските варвари. Скоро след това съгледвачите доложиха на Метел Пий къде точно са се разположили Луций Хиртулей и брат му — в околностите на град Ламиний, в централните области на Испания. Прасчо се бе усмихнал заканително и се бе облегнал на стола си. Обмисли план за действие и прати мислени поздрави до майките на Луций Хиртулей и всички негови войници. Нека си стоят варварите в планините, той, Квинт Цецилий, никога няма да тръгне да катери чукарите на Централна Испания.

Метел Пий се разположи на свой ред близо до устието на река Анас, за да покаже на враждебните лузитани, че смята да се разправи с тях, вместо да мързелува из земите по бреговете на Бетис — стотина-двеста километра по на изток. Но всъщност намеренията му не бяха агресивни, а отбранителни — след няколко месеца усърдна работа на легионите през юни той се увери, че провинцията е добре защитена и че би могла да отблъсне лузитанските пълчища и в негово отсъствие; два легиона щяха да са достатъчни да пазят крепостите.

Бабата вече беше научил кои точно негови подчинени работят за Серторий, затова предприе системна контраразузнавателна дейност, като подшушна тук и там, уж ей — така, между другото, че възнамерява да вдигне голямата част от армията си и да се изтегли далеч от бреговете на Анас. Нямал никакви намерения да върви на североизток — към позициите на Луций Хиртулей в подножието на планините, а щял да освободи Гай Мемий от блокадата на Нови Картаген. Пий щял (както шпионите на Хиртулей му долагаха няколко дни по-късно) да прекоси Бетис при градовете Италика и Хиспалида, оттам щял да поеме нагоре по течението на Сингилис към планинския масив Солорий, щял да прехвърли билото в северозападния му край — при Акци, оттам щял да се насочи към Басти — и през Елиокрока щял да се озове в полето Спартарий.

В действителност пътят наистина беше добър и при други обстоятелства Метел Пий би тръгнал именно по него. Затова и се надяваше, че Хиртулей ще се хване на уловката. Прасчо си даваше сметка, че силите на Херений, Перперна и Серторий са насочени в другия края на полуострова, където учеха Помпей на скромност и предпазливост, даваше си сметка и за огромното доверие, което Серторий имаше в Хиртулей, и за способността на неговата испанска армия да държи Метел Пий в района на Гадес. Нови Картаген не беше в този район, при това ако успееше да отърве Мемий от блокадата, Метел Пий щеше да се насочи на североизток — към Лаврон и окопалия се в лагера си Помпей. С пет легиона Прасчо щеше да обърне нещата в полза на Помпей и Серторий трябваше да се изтегли. Затова Хиртулей не биваше да позволи на Метел Пий да излезе от района на Гадес.

Това, на което Метел Пий разчиташе, беше Хиртулей на свой ред да се реши на действие и да слезе от планинските си позиции долу, в равното, между реките Анас и Бетис. Далеч от планинските чукари, където испанските войници винаги щяха да имат преимущество пред римските, Хиртулей беше по-уязвим. Но и никой от пълководците на Серторий нямаше доверие в населението на юг от Бетис, затова и той досега не бе посмял да нахлуе в областта. Когато Хиртулей научеше за намеренията на Метел Пий, по всяка вероятност щеше да избърза да посрещне врага, преди римляните да са прекосили Бетис. Разбира се, най-разумно от страна на Хиртулей би било да се изтегли на изток и да изчака Метел Пий на самото поле Спартарий, където населението беше настроено в полза на Серторий. Но Хиртулей беше хитър и подозрителен човек — ако наистина се подлъжеше да гони Метел Пий при Нови Картаген, това означаваше да изостави Ламиний и съответно да остави свободен пътя за Лаврон и Североизточна Испания.

При тези обстоятелства можеше само да побърза да излезе в равнината между Анас и Бетис, за да спре Метел Пий още на десния бряг на Бетис. Но Метел Пий се движеше с много по-голяма бързина, отколкото той беше пресметнал, затова се окопа в близост до Италика, на брега на Бетис, когато Хиртулей се намираше на цял ден път оттам. За да не изпусне жертвата си, Хиртулей трябваше да побърза.

Беше месец квинктил и по това време на годината Южна Испания беше обхваната от най-големите летни горещини. Нажеженото слънце се показа над планините Солорий, решено да разтопи земята с лъчите си, нищо че нежният нощен хлад ги беше спасило от гибел предния ден. Метел Пий се грижеше най-вече за войниците си, затова ги настани в големи, сенчести палатки, където ги караше да киснат парцали в студена изворна вода и да бършат челата и вратовете си от потта. Обикаляше да се увери, че всички пият вода в достатъчно количество, и наглеждаше как войниците му се екипират с ново снаряжение — малък кожен мех с вода, който трябваше да ги поддържа по време на самия бой.

Дори когато слънцето заблестя по шлемовете и копията на Хиртулеевите войници, Метел Пий не избърза да извади войниците си от палатките. Едва в последния момент освежената му армия излезе на слънцето в добро настроение и готова да се разправи набързо с непредпазливия противник.

Общо взето, всички ги вълнуваше мисълта как да се сменят по време на сражението, та да могат да преодолеят жаждата.

Испанската армия вече беше изминала петнайсет километра под палещите лъчи на слънцето. Макар армията на Хиртулей да се съпровождаше от множество мулета, натоварени с мехове вода, армията му не намери време да пие и да си отпочине преди боя. С изтощена и умираща от жажда армия Хиртулей нямаше как да победи. В един момент от битката двамата с Метел Пий се озоваха един срещу друг в единична схватка — гледка, каквато вековете след Омир рядко бяха наблюдавали. Макар да беше по-млад и по-силен физически, Хиртулей не можеше да надвие отпочиналия и освежен Пий. Вълните на сражаващите се ги разделиха, преди единият да е убил другия, но докато Хиртулей отнесе дълбока рана в бедрото си, Метел отнесе лаврите. Само след час победата за римляните беше факт. Испанските редици се огънаха и армията на Хиртулей се изтегли панически на запад, оставяйки множество убити и омаломощени от жегата войници на бойното поле. Хиртулей трябваше да гони войниците си чак до Лузитания, преди да успее да ги спре.

— Не е ли красива гледка? — радваше се на победата си Метел Пий, докато гледаше със сина си облаците прах, които отстъпващите вдигаха след себе си.

— Татко, ти си страхотен — възкликна младежът, забравяйки всякакъв етикет.

Прасчо самодоволно се усмихна:

— А сега ще се изкъпем в реката и ще се наспим добре, преди да потеглим утре за Гадес.

Вече прехвърляше през ума си думите, с които щеше да съобщи на сената за знаменателната си победа.

Метел Сципион го изгледа учудено.

— Гадес ли? Защо Гадес?

— А защо не? — отвърна Метел Пий. — Хайде, момче, прибирай се на сянка! Имам нужда от всеки свой войник! Не искаш ли да се поосвежиш от тази жега с едно пътуване по море?

— Пътуване по море? Къде ще ходим по море?

— Как къде, в Нови Картаген. За да освободим Гай Мемий.

— Ти си наистина гениален!

А тези думи, разсъждаваше Прасчо, докато двамата със сина му се прибираха в палатката, бяха почти толкова приятни за ухото му, колкото възгласите „Император! Император!“, с които армията му го поздравяваше след сражението. Той беше успял! Беше нанесъл решително поражение на най-добрия генерал на Квинт Серторий.

От Гадес отплава внушителна флотилия, охранявана от всички налични бойни кораби в региона. Освен бойни, имаше и транспортни съдове, натъпкани догоре с жито, олио, солена риба, сушено месо, варива, вино, дори сол — Нов Картаген не биваше да гладува, задето контестаните са го обсадили откъм сушата, а пиратите — откъм морето.

След като попълни запасите на Нови Картаген, Метел Пий натовари легиона на Гай Мемий на опразнените кораби и без да бърза, се насочи на север покрай бреговете на Близка Испания. Беше му забавно да гледа как пиратските кораби се пръскат във всички посоки при появата на римската ескадра: пиратите навремето бяха разгромили Гай Кота, но сега не държаха да си навличат неприятности с киселия Метел Пий.

Естествено Прасчо като истински римски благородник бързаше да изпълни старото си поръчение да предостави на колегата си Помпей необходимото подкрепление от един легион. Щеше да използва случая да погостува малко на своя млад сътрудник, както и да сподели някоя и друга дума на съчувствие за неуспехите му през лятото… В крайна сметка, след като Помпей беше пристигнал с такъв гръм и трясък, редно беше и Метел Пий да получи реванш.

Скоро след като подмина пиратското свърталище Дианий, ескадрата на Метел хвърли котва в малък, пустинен залив, за да пренощуват моряците. От пристанището на Дианий се беше откъснала малка лодка, която се залепи за римляните и ги последва в залива. В лодката беше Балб Младши, който носеше новини.

— Ех, колко е добре да си отново сред приятели! — възкликна той с типичния си акцент, щом се събра с Метел Пий, Метел Сципион и Гай Мемий (както и с чичо си, който се радваше да види племенника си жив и здрав).

— Като гледам, не си могъл да влезеш във връзка с моя колега Гней Помпей — каза Метел Пий.

— Не, Квинт Цецилий, не можах да стигна по-далеч от Дианий. Цялото крайбрежие от устието на Сукрон до устието на Тадер е заето от войските на Серторий, а на мен отдалеч ми личи, че съм финикиец: щяха да ме заловят и да ме подложат на изтезания. В Дианий има много хора от финикийски произход, затова предпочетох да остана там и да се ослушам за някое и друго полезно сведение.

— И какво полезно сведение дочу, Балбе?

— О, не само дочух! Много неща видях с очите си! Нещо крайно интересно. — Очите му сияеха от въодушевление. — Само преди няколко пазарни дни в Дианий акостира цяла ескадра. Идваше чак от Понт, пратена от самия цар Митридат.

Тримата римляни нервно се размърдаха по местата си.

— Продължавай — подкани го Метел Пий.

— На борда на флагманския кораб се намираха двама пратеници от страна на царя, и двамата римски изменници — Луций Магий и Луций Фаний, ако не се лъжа, били са легати в армията на Фимбрия.

— Срещал съм имената им — кимна Пий — в проскрибциите на Сула.

— Дойдоха да предложат на Квинт Серторий — той лично се появи четири дни след пристигането им, за да разговаря с тях — три хиляди таланта злато и четиридесет големи бойни кораба.

— И какво искаха в замяна? — попита Гай Мемий.

— Когато Квинт Серторий стане римски диктатор, да признае на Понт всички територии, които са в момента под негова власт, както и всички по-нататъшни придобивки.

— Когато Серторий стане римски диктатор? — извика Метел Сципион. — Тая няма да я бъде!

— По-тихо, сине! Нека нашият добър Балб продължи — спря го баща му, нищо че беше не по-малко възмутен от чутото.

— Квинт Серторий прие условията на царя с едно допълнително условие — Римска Азия и Киликия и занапред да останат римски.

— Магий и Фаний как реагираха на това?

— Доколкото знам от източника си, те са се съгласили. Предполагам, че не са и очаквали друго — все пак Рим трудно ще се откаже от собствените си владения. Съгласили се от името на царя, но допълнили, че той трябвало лично да разговаря с тях, за да потвърди резултатите от преговорите.

— Понтийската флота още ли стои в Дианий?

— Не, Квинт Цецилий, стояха само девет дни, след това отплаваха обратно.

— Да си чул дали въпросното злато и кораби са били наистина предадени на Серторий?

— Още не. Чак през пролетта. Квинт Серторий обаче прати на Митридат залог за своята добра воля.

— Какъв залог?

— Подари на царя цяла центурия първокласни испански войници под командването на Марк Марий, младеж, когото изключително цени.

Прасчо свъси вежди в недоумение.

— Марк Марий? Кой е пък този?

— Незаконороден син на Гай Марий от някаква жена от племето на бетурите. Връзката им е била още по времето, когато Марий е управлявал Далечна Испания като пропретор. Преди четиридесет и осем години.

— Значи въпросният Марк Марий не е никак млад — обади се Гай Мемий.

— Така, съжалявам, подведох ви — смути се Балб.

— Богове, нищо сериозно не си направил, та да се извиняваш! — усмихна се Прасчо. — Продължавай!

— Марк Марий никога не е напускал Испания. Макар да говори добър латински и да е доста образован — Гай Марий е знаел за него и се е погрижил добре за издръжката му, — той винаги е бил склонен да защитава каузата на испанските варвари. В действителност той е бил най-добрият командир на Серториевите войници, които нападат изневиделица — неговата сила е именно този тип война.

— И така, Серторий го е пратил при цар Митридат да учи войската му как да напада от засада — предположи Метел Сципион. — Няма що, Серторий, благодарим ти!

— А парите и корабите къде ще бъдат предадени? В Дианий? — попита Пий.

— Да. Както казах, това ще стане напролет.

Тази смайваща новина беше повод за размисъл; Метел Пий имаше над какво да разсъждава по целия път до Емпория. По една или друга причина никога не беше смятал, че амбициите на Серторий са толкова големи; мислеше си, че му е достатъчно да се превърне в цар на Испания и да управлява държава по римски образец. В крайна сметка неговата лична кауза съвпадаше с тази на цяла Испания.

— Но — рече Метел Пий на Помпей, след като двамата се срещнаха в Емпория — мисля, че е крайно време да погледнем по-сериозно на проблема с Квинт Серторий. Завладяването на Испания се оказва неговата първа крачка. Ако двамата с теб не успеем да го спрем, той ще потропа и на римската врата, при това ще си е вързал бялата диадема на цар — самодържец. Цар на Рим, при това съюзник на Митридат и Тигран.

След като научи всички тези вести, Метел Пий вече нямаше желание да злорадства над своя съперник Помпей. Беше му достатъчен един поглед да се увери колко отчаян е малкият касапин и да разбере, че не трябва да му се подиграва, а да се опита да му повдигне духа. Баща му Нумидик навярно би настоявал, че честта на Метелите налага, независимо от всичко Помпей да бъде подложен на критики и подигравки, но Пий беше живял твърде дълго в сянката на баща си и изпитваше силни резерви към подобни разбирания за благородническите задължения.

За да повдигне самочувствието на Помпей, Прасчо тактично прати надменния си син в Нарбонска Галия, където заедно с Авъл Габиний щяха да набират войски за нова конница; освен това проведе разговор на четири очи с Гай Мемий, с цел да работят заедно за доброто на Помпей, а Афраний и Петрей получиха за задача да реорганизират оредялата армия на началника си. В продължение на няколко дни Метел Пий гледаше да избягва в разговорите си с Помпей темата за събитията от лятото, насочваше вниманието на колегата си единствено към случката от Дианий и нейните възможни последици.

Най-накрая с наближаването на декември се наложи Пий да се прибере обратно в провинцията си, затова беше крайно време да си поговори с Малкия по същество.

— Не мисля, че е необходимо да обсъждаме минали събития — поде той. — Това, което трябва да ни вълнува, е как ще се развият събитията догодина.

Помпей винаги бе изпитвал известна симпатия към Метел Пий, макар да му се искаше колегата му да прояви повече грубост и злорадство: така щеше да има основание да му е обиден и да отхвърли съветите му като злонамерени. Но доброто отношение на Пий, както и искрената му загриженост, показваха, че той очевидно не го смяташе за достоен дори за презрение. За него Помпей си оставаше поредният неспособен военен трибун, който се е изложил при първия случай, когато са му дали самостоятелно поръчение. Вместо да го нахока, както прилягаше на един проконсул, той го утешаваше като малко дете.

Подобно отношение все пак позволяваше двамата да разговарят спокойно и откровено. Преди време Помпей би поел инициативата и не би оставил сътрудниците си дори да се изкажат; след грозните случки със Серторий не му оставаше друго, освен да мълчи и да се надява, че Метел Пий има някакъв план.

— Този път — обясняваше Прасчо — ще трябва заедно да тръгнем на поход срещу земите на Серторий по бреговете на Сукрон. Никой от нас не разполага с достатъчно войска да се справи сам. Аз обаче не мога да мина през Ламиний, защото там ме чака испанската армия на Хиртулей. Ще трябва да избера друг, доста по-обиколен път, при това без никой да разбере. Не че Серторий няма да знае за идването ми, както и Хиртулей. Но Хиртулей ще трябва да напусне околностите на Ламиний, за да ми пресече пътя, а за целта ще трябва да чака заповед от Серторий. По военните въпроси той не позволява друг да взема решения вместо него.

— И откъде другаде можеш да минеш? — попита Помпей.

— О, откъм запад, през земите на лузитаните — подхвърли Пий. — Крайната ми спирка ще бъде Сеговия.

— Сеговия! Но това е накрая на земята!

— Така е. Обаче ще заблудя Серторий, както и Хиртулей. Серторий ще си мисли, че смятам да следвам горното течение на Ибер, за да му отнема позициите в тила, докато той се разправя с теб. Ще прати отново Хиртулей да ме спре, защото от Ламиний до Сеговия разстоянието е с повече от сто километра по-малко, отколкото от столицата на Серторий.

— А какво по-точно очакваш от мен? — попита Помпей с неподозирана скромност.

— Да останеш тук, в лагера при Емпория, до май. На мен ще са ми нужни два месеца да стигна до Сеговия, затова трябва да тръгна много преди теб. Когато на свой ред ти поемеш на поход, ще напредваш много предпазливо. Най-важната част от стратегията ни ще бъде да внушиш на Серторий, че си изпълнен с решителност и че действията ти са абсолютно независими от моите. Но не трябва да стигнеш Турис и Валенция преди края на юни.

— Серторий няма ли да се опита да ме спре още при Сагунт или Лаврон?

— Съмнявам се. Той не действа два пъти на едно и също място. Ти вече си бил и при Сагунт, и при Лаврон, знаеш добре терена.

Помпей пламна като божур от срам, но нищо не каза.

Прасчо продължи, все едно нищо не беше забелязал.

— Не, този път ще те остави да стигнеш безпрепятствено до Турис и Валенция. Разбираш ли, за теб това ще са съвършено непознати земи. Херений и изменникът Перперна все още държат Валенция под свой контрол, но не мисля, че ще се оставят да ги обсадиш — Серторий не обича да разгръща силите си близо до пристанищата, неговата сила се крие в планините и земите навътре в сушата — при несполука врагът няма как да превземе крепостите му.

Метел Пий млъкна и се взря в лицето на Помпей: младежът си беше възвърнал нормалния цвят и за голяма радост на колегата си го слушаше с видим интерес. Добре! Явно беше способен да възприема.

— От Сеговия аз ще се насоча към Сукрон, където очаквам Серторий да ти даде генерално сражение.

Помпей беше свъсил вежди и прехвърляше плана през ума си; за успокоение на Пий мозъкът на малкия касапин функционираше както преди — това, което липсваше на Помпей, беше достатъчно вяра в собствените сили да изготви сам нови стратегии. Е, една-две победи и щеше да си възвърне самоувереността! Помпей беше човек с характер, едно поражение не би могло да го промени завинаги.

— Но от Сеговия до Сукрон ще трябва да минеш през най-сухите територии на Испания! — възрази Помпей. — Там си е направо пустиня! Освен това, за да стигнеш до Сукрон, ще трябва да вървиш напряко през планините. Войниците ти ще минат през невъзможни изпитания!

— Именно това е целта — отвърна Метел Пий. — Никой досега не е използвал този маршрут. Серторий със сигурност няма да очаква от мен да го сторя. Това, на което разчитам, е да се добера до бреговете на Сукрон, преди да са ме надушили съгледвачите му. За да познаваш толкова добре страната, трябва да си разучил картите и сведенията на местните жители.

— Изучил съм ги, Квинт Цецилий. Не познавам страната от личен опит, но човек може да компенсира липсата му с подробно изследване на картата.

— Ти вече набираш личен опит, не се тревожи за това! — успокои го Метел Пий.

— Опит, да, но доста отрицателен — измърмори Помпей.

— Няма отрицателен опит, Гней Помпей, щом ни води към успеха.

Младият мъж въздъхна и вдигна рамене.

— Предполагам. — Сведе поглед. — Къде искаш да стоя аз, докато ти се приближаваш към Сукрон? И кога смяташ, че ще успееш?

— Самият Серторий няма да се отдалечи от бреговете на Сукрон — заяви Метел. — Може би Херений и Перперна ще се опитат да те спрат при Валенция или на брега на Турис, но мисля, че ще имат заповед да се оттеглят при Серторий на брега на Сукрон. Моята цел ще бъде да доближа позициите на Серторий към края на квинктил. Това означава, че ако ти се настаниш на лагер при Турис в края на юни, ще трябва да си намериш оправдание защо не бързаш да продължиш. Каквото и да става, недей продължава на юг преди края на квинктил! Ако тръгнеш по-рано срещу Серторий, аз няма да мога да те подкрепя! Целта на Серторий е да извади теб и легионите ти окончателно извън строя — това ще го остави с числено превъзходство срещу мен. И аз няма да мога да му устоя.

— Миналата година успя да им устоиш, Квинт Цецилий.

— Това може да е било донякъде късмет. Най-малкото се надявам Серторий така да разсъждава. Бъди сигурен, че ако пак се сблъскам с Хиртулей и пак го победя, ще се опитам да скрия успеха си от Серторий до деня, в който успея да се присъединя към теб.

— В Испания е трудно да се пазят събитията в тайна. Говори се, че той има свои хора навсякъде.

— Така разправят. Но и аз съм от няколко години в Испания и предимствата на Серторий вече не са каквито бяха преди време. Вярвай в успеха, Гней Помпей! Ние ще победим!

Може би ще преувеличим, ако кажем, че Помпей е изпратил Бабата в приповдигнато настроение, но докато Пий плаваше с ескадрата си обратно за Гадес, колегата му се раздели с навиците си от последните месеци. Най-после благоволи да излезе от квартирата си и да помогне на Афраний, Петрей и по-младшите офицери да довършат реорганизацията на оредялата армия. „Добре — мислеше си Помпей, — че навреме си поръчах легион от Прасчо!“ Без Гай Мемий и неговите войници армията му не би могла да се покаже вън от лагера. С войниците, които му бяха останали, Помпей можеше да избере от две възможности: да сформира или пет непълни легиона, или само четири, но в пълен състав. И понеже Помпей не беше с предразсъдъци, предпочете първия вариант: с пет легиона можеше да си позволи повече маневреност. Беше му неудобно да гледа оцелелите си войници в очите — всъщност за пръв път му се случваше да се изправи лице в лице срещу тях, — но за своя радост установи, че никой не го държи отговорен за гибелта на другарите си. Вместо да се оплакват, легионерите на Сула жестоко се заканваха на Серторий и бяха все така готови да изпълнят всяка заповед на пълководеца си.

Понеже зимата из равнините беше мека и суха, Помпей реши да потегли нагоре по течението на Ибер, колкото да напомни за себе си на поддръжниците на Серторий. За кратко време завладя градовете Бискаргида и Целса. Неусетно дойде краят на март и той се оттегли отново в Емпория, за да се подготви за големия поход през лятото.

Метел Пий му прати писмо, в което го уведомяваше, че Серторий е получил четиридесет бойни кораба и три хиляди таланта злато от Митридат в пристанището Дианий. След това бил заминал веднага на запад, в Лузитания, където заедно с Перперна щели да помогнат на Хиртулей в набирането и обучаването на новите испански попълнения в армията на легата му. В това време Оска щяла да се охранява единствено от Херений.

Самият Помпей бе успял да изгради много по-добре действаща мрежа от съгледвачи и осведомители благодарение най-вече на двамата Балбовци (които бяха прехвърлени под негово командване), а също и на своите пиценски войници, които се справяха блестящо със задачите си.

Едва в началото на май Помпей напусна лагера си, при това се придвижваше с огромна предпазливост. Тъй като беше човек от село, веднага му направи впечатление колко суха и неплодородна изглежда долината на Ибер.

Врагът не даваше никакви признаци на живот, но това не беше причина Помпей да се радва на късмета си. С ужасните спомени от предишната година той не смееше да се надява на нищо и се ослушваше като заек, готов да посрещне опасността от всички страни едновременно. Бързо подмина и Сагунт, и Лаврон; Сагунт се държеше, но Лаврон беше превърнат на пепелище. В края на юни Помпей прати писмо до Метел Пий в Сеговия, за да му съобщи, че се е настанил в просторната и плодородна долина на Турис, точно срещу мощните стени на Валенция.

Там, в тясното пространство между реката и града се бяха разположили Херений и Перперна, които го чакаха. Според съгледвачите на Помпей противникът числено ги превъзхождаше. Все пак и той разполагаше с пет легиона: около трийсет хиляди войници срещу двайсетте хиляди на Помпей. Най-голямото им преимущество се дължало на конницата, която според хората на Помпей наброявала хиляда души. Макар Метел Сципион и Авъл Габиний да се бяха постарали да осигурят нови попълнения за Помпей от Нарбонска Галия, той имаше под свое командване не повече от четиристотин конници.

В едно поне беше сигурен — пиценските му съгледвачи нямаше да го лъжат за силите на врага. Когато го уверяваха, че между терена в Италия и този в Испания съществена разлика няма, той им вярваше. Затова беше спокоен, че този път няма да го изненадат скрити резерви, както при първото сражение срещу Серторий — тилът му беше добре защитен. Така подготвен, Помпей реши да премине Турис и да влезе в открито сражение.

Реката беше плитка, бреговете й бяха полегати и не беше проблем да бъде прегазена дори в разгара на боя: дъното беше каменисто, а водата стигаше до глезените. И двете страни не можаха да се радват на някакви позиционни преимущества, изходът от сражението щеше да зависи от това, коя армия е с по-силен дух. Единствената новост, която Помпей внесе в тактиката си, трябваше да компенсира недостатъчната конница: вместо в центъра той нареди старомодните тежки копия по крилата, където петметровите оръжия трябваше да пазят армията от атаките на вражата кавалерия.

Схватката беше оспорвана, силите — изравнени. Херений не беше толкова способен, колкото Серторий и Хиртулей, затова доста късно си даде сметка, че цялата тежест на противниковата атака пада върху неговите сили — в другия край на бойното поле Перперна просто отказваше да изпълнява заповедите му. Дори пред самото сражение двамата пълководци не бяха успели да се споразумеят как да водят войската: накрая се разделиха на две самостоятелни армии. Самият Помпей щеше да разбере това по-късно.

В крайна сметка Херений претърпя тежко поражение, докато Перперна се измъкна с незначителни загуби. Решен, че е по-добре да умре, отколкото Серторий да го принуждава и занапред да се сражава заедно с това нищожество Перперна, Херений жертва собствения си живот на бойното поле и лиши от морална опора три легиона и няколко дружини конница. Дванайсет хиляди войници загинаха, докато Перперна, начело на оцелелите осемнайсет хиляди, се изтегли при Серторий на бреговете на Сукрон.

Помпей си припомни заръката на Метел Пий да не се придвижва към Сукрон преди края на квинктил, затова не започна да преследва Перперна. Решителната победа му възвърна самочувствието. Колко беше приятно да те приветстват старите ти войници! И да кичат орлите на легионите с напълно заслужени лаврови венци!

Валенция се оказваше практически беззащитна, само укрепленията пазеха населението й от римското отмъщение. Помпей се настани на лагер под стените на града и ги подложи на безжалостна проверка, която разкри множество слаби места. Беше достатъчно стените да се подкопаят, да се подпалят дървените греди, които запълваха един участък от стената, да се отбие водопроводът, и жителите на града се предадоха. Помпей отново пристъпи към задачата с удвоена предпазливост — най-напред събра и извади далеч от града всички провизии на населението и ги прибра в някаква изоставена кариера. След това качи плененото население на кораби и го прати на пазара за роби в Нови Картаген — благодарение на някакъв си римски пълководец, по прякор Прасчо, точно по това време в близост до града се оказа римска ескадра, а не прехвалените бойни триреми на прехваления цар Митридат. Едва шест дни преди края на квинктил Помпей се насочи към бреговете на Сукрон, където завари Серторий и Перперна окопани в два отделни лагера от неговата страна на реката.

Помпей беше изправен пред съдбовен избор. От Метел Пий нямаше никакви новини, затова не можеше да е сигурен, че подкрепленията идват. Също както на брега на Турис теренът не даваше явни преимущества нито на него, нито на врага: наоколо нямаше хълмове, гори или скрити долчинки, което означаваше, че Серторий няма къде да е скрил каквито и да е резерви. Най-близкото селище беше градчето Сетабида, на осем километра на юг от реката, която беше много по-пълноводна от Турис, а и се славеше с коварното си дъно.

Ако Помпей отложеше сражението до идването на Метел Пий — при условие, че Пий изобщо идваше, — Серторий можеше междувременно да се изтегли в някоя съседна област, където да разчита в по-голяма степен на терена; а можеше и да се досети защо Помпей изчаква. От друга страна, ако избързаше и атакуваше, битката щеше да протече при явно числено преимущество на противника — четирийсет срещу двайсет хиляди души. Благодарение на загубите на Херений никоя от двете страни не можеше да разчита на многобройна конница.

В крайна сметка реши да действа сам, не за друго, а защото се страхуваше, че Метел Пий изобщо няма да дойде… Или поне се опитваше да се убеди в това, за да прикрие факта, че жаждата му за слава го подтиква да потърси решение на проблема веднага, та да не дели после лаврите с Прасчо. Битката срещу Херений и Перперна беше само репетиция преди големия сблъсък със Серторий, който трябваше да излекува окончателно младия пълководец от всякакви страхове и угризения. Да, самочувствието му се беше възвърнало! Затова призори в предпоследния ден на квинктил, след като си построи внушителен лагер, за да си пази гърба, Гней Помпей Велики извади петте си легиона заедно с конницата на полето пред лагерите на Перперна и Серторий и ги построи в боен ред.

На априлските календи Квинт Цецилий Метел Пий, известен още като Прасчо, напусна удобната си щабквартира в съседство с град Италика на западния бряг на Бетис и се насочи на север към бреговете на Анас. Водеше всичките си шест легиона заедно с хиляда души нумидийска лека конница. Понеже Метел беше аристократ по душа и не се занимаваше със селскостопанските въпроси, не му направи впечатление, че обработваемите площи, които заобикаля, не са в особено цветущо състояние и че по полята не се полюшват натежали класове, както е бивало в други години. Той самият разполагаше с големи количества зърно в обоза, както и с другите необходими провизии да поддържат бойния дух на армията му.

Когато излезе на брега на Анас, на около двеста и петдесет километра от устието на реката, никакви лузитански бойци не го посрещнаха; това можеше само да го радва, защото означаваше едно — врагът така и не беше научил за придвижването му, навярно продължаваше да го чака при източните брегове на Испания. По горното течение на реката големи селища нямаше, тук-там се виждаха колиби, а и почвата край реката беше доста глинеста и неподходяща за обработване. Разбира се, племената по долното течение на реката скоро щяха да научат за пристигането му, но докато успеят да се организират, той щеше да е далеч от Анас. Лузитаните щяха да го преследват, но нямаше да го настигнат!

Подобно на огромна лъскава змия римската колона се виеше между хълмовете на Централна Испания, решена възможно най-скоро да достигне бреговете на Таг, при град Турмули. От време на време имаха кратки схватки с местното население, но те бяха по-скоро случайни, а и нямаше как жителите на едно-две села да сторят нещо на римските легиони. Понеже крайна цел на похода беше Сеговия, Прасчо предпочете, вместо да върви нагоре по течението на Таг, да продължи направо през платото, кажи-речи напосоки.

Пътят, който следваше, беше обикновена пътека за волски коли, затова пък местното население от векове беше усетило характера на терена и беше използвало всички естествени проходи. Никъде не се налагаше да изкачват или да слизат на повече от петдесетина метра височина, а и никъде не им се наложи да вървят на по-голяма височина от осемстотин метра над морското равнище. Тъй като областта му беше напълно непозната, Прасчо я съзерцаваше с удивление и непрекъснато нареждаше на картографите към щаба си да заснемат възможно най-подробно терена. Жителите на областта бяха малко, а и римляните безмилостно ги избиваха всеки път, щом случайно се сблъскаха с тях.

Нататък голото поле изчезна и легионите се изгубиха в сенчести смесени гори от дъбове и букове, брястове и брези, които ги пазеха от опустошителните лъчи на слънцето. Миналогодишната победа над Хиртулей беше вдъхнала голям кураж у легионерите, както и беше научила началника им да отделя повече грижи за войската. Решен да им спести, доколкото може тежестта на прехода в разгара на горещините и уверен, че върви по график, Бабата внимаваше да не претоварва легионите с ненужен бърз ход, както и да им осигурява винаги добра храна и крепък сън.

Римската колона се промъкна между две високи планини и в крайна сметка се озова в равнината на Дурий — най-непознатата река в цяла Испания. Ако беше продължил все на север, Метел Пий щеше да стигне големия и преуспяващ град Саламантика, но целта му беше друга: той свърна в посока североизток и като се движеше покрай планината, побърза да се изтегли, преди местните племена на ветоните да са го усетили. Тъкмо тях сто и петдесет години по-рано великият Ханибал беше нападнал заради богатите им златни залежи, разорявайки Саламантика. На юнските календи Квинт Цецилий Метел Пий вече се беше настанил на лагер в околностите на Сеговия.

Хиртулей все пак го беше изпреварил и вече го чакаше. Това беше обяснимо, тъй като Ламиний се намираше на не повече от триста километра, докато Метел Пий трябваше да извърви три пъти по-голямо разстояние. Навярно някой жител на Турмули беше пратил съобщение на Серторий, докато Метел прехвърляше Таг, при това е бил забелязал, че римляните продължават похода си на север, не на изток. Серторий беше преценил (както Бабата беше предположил още навремето), че крайната цел на римляните е горното течение на Ибер и че искат да примамят Серторий далеч от морския бряг и от силите на Помпей. А може би Пий имаше дръзкото намерение да удари самото сърце на Серториевите владения. Затова Хиртулей получи заповед да пресече пътя на Бабата, преди да се е добрал до тях. В едно поне Пий беше сигурен — врагът не беше усетил накъде се е насочил в действителност. За да предугади намеренията му, Серторий трябваше да изпитва далеч по-голям респект към Бабата, а той не вярваше в интелектуалните му способности.

Първото, което Метел Пий стори, бе да прибере войската си в добре укрепен лагер. Предпазлив както винаги, той не позволи на легионерите си нито за миг да свалят тежките ризници и шлемове — физическо изпитание, което никой римски войник не обичаше, но в случая нямаше как да избегне при условие, че Хиртулей дебнеше наблизо. Като огромен мравуняк легионерите ровеха, копаеха и засипваха, без да си дават и минутка почивка. Колите, товарният добитък и конете бяха събрани на сигурно в центъра на строя докато отговарящите офицери обозначаваха краищата на лагера, изчисляваха височините на терена и даваха заповеди на спомагателните части. Трийсет и пет хиляди души работеха като един при отлична организация, следвайки изпробваните с векове военни правила. В крайна сметка лагерът беше готов за един-единствен ден, нищо че дължината на всяка страна беше от километър и половина, палисадите бяха осем метра високи и през всеки двеста метра имаше бойна кула — дори дълбокият шест метра защитен ров имаше с какво да стресне врага. Едва когато четирите порти от дебели дървени греди бяха здраво залостени и часовите застанаха на пост, Пий можа да си отдъхне с облекчение — армията му беше на сигурно място.

И все пак денят не беше минал без инциденти. Луций Хиртулей беше решил, че няма да е любезно от страна на Бабата да се обгражда с толкова дълбоки ровове и толкова високи палисади, затова беше извел конницата от своя лагер и беше опитал със сила да прекъсне строителните работи на врага. Но Метел Пий ненапразно беше прекарал три години и половина в Испания: вече започваше да мисли като испанец. Много преди да достигне Сеговия, той беше отделил шестстотин души от нумидийската си конница, които трябваше да следват армията отдалеч и да не се показват. Заповядано им беше да си намерят удобна позиция, от която да наблюдават движенията на Хиртулей. Когато испанската конница се приближи на опасно разстояние до недостроения лагер, нумидийците на свой ред се показаха и я погнаха обратно към Сеговия.

В продължение на осем дни нищо не се случи. Войниците трябваше да си починат, да се чувстват защитени от всякакви вражи нападения, да спят спокойно през нощта и да прекарват деня си в упражнения и безгрижна почивка. От своята палатка в самия център на лагера (двете перпендикулярни алеи в лагера бяха кръстосани нарочно в подножието на малка могила, та да може Пий да вижда над палатките и оградите) Прасчо постоянно излизаше на разходки напред-назад из различните легиони, за да види в какво състояние са кожените платнища на войнишките палатки или дървените бараки на офицерите, разговаряше с всички — от легатите до най-нисшите чинове, обясняваше им плановете си, за да им докаже, че им има пълно доверие.

Метел Пий не беше сърдечен човек, нито общуваше лесно с подчинените си; но пък и не беше толкова неразговорлив, та да отблъсне всякаква близост с войската. Откакто преди битката при Бетис бе доказал колко грижовен може да бъде с армията, войниците се бяха научили да гледат по друг начин на началника си; в началото по-срамежливо, но с времето по-открито, те даваха израз на своята признателност. Гледаха на Пий с искрена обич и му повтаряха колко са му признателни, че успя с предвидливост да ги направи победители в едно решително сражение. За легионерите не беше от значение фактът, че положителното отношение на началника им към тях се дължи единствено на прагматични подбуди, че не се е влюбил изведнъж в тях, ами просто иска да ги използва максимално срещу Хиртулей. Войниците вече добре познаваха Метел Пий: той се бе оказал една сприхава, но все пак добра баба, която знаеше как да се грижи за своите внучета — римските легионери.

От онова сражение войниците на Пий имаха случай да опознаят още по-добре началника си: първо плаваха заедно от Гадес до Емпория и обратно, сетне извървяха заедно хиляда километра из непознати земи, населени с враждебни варвари; а Метел Пий бе успял през цялото това време да ги опази далеч от всякаква опасност. Затова в дните, когато Квинт Цецилий Метел Пий обикаляше палатките в лагера край Сеговия, беше наобиколен от внимание и благодарност. С времето мъдрите му действия, както и римското му чувство за дълг му бяха осигурили армия, с която никога не би се разделил. Тези бяха негови войници. Това, което му беше по-трудно да възприеме, бе, че той беше техният пълководец. Синът му така и не се примири с последното — с голямо усилие на волята придружаваше баща си из безкрайните му разходки из лагера. Метел Сципион не беше толкова традиционалист по възпитание, колкото сноб по характер; по природа беше неспособен да общува на равна нога и да изпитва близост към хора, които стояха по-долу от него в обществото… А може би дори и с такива, които не му отстъпваха по положение, но нямаха родствена връзка с него.

В деня, в който Метел Пий се реши да изведе армията от лагера и да предизвика Хиртулей, войниците му най-после разбраха защо началникът им бе събрал шестте легиона и конницата в лагер с по-малки от обичайните размери: целта му беше да подлъже Хиртулей, че разполага с не повече от пет легиона, при това с непълен състав. Нещо повече, здравите стени на лагера трябваше да компенсират липсата на пълно въоръжение — така поне нумидийците твърдяха, докато гонеха конницата на Хиртулей към Сеговия.

Метел Пий беше разтворил книгата с тактическите теории на Сципион Африкански, за да научи на какъв терен трябва да строи войската си генерал, който разполага с ограничени сили и чиито войници са с паднал дух. Отговорът беше: пресечена местност с дерета, потоци и ниска растителност. Хиртулей си даваше сметка, че за да устои на фронталната атака на четирийсет хиляди души добре въоръжени испански войници, Метел Пий ще трябва да подсили крилата и да отслаби центъра. За да компенсира тази си слабост римлянинът разчиташе на нумидийската конница, която беше изнесъл далеч напред и на която между другото беше дал заповед да се държат наглед своеволно, все едно нямат добър началник. Когато съгледвачите му съобщиха, че Бабата изважда войската си пред лагера, Хиртулей изпита известно колебание дали да приеме предизвикателството. Но начинът, по който врагът се построи, му вдъхна повече увереност и той даде заповед на армията да се готви за бой.

Крилата на Бабата влязоха първи в схватка с войската на Хиртулей. Под командването на Хиртулей подсиленият център се втурна напред към слабите места в строя на врага: разчиташе със сила да извърши пробив и за кратко време да изтегли три легиона в тила на противника — така щеше да подхване римляните в гръб и да им нанесе съкрушително поражение. Но в мига, в който испанските легиони се озоваха между двете зле построени крила на Метел Пий, капанът се затвори зад тях. Пий беше разположил най-добрите си войници по крилата: част от тях внезапно се изтеглиха, към отслабения център, докато другите заобиколиха врага и се строиха по крилата. Преди да направи и опит да се измъкне, Луций Хиртулей беше хванат като в клещи, армията му се поддаде на страха и сражението вече беше изгубено. Двамата с по-малкия му брат загинаха на бойното поле, докато войниците на Метел посякоха огромна част от армията им. Малцина от испанските легионери на Серторий оцеляха: онези, които се отърваха, хукнаха да бягат чак в Лузитания, където разнесоха новината за катастрофалното поражение. Никой от онези части на Испания повече нямаше да посмее да воюва за Серторий. Събратята на Хиртулеевите войници от поречието на Анас се бяха почувствали излъгани от Метел Пий и след като не успяха да го настигнат, решиха за отмъщение да плячкосат намиращите се под римски контрол земи на юг. Когато научиха обаче за съдбата на испанските легиони, всички варвари проклеха лошия си късмет и побързаха да се изпокрият в горите.

Сеговия, която представляваше просто едно голямо село на върха на стръмни скали, нямаше как да удържи на напора на римляните. Само за един ден Метел Пий успя да овладее крепостта, чиито жители масово минаха под ножа — никой не биваше да избяга и да занесе на Серторий новината за разгрома и смъртта на най-добрия му генерал.

Щом центурионите решиха, че войската си е отпочинала достатъчно след успешната битка, Метел Пий поведе легионите на югоизток, към устието на река Сукрон. Времето изискваше да мине напряко през внушителния планински масив оттатък Сеговия. Склоновете на Юга Карпетана (както се наричаше планината) се оказаха стръмни, но не и недостъпни дори за тежките волски каруци. В крайна сметка планинската отсечка беше не повече от четирийсет километра дълга. След Сеговия идваше Миак, а след Миак — Сертобрига. Метел Пий обаче заобиколи двата града далеч от юг, та дори да го забележеха от стените им, да решат, че Луций Хиртулей и испанската му армия се завръщат в Ламиний.

Нататък легионите навлязоха в толкова суха и пустинна област, че дори овце не се виждаха. Това, което спасяваше човека, бяха няколкото речни корита, които не бяха пресъхнали все още. А и разстоянието до бреговете на Сукрон не беше толкова голямо, та да се изложи армията на опасност от гибел. Разбира се, жегата беше страшна. Затова Метел се придвижваше само нощем, а през деня оставяше войниците си да си почиват в палатките.

Пий никога нямаше да си обясни какъв точно инстинкт му подсказа да прекоси Сукрон веднага щом се озове край водите на реката: надолу по течението бреговете се оказаха песъчливи, а дъното на реката — коварно; щяха да са му нужни дни да намери подходящ брод. За късмет той се намираше от северната страна на реката, когато малко преди залез-слънце войниците му, отпочинали след дневната дрямка, дочуха в далечината непогрешимия звън от оръжия. В предпоследния ден от квинктил някой някъде воюваше.

Цял ден — от зори до един час преди залез-слънце — Квинт Серторий беше наблюдавал строените в бойни редици легиони на Помпей и се чудеше дали противникът ще устои на напрежението, или ще избере да се оттегли. Искаше му се Помпей да предпочете второто: щом обърнеше гръб на Серторий, Малкия горчиво щеше да съжалява за грешката си. Но той или се оказваше по-умен, или просто съдбата го закриляше и му шепнеше на ухото да чака, пък дори под палещите лъчи на слънцето.

Нещата не се развиваха добре за Серторий, нищо че все още се радваше на големи предимства — превъзходството на войската му, свикнала на испанските горещини, обилните водоеми, край които бе издигнал лагерите си, доброто познаване на околния терен. Но в същото време той продължаваше да стои без вест от Луций Хиртулей. Откакто легатът му се беше окопал край Сеговия, до него беше дошло едно-единствено писмо: че Метел Пий още не се бил появил, но Хиртулей щял да го изчака още трийсет дни, преди да се присъедини отново към Серторий. Но съгледвачите му по околните височини така и не бяха зърнали облаците прах, които да издадат приближаването на Хиртулей. Серторий беше отчаян, защото Диана беше изчезнала.

Малката бяла сърна не се беше отделила от покровителя си през целия път от Оска до бреговете на Сукрон, не се беше уплашила нито за миг от врявата и праха, които легионите вдигаха, нито от убийствените лъчи на слънцето (които не би трябвало да понасят на един албинос, но очевидно божествените сили я пазеха). И изведнъж, след като Серторий разположи войските си край реката, а Херений и Перперна спряха при Валенция, за да намалят удара на Помпеевата армия, Диана се изгуби. Серторий се беше прибрал да спи в палатката си убеден, че животното дреме на овчата кожа до походното му легло, но на сутринта се оказа, че е сам.

В началото не се разтревожи от отсъствието на сърната. Животното беше добре дресирано да не цапа къщата с нечистотиите си, затова Серторий реши, че се е отдалечило да се отдаде на природните си нужди. Но когато господарят й сядаше да закусва, сърната винаги идваше да му прави компания — особено в разгара на летните горещини, когато огладняваше най-силно след нощната почивка. А Диана не се прибра да закусва.

Това се беше случило преди трийсет и три дни. Без да споделя с никого тревогата си, той обиколи полето край лагера. Най-накрая се принуди да пита подчинените си не са ли виждали сърната му. Новината бързо се разпространи из целия лагер — все едно гръм беше ударил от ясно небе. Не остана войник в целия лагер, който да не търси като луд изчезналото животинче. Най-накрая Серторий огласи заповедта си, че не бива да нарушават дисциплината при никакви обстоятелства — дори ако той самият изчезне.

Животното означаваше много, особено за испанците. С всеки изминал ден от изчезването на сърната войниците униваха. А след неочаквания и неоправдан разгром при Валенция, когато Перперна отказа да се подчинява на лоялния към Серторий Гай Херений, бяха уплашени. Серторий добре разбираше, че вината за поражението е у Перперна, но войниците бяха убедени, че всичко е заради изчезването на Диана. Бялата сърна символизираше късмета на Серторий, а сега късметът го нямаше.

Слънцето почти беше залязло, когато той на свой ред изведе войската си на бойното поле. Даваше си сметка, че войниците му са в много по-добро физическо състояние от изтощените от жега Помпееви легионери. Самият Помпей командваше дясното си крило, поверявайки лявото на Луций Афраний. Центърът се командваше от някакъв непознат легат, за когото съгледвачите дори не бяха чували, и който следователно за пръв път воюваше на испанска земя. След битката при Лаврон Серторий имаше пренебрежително отношение към Помпей, затова той сам избра да застане лично срещу Малкия. Перперна щеше да се бие с Афраний, а центърът щеше да е под контрола на Серторий.

От самото начало на схватката нещата се развиваха в полза на Серторий; всичко вече изглеждаше решено, когато при последните лъчи на слънцето самият Помпей бе отнесен на носилка от бойното поле — някой го беше пробол с копие в бедрото. Колкото и да се опитваше младият Авъл Габиний да компенсира загубата на пълководеца, дясното крило на Помпеевата армия започна да се огъва.

За нещастие Перперна не се справяше толкова добре. Афраний успя да пробие през редиците му и се добра до самия лагер на Перперна. Серторий беше принуден да се притече на помощ на Перперна и с цената на големи жертви да изтика Афраний обратно. Падна нощ, но сражението продължи на лунна светлина. Серторий заповяда войниците му да запалят стотици факли, за да огреят по-добре полесражението: не му се искаше да се отказва от боя, преди да е осигурил решително предимство за армията си.

И така, когато най-после двете армии престанаха да се бият, Серторий имаше основание да чака с нетърпение идващото утро.

— Ще обеся Малкия на някое дърво и ще го оставя за храна на птиците — заканваше се той и зловещо се усмихваше. След което с отчаян поглед обиколи офицерите. — Предполагам, че Диана не се е появила?

Не, Диана не се беше появила.

Щом се развидели, двете воюващи страни подновиха сражението. Помпей все още командваше лично легионите си от носилката на раменете на няколко здрави войници. Армията му се беше прегрупирала в късните часове на нощта, редиците бяха стегнати, колоните — прибрани с цел ограничаване на всякакви рискове. Серторий мразеше да се сражава с предпазливи противници.

Изведнъж, скоро след изгрев-слънце, на бойното поле неочаквано се появи многобройна и боеспособна армия: Квинт Цецилий Метел Пий дойде от запад и войските му се врязаха в легионите на Перперна, без да срещат съпротива. За втори път през последното денонощие лагерът на Перперна беше превзет. Метел Пий веднага се насочи към Серторий. Време беше за отстъпление.

Докато двамата с Перперна бързо се оттегляха, Серторий се ядосваше:

— Ако проклетият Метел не се беше появил, щях да пратя Малкия с ритници чак до Рим!

Отстъплението приключи из предпланините на запад от река Сетабис. Там пръсналите се войници на Серторий се построиха отново в боен ред и главнокомандващият, без да се съобразява с Перперна, прегледа цялата армия. Навярно около четири хиляди души бяха загинали в сражението, предимно войници на Перперна. Серторий веднага се зае да прегрупира армията на легата си, така че да сглоби нови кохорти. Перперна имаше намерение да протестира срещу намесата му, искаше му се да се оплаче как главнокомандващият умишлено го злепоставя пред войниците, но Серторий го стрелна с единственото си око и той се отказа от намеренията си. Поне засега.

Най-накрая Серторий научи за гибелта на Луций и Гай Хиртулей при Сеговия, където беше пропаднала и цялата му испанска армия. Непоносима загуба, при това абсолютно неочаквана. Не и когато врагът е бил Бабата от Далечна Испания! А и колко хитро бе постъпил Пий, след като обиколи цяла Испания, само и само да скрие истинските си намерения! Беше подминал Миак и Сертобрига, правел се беше на Хиртулей и се беше движил през нощта, да не се усети отдалеч приближаването на войската по облаците прах!

Испанците се оказаха прави, мислеше си Серторий. С изчезването на Диана изчезна и късметът му. Ако изобщо някога бе имал късмет.

Малкия и Бабата, както научи Серторий, решили, че няма смисъл да продължават похода на юг. След като разчистили бойното поле и обрали всички хранителни припаси на беззащитния Сетабис, двамата поели с войските си на север. Е, няма как, добре се измъкваха. Вече беше секстил, а римляните ги чакаше доста път, преди Малкия да успее да се прибере на сигурно в някой зимен лагер. Но какво ли смяташе да прави Бабата? Щеше ли да се прибере в Далечна Испания, или щеше да продължи на север заедно с Малкия? Квинт Серторий едва сега си даде сметка за умората, която го беше налегнала, но не знаеше как да се отърси от нея. Във всеки случай си каза, че се е възстановил достатъчно, за да подгони Бабата и Малкия. Щеше да избягва откритото сражение, но и нямаше да им даде миг покой.

Лагерът му беше съборен и войската му потегли отново на поход. Предните отряди видяха двете деца, дошли да търсят Квинт Серторий. Босите им крака бяха толкова мръсни, че дори мургавите им телца изглеждаха по-светли от тях. И двете деца носеха лъскави златни обици на ушите и носа. Вързана с въже през врата, между тях пристъпваше и малка кафява сърничка, цялата в кал. Квинт Серторий се просълзи — колко мили дечица! Бяха научили за загубата на бялата сърна, която богинята му беше пратила, и сега идваха да му предложат своето животинче в замяна.

Той клекна, за да се изравни с децата. Беше се обърнал някак настрана, за да не ги изплаши с изваденото си око. За голяма негова изненада при приближаването му сърната започна да подскача и да се опитва да се отскубне от въжето. Изглежда, животните продължаваха да чувстват Квинт Серторий близък!

— Донесли сте ми сърната си? — попита той децата. — Благодаря, благодаря! Но не мога да я задържа. Трябва да вървя да се бия с римляните, затова по-добре я задръжте при себе си.

— Но сърната е твоя — каза момиченцето.

— Моя ли? О, не! Моята беше бяла.

— Тази е бяла — отвърна то, плю в дланта си и потърка козината на сърната. — Виждаш ли?

В този миг животното успя да се измъкне и се втурна към Серторий. Без да скрива сълзите, които обливаха дясната страна на лицето му — там беше здравото му око, — Серторий прегърна сърната и я разцелува.

— Диана! Моята Диана! Диана, Диана!

Децата бяха отпратени заедно със скъпоценното въже, една торба злато и един роб, който да отнесе златото лично на родителите им. Квинт Серторий изми сърната в близкия извор и загрижено я огледа. Каквато и да е била причината за внезапното й изчезване, животът й никак не е бил лек. Сигурно дива котка я беше нападнала — личеше от недобре зарасналите белези от нокти. Някой се беше хвърлил на гърба на Диана и се беше опитал да я омаломощи под тежестта си. Как сърната се е измъкнала, само богинята Диана знаеше… А може би само тя я беше спасила. Копитцата на животното бяха ожулени и одраскани, ушите му, както и муцуната бяха жестоко издрани. Децата намерили сърната, докато пасели овцете си — бедното животно веднага се било присламчило към тях и било завряло муцуна в шепите на момичето.

— Е, Диана — каза Серторий, след като положи сърната в отделен сандък на една от каруците, — надявам се, разбрала си сама, че волният живот не е за теб. Да не си надушила някой сръндак? Или кучетата са те прогонили? За в бъдеще, момичето ми, ще пътуваш така. Не мога да си позволя пак да те изгубя.

Вестта за намирането на сърната бързо се разнесе навсякъде, все едно птички я бяха разнесли! Диана се беше върнала! Значи и късметът на Серторий щеше да се върне.

Помпей и Метел Пий оставиха Валенция и продължиха да се изтеглят на север към Сагунт. С храната, която бяха конфискували от Сетабис (освен храна друго не бяха намерили), попълниха оределите си запаси, а също и с плячката от Валенция, която Помпей беше прибрал в изоставената кариера край града. Бяха се споразумели да продължат заедно по крайбрежието до Емпория: оттам Метел Пий щеше да се прехвърли да презимува в Нарбонска Галия. Макар войниците му да не се бяха оплакали от близо двете хиляди километра, които бяха извървели, за да помагат на Помпей, Прасчо си каза, че още седемстотин километра преход ще им дойде много. Освен това искаше да е близо до събитията идната пролет, а знаеше, че след унищожаването на испанската армия те няма да се разиграват в Далечна Испания, а в околностите на Оска.

От Сагунт при двамата пристигнаха пратеници, които ги уведомяваха, че градът ще им помогне и че населението било на римска страна. Това не беше изненада: именно близките отношения на Сагунт с Рим (и Масилия) бяха станали повод за избухването на Втората пуническа война сто и петдесет години по-рано. Храна, разбира се, градът трудно би могъл да предложи. Реколтата беше оскъдна, тъй като зимните дъждове не бяха достатъчно обилни, за да напоят добре покълналите класове, а и пролетта се бе оказала необичайно суха.

Затова се налагаше двете армии да стигнат възможно най-бързо поречието на Ибер, където жътвата беше по-късно и реколтата — по-богата. Ако римляните успееха да стигнат областта до края на секстил, житото щеше да е за тях, а не за Серторий. Затова Помпей и Метел само благодариха на пратениците от Сагунт. Нямаше смисъл да се бавят излишно.

Раната на бедрото на Помпей зарастваше, но бавно, тъй като го бяха пронизали с нащърбено копие. Лекарите го бяха шили, но и така раната трябваше да заздравява с месеци, преди Помпей да може да стъпва с цяла тежест на крака си. Но както Прасчо забеляза, младежът беше ядосан не толкова заради себе си, колкото заради смъртта на „държавния“ си кон. Един кон беше по-красива гледа от някакъв си човешки крак, а като „държавния“ Помпей не можеше да намери другаде, освен в земите на сабиняните. Испанските коне бяха дребни и недохранени.

Помпей отново бе отчаян, което също не беше изненада. Метел Пий не само че го беше спасил от сигурно поражение, но беше убил най-добрия офицер на Серторий и беше избил най-страховитата му армия. Дори в собствената армия на Помпей легатите му Луций Афраний, Марк Петрей и новодошлият Луций Титурий Сабин се бяха представили по-добре от началника си. Колкото и да се оправдаваше пред себе си с личната ненавист, която Серторий изпитваше към него — заради която цялата тежест на боя беше паднала върху неговите плещи, — Помпей си даваше сметка, че не отговаряше на очакванията. А сега, както му съобщаваха съгледвачите, изменникът-марианец се беше закачил като опашка зад тях и без съмнение очакваше сгодния момент да ги удари. Хората му изневиделица нападаха отрядите, отделили се да търсят фураж. Помпей обаче вече беше свикнал с испанските предизвикателства и не позволи армията му да пострада повече от тази на Метел Пий. Но пък, от друга страна, хранителните запаси намаляваха.

Неочаквано римските легиони налетяха на армията на Серторий, която ги беше засякла скоро след Сагунт. Серторий реши да приеме сражението, като отново нареди собствените си сили лице в лице с тези на Помпей. За него Помпей беше слабото място на римляните, не Метел Пий.

Стратегията му се оказа погрешна. Щеше да постъпи по-добре, ако се бе заел лично с Метел Пий, оставяйки неориентирания Помпей на Перперна; Помпей пак трябваше да бъде носен от войниците си, само и само да не го обвинят, че като Ахил се е прибрал обиден в палатката си, докато другарите му гинат. Сблъсъкът започна в ранния следобед и до падането на нощта всичко беше решено. Макар да бе леко ранен в ръката, Метел Пий успя да изнесе и този път голямата тежест. Нанесе огромни загуби на Перперна — пет хиляди души, без да дава съществени жертви. Лошият късмет на Помпей продължаваше да го следва: конницата му беше избита до крак, а от пехотата изгуби шест хиляди души — легион и половина. Това, че като цяло римляните се смятаха за победители, се дължеше на загубите на Перперна и на трите хиляди Серториеви легионери, които загинаха в боя.

— Ще опита пак призори — предположи Прасчо, който беше дошъл да види ранения си колега.

— Ще се оттегли — възрази Помпей. — Нещата не се развиха добре за него, а Перперна направо загази.

— Ще опита пак, Гней Помпей, познавам го.

И за огромно неудовлетворение на Помпей Прасчо отново се оказа прав!

Серторий нападна пак на сутринта, решен да измъкне победата на всяка цена. Този път поправи грешката си и съсредоточи основните си сили срещу Метел Пий, атакувайки лагера му с първите сияния на зората. Но Бабата го чакаше. Беше прибрал в своя лагер и армията на Помпей, така че бързо го отблъсна. Сякаш подмладен от успехите си, Метел Пий се втурна да гони Серторий към Сагунт, докато раненият Помпей трябваше да чака новини в палатката си.

Последната схватка беше завършила с лична драма за него. В разгара на сражението бе загинал Гай Мемий — негов зет, приятел и квестор. Това беше първият висшестоящ офицер в щаба на Помпей, който умираше на бойното поле.

Докато Помпей плачеше по изгубения другар в каруцата си, Метел Пий пое общото командване на армията и продължи на север. Плановете на Серторий и Перперна не го интересуваха: те навярно сега си отмъщаваха на изоставения Сагунт. Не можеха да се задържат дълго по крайбрежието — Сагунт нямаше с какво да изхрани себе си, камо ли армията на Серторий.

В края на секстил двете римски армии достигнаха бреговете на Ибер, но реколтата, колкото и бедна да беше, вече беше прибрана в хамбарите на Серторий някъде из недостъпните му планински твърдини. Цялата земя беше превърната на пепелище. Серторий не се беше задържал при Сагунт. Вместо това ги беше изпреварил с тайна маневра и беше стигнал пръв долината на Ибер, за да я опустоши преди тяхното идване.

Емпория и земите на индигетите слабо можеха да компенсират загубите на римляните: след две поредни зими лагеруване на Помпеевата армия местните жители бяха напълнили кесиите си, но вече трудно можеха да предложат храна.

— Ще пратя квестора Гай Урбиний в Далечна Испания да събира войска и да пази границите от варварите — каза Прасчо. — Но ако искаме да се справим със Серторий, трябва да се намирам в близост до теб напролет. Затова, както вече говорихме, ще се наложи да се прехвърля в Нарбонска Галия.

— Реколтата и там не е била добра.

— Така е. Но пък в Галия не е била разквартирувана римска армия отдавна, все нещо ще им е останало от минали години. — Пий се намръщи. — Това, което повече ме тревожи, е ти как ще се оправиш. Не мисля, че из тия земи има с какво да храниш войниците си. А ако не успееш да ги захраниш сега, догодина те няма да са толкова жертвоготовни.

— Ще се кача до горното течение на Дурий — обясни невъзмутимо Помпей.

— Богове, какво ще правиш там!

— Областта е достатъчно далеч от Серториевите владения, ще ми бъде много по-лесно да превзема тамошните крепости, отколкото градове като Калагурида и Варея. Поречието на Ибер принадлежи на Серторий. Но не и Дурий. Малцината испанци, на които имам доверие, твърдят, че в областта и зимните студове са по-леки, отколкото в подножието на Пиренеите.

— Но областта е населена от племето на вакцеите, а те са войнствен народ.

— Кажи ми кое испанско племе не е? — въздъхна с отегчение Помпей и намести болния си крак.

Прасчо кимна замислено.

— Знаеш ли, Помпей, като се замисля, май си прав. Иди на Дурий! Само че побързай, преди зимата да е направила недостъпни планините оттатък Ибер.

— Не се тревожи, ще изпреваря зимата. Но най-напред — рече мрачно той — трябва да напиша едно писмо.

— На римския народ и сенат.

— Точно така, Пий, на римския народ и сенат. — Сините очи на Помпей, в които безгрижният поглед беше изчезнал, се взряха в кафявите очи на Прасчо. — Ще ме оставиш ли да говоря и от твое име в писмото?

— Нямам нищо против — каза Метел Пий.

— Сигурен ли си, че не искаш и да участваш в съставянето?

— Не, по-добре писмото да е от теб. Ти си този, на когото затлъстелите специалисти от сената връчиха специалното поръчение. Аз съм един обикновен стар управител, който се мъчи в една отчаяна война. Те няма да ми обърнат внимание, защото добре знаят, че съм от старото поколение и нямам големи амбиции. Но теб още не те познават, Велики. Може би ти нямат голямо доверие. Ти не си един от тях. Затова ще им пишеш! И здравата ще ги изплашиш!

— Не се тревожи за изплашването.

Прасчо стана да си ходи.

— Е, още утре сутринта поемам за Нарбон. Колкото повече стоя тук, толкова по-малко храна ще оставя за твоите войници.

— Няма ли да останеш да ми изгладиш изреченията? Варон винаги ми е помагал в такива случаи.

— Не, не и аз! — засмя се Пий. — Освен това те познават моя стил. По-добре им прати нещо, каквото досега не са чели през живота си.

Помпей прие предизвикателството и им написа нещо, което не бяха чели през живота си.

„До римския сенат и народ.

Пиша ви това писмо от Емпория на октомврийските нони, в годината, когато римски консули са Луций Октавий и Гай Аврелий Кота. На октомврийските иди ще потегля на поход по поречието на Ибер до мястото, където река Дурий и река Пизорака се сливат, преди да се влеят в Ибер. Там има един град на име Септиманка, който е обграден от плодородни хълмове. Надявам се, че областта ще ми позволи да презимувам заедно с войниците си. Иначе рискуваме да гладуваме. За щастие армията ми не е толкова многобройна, колкото преди две години, когато за пръв път стъпих в Емпория. Силите ми възлизат на четири легиона, всеки от които с по-малко от четири хиляди души личен състав. Конница не притежавам изобщо.

Защо трябва да водя своите четиринайсет хиляди войници през осемстотин километра враждебна земя, само за да им намеря място за презимуване? Защото в Източна Испания няма какво да се яде. Това е причината. А защо просто не си купя храна от Галия или Италийска Галия, след като ветровете по това време на годината позволяват корабите да пристигнат без усложнения в Испания? Защото нямам пари. Нямам пари нито за храна, нито за наем на корабите. Това е причината. Нямам друг избор, освен да плячкосвам земите на испанските племена, при това само на онези, които се окажат достатъчно слаби, та да не успеят да отблъснат моите четиринайсет хиляди изгладнели легионери. Ето защо се налага да предприема такъв дълъг поход — единствено с надеждата, че ще успея да ограбя испанските племена. По поречието на Ибер няма как да се сдобия с хранителни запаси, ако не превзема някоя от крепостите на Серторий, но това е невъзможно при обстоятелствата, в които се намирам. Колко време беше нужно на Рим да сломи съпротивата на Нуманция? А Нуманция е село в сравнение с укрепените градове като Калгурида или Клуния. Пък и начело на отбраната на Нуманция не стоеше римлянин.

Научили сте от моите доклади, че през последните две години не постигнах успехи на бойното поле, нищо че моят колега Квинт Цецилий Метел Пий Понтифекс Максимус успя да компенсира загубите ми със своите победи. Квинт Серторий е противник, с когото човек трябва да свикне да воюва. Това е неговата земя, той я познава по-добре от всеки римлянин, както познава по-добре и жителите й. Аз не ги познавам. Направих, което беше по силите ми. Не мисля, че някой друг на мое място би се справил по-добре. Колегата ми Пий беше чакал три години, преди да постигне първата си победа. Аз поне успях да помогна при две римски победи през втората година от командването ми, когато заедно с колегата Пий обединихме сили, за да победим Серторий първо на река Сукрон, после при град Сагунт.

Двамата с Пий вярваме, че ще победим. Това не са празни обещания. Ние ще успеем наистина. Но за да спечелим, се нуждаем от малко помощ от родината. Имаме нужда от повече легиони и от пари. Не казвам: «от повече пари», защото досега не съм получил и петак. Нито мисля, че колегата ми Пий е получил каквито и да е средства, освен държавната стипендия, която усвои още през първата година на управлението си в Испания. Да, чувам ви какво отговаряте: спечели няколко победи, плячкосай няколко града и ще се сдобиеш сам с нужните пари. Е, в Испания нещата не стоят точно така. Тук пари няма. Единственото, на което можем да се надяваме, щом превземем някой град, е да намерим поне малко храна. Пари няма никъде. И с надеждата, че някой чете писмото ми, ще подчертая дебело: ПАРИ НЯМА. Когато ме пратихте тук, ми дадохте шест легиона, хиляда и петстотин души конница, както и достатъчно пари да платя на войниците и да им осигуря прехраната за около половин година. Това беше преди две години. Касата ми се опразни за половин година. А това беше преди година и половина. Повече пари не дойдоха. Нито повече войници.

Знаете — тъй като двамата с колегата ми Пий сме ви го съобщили отдавна, — че Квинт Серторий е сключил договор с Митридат Понтийски. Съгласил се е да потвърди всички завоевания на цар Митридат и да му позволи да извърши нови завоевания, щом стане римски диктатор. Това е достатъчно свидетелство, че амбициите на Квинт Серторий не се ограничават в това да се провъзгласи в цар на Испания, той иска да бъде цар на Рим, каквато и титла да възприеме официално. Има само двама души, способни да го спрат. Колегата ми Пий и аз. Казвам го, защото само ние двамата сме на място, в Испания, и защото вече доказахме, че сме способни да го победим на бойното поле. Но няма да успеем да го спрем със средствата, с които разполагаме. На своя страна той има цялото годно да носи оръжие население на Испания, освен това разполага с невероятната способност да прави от испанските варвари дисциплинирани римски легионери. Ако не се радваше на тези две предимства, да сме го спрели още преди две години. Но той е все още тук, все още събира войници и ги учи как да побеждават. С колегата ми Пий не можем да събираме войници в Испания. Никой разумен човек не би се присъединил към армиите ни. Ние нямаме с какво да плащаме на войниците си. Нямаме с какво да ги нахраним. А боговете са ни свидетели, че и няма с каква плячка да подмамим, когото и да било — плячка няма никаква.

Мога да победя Серторий. Ако не успея да доведа нещата докрай, поне ще съм спокоен, че съм помогнал за неговото изтощаване, че съм бил водната струя, която е изтъркала камъка и е позволила на малкото дете да го строши с детското си чукче. Колегата ми Пий разсъждава по същия начин. Но няма да успея да победя Серторий окончателно, ако не ми се пратят войници, конница И ПАРИ. Войниците ми не са получили нищо за година и половина, а аз имам да плащам дори на умрелите. Донесох със себе си личните си средства, но и тях изхарчих, за да купувам храна.

Не се извинявам за претърпените загуби. Те бяха следствие от погрешни сметки, които се дължат до голяма степен на погрешната информация, която получих в Рим. Така например, че шест легиона пехота и хиляда и петстотин души конница ще са достатъчни да се справя със Серторий. Трябваше да ми дадете десет легиона и три хиляди души конница. Така щях да го победя още в първата година от командването си, Рим щеше да си спести и живота на войниците и разходите. Трябва добре да помислите над това…

И още нещо, над което се налага да поразсъждавате. Ако не успея да се закрепя в Испания, ако моят колега Пий се окаже заклещен в своята провинция и не може да ми помогне, какво си мислите, че ще се случи? Ще се прибера в Италия. И ще довлача като опашка на унищожителна комета Квинт Серторий с цялата му армия. А сега седнете и мислете, защото изход няма. И ми пратете няколко легиона, конница и ПАРИ.

Между другото, Рим ми дължи и държавен кон.“

Писмото пристигна в края на ноември — по времето, когато многобройният състав на сената се събираше на заседания. Действащите консули вече се готвеха да се отърват от всякакви задължения и да ги прехвърлят на отдавна избраните за следващата година консули. Заради станалите хронични болести на Луций Октавий само един действащ консул седеше на куриатния стол в средата на Курията — Гай Аврелий Кота. Писмото на Помпей беше прочетено от Мамерк Емилий Лепид — привилегия, която Сула не беше отнел от принцепс сенатус.

Пръв стана да отговори новоизбраният първи консул Луций Лициний Лукул; неговият колега бе по-малкият брат на действащия консул Марк Аврелий Кота. Котите се чувстваха доста неловко и не намираха смелост да отговорят на това дръзко и твърде откровено писмо.

— Назначени отци, току-що чухте писмо, което прилича повече на войнишки доклад, отколкото на политическо възвание.

— Войнишки доклад? Ако това е доклад, то той е толкова зле написан, колкото некадърен се оказа и въпросният войник на бойното поле! — обади се Квинт Хортензий и демонстративно стисна носа си, все едно се спасяваше от неприятна миризма.

— О, замълчи, Хортензий! — махна с ръка Лукул. — Не ми трябва да държа реч само за да слушам духовитите забележки на генерали по чехли! Когато станеш от кушетката в трапезарията и оставиш рибките в аквариума, за да надвиеш Квинт Серторий, тогава не само ще ти дам думата, но и розов цвят ще сипя под краката ти! Но след като мечът ти далеч не е толкова остър, колкото езика ти, дръж си и езика зад зъбите — там му е ножницата!

Хортензий не отвърна нищо, но очевидно беше засегнат.

— Това не е политическо възвание, а и като цяло отношението към римските политици е крайно критично. От друга страна, писмото издава и силни критики към самия автор. В него няма извинения и оправдания, а твърденията за победите и пораженията не се различават от официалните доклади, които получаваме редовно от Квинт Цецилий Метел Пий.

Аз никога не съм бил в Испания. Някои от вас познават страната, но повечето сте в моето положение и не я познавате изобщо. Навремето на Далечна Испания се гледаше като на много добро място за всеки римски управител — провинцията е богата, добре уредена, мирна, а в същото време от двете страни е заобиколена от варвари, с които лесно се започваше война, а и лесно се воюваше. Близка Испания никога не се е радвала на подобна репутация — там доходите са малки и непрекъснато има размирици. Ето защо управителите на Близка Испания знаеха, че ще се охарчат и че живеят под постоянния натиск на планинското население.

И все пак всичко това се промени, щом Квинт Серторий пристигна в Испания. Той добре познаваше страната от времето, когато изпълняваше мисии под командването на Гай Марий, и по-късно — когато служеше като военен трибун при Тит Дидий. Да ви напомня, че още като момче той заслужи венец от трева именно в Испания. Когато този забележителен и изключително способен човек стъпи на испанска земя като беглец-марианец, Близка Испания стана неконтролируема. Същото се случи с Далечна Испания, с изключение на областта на юг от Бетис. Както пише в писмото Гней Помпей, на нашия превъзходен управител на Далечна Испания му бяха нужни три години, за да спечели победа при това не срещу самия Серторий, а само срещу негов поддръжник — Луций Хиртулей. Това, което Помпей не споменава в писмото си, но което ние трябва да приемем като открит упрек, е нашето безразличие към Близка Испания — заради вътрешните проблеми на Италия ние не благоволихме дори да изпратим управител на провинцията в продължение на цели две години. Това, назначени отци, означава, че връчваме Близка Испания на Серторий!

Лукул се спря, за да изгледа Филип. Старият сенатор се беше привел напред и широко се усмихваше. На Лукул му беше крайно неприятно да върши работата на Филип, но той беше честен политик, а за Помпей беше по-добре да бъде защитен от консул, отколкото от човек, за когото и най-глупавите сенатори знаят, че е бил подкупен.

— Когато, назначени отци, връчвахте специалното поръчение на Гней Помпей Велики, аз управлявах Римска Африка и вие нямахте по-способен човек, когото да пратите срещу Квинт Серторий. Затова заповядахте на Гней Помпей да събере шест легиона пехота и хиляда и петстотин души конница и да се оправя, както знае. Да ви кажа честно, на негово място аз нямаше да приема задачата с по-малко от десет легиона и с по-малко от три хиляди души конница — цифрите, които Помпей споменава в писмото си. Цифрите, които отговарят на реалността!

Ако човек се запознае с кариерата на Гней Помпей, ще се увери, че тя е забележителна. Освен това Помпей е достатъчно млад, за да се приспособява към средата. С възрастта ще загуби младежкия си ентусиазъм и ще започне да разсъждава и действа като зрял мъж. Срещу някой друг враг на Рим шест легиона и хиляда и петстотин конници навярно биха свършили работа, но не и с Квинт Серторий. Ние не сме срещали пълководец като него от времето на Гай Марий, а според мене Серторий е дори по-добър и от Марий. Затова в пораженията, които Помпей е претърпял, няма нищо изненадващо. Късметът му е изневерил, това е. Късметът не е бил с него, защото е имал срещу себе си един от най-големите военни пълководци на Рим. Още ли се съмнявате в това? Не бива! Защото това е истината.

И все пак, дори най-големите военни гении свикват да разсъждават в определени рамки. Управителят на Далечна Испания, нашият добър Метел Пий, прекара достатъчно време в Испания, за да се научи да мисли като Серторий. Поздравявам го за търпението. В интерес на истината не предполагах, че точно той е способен на такъв успех! И все пак той не може да победи Серторий сам. Бойният театър е твърде голям — все едно разиграваме отново Съюзническата война, този път на испанска земя. Човек не може едновременно да е на север и на юг, не може да се мести постоянно от единия до другия край на областта през сухи и пустинни области.

Вие пращате втори човек, обикновен конник, на когото сами връчихте задачата да управлява Близка Испания. Как точно се изрази Филип? „Нон проконсуле, сед про консулибус.“ Не като проконсул, а като заместник на консула. Дадохте му да разбере, че го пращате достатъчно добре въоръжен и достатъчно добре финансиран. И няма какво да се лъжем, той това и чакаше! На двайсет и девет години той имаше самочувствието на офицер — ветеран — кой на негово място не би разсъждавал като него? Помпей чакаше тази задача и щеше да се захване с нея дори при по-неизгодни условия! Можехте спокойно да го ограничите в рамките на четири легиона и петстотин души конница!

— И съжаляваме, че не го сторихме — прекъсна го Катул. — Той вече успя да покрие разликата с трупове.

— Мълчи, мълчи! — сопна му се Хортензий.

— Това именно е сърцевината на въпроса — посочи Лукул, без да обръща внимание на двамата сватове. — Как се надява Рим да спре човек като Серторий, след като не желае да отдели нито достатъчно пари, нито достатъчно хора за целта? Дори Квинт Серторий не би могъл да устои на Помпей и Пий, ако двамата го бяха подхванали от двете страни с по десет легиона и три хиляди души конница всеки! Помпей обвинява в писмото си нас за неуспехите си… И аз съм напълно съгласен с неговата оценка! Как може сенатът да очаква чудеса от хора, на които дори не желае да даде необходимото? Без пари, без подкрепления, как очаквате Помпей да продължи? Ето защо сенатът трябва да намери пари, с които да заплати дължимото на войниците и на Помпей, и на Пий. Трябва да намери пари и за събирането на два легиона в подкрепа на Помпей. Бих казал дори за четири.

Гай Кота се обади от мястото си:

— Съгласен съм с всяка дума, която каза Луций Лициний, но ние не разполагаме с нужните средства, Луций Лициний. Просто нямаме толкова пари.

— Тогава ще се наложи да потърсим — настоя той.

— Откъде да ги намерим? Вече три години не сме получили никакви сериозни приходи от Испания, а откакто контестаните се вдигнаха на бунт, приходите секнаха окончателно. Управителят на Далечна Испания е безпомощен и не може да разработва находищата в Марианските планини или Ороспеда, същото важи за находищата в близост до Нови Картаген в Близка Испания. Дните, когато хазната се пълнеше с по двайсет хиляди таланта злато, сребро, олово и желязо от Испания, са забравени. Към това трябва да добавим и последните петнайсет години, през които доходите от римска Азия постоянно намаляват — в момента тяхното ниво е най-ниското за последните петдесет и пет години, откакто владеем провинцията. И в Илирик, и в Македония, и в Трансалпийска Галия сме в състояние на постоянна война. Дочуваме слухове, че цар Митридат събира нова войска, макар да не можем да сме сигурни. Ако Никомед Витински умре, положението на изток ще стане изключително деликатно!

— Да откажем на нашите хора в Испания пари и войска само защото имало слухове за евентуални събития в другия край на морето, ще е абсолютна идиотщина, Гай Кота — тросна се Лукул.

— Не, Луций Лукул! — на свой ред се ядоса той. — Не ми е нужно да съм гадател, за да разбера, че нямаме пари да сформираме нова армия за Испания. Гней Помпей и Квинт Пий ще трябва да използват каквито сили имат под ръка!

— Тогава — рече Лукул с леден глас — Рим наистина ще види поредната комета. Главата на кометата ще бъде лоялна към Рим — това ще е отстъпващата разбита армия на Гней Помпей, който ще бърза да се прибере у дома. Но опашката… Опашката на кометата ще е Квинт Серторий начело на разни испански варвари. И по пътя към него ще се присъединява кой ли не: волки, салувии, воконти, алоброги, хелвии, дори боите и инсубрите от Италийска Галия, да не говорим за лигурите и вагиените!

Думите му бяха посрещнати с гробно мълчание.

Филип реши, че сега е времето правилникът на Сула да бъде нарушен, и демонстративно се изправи, за да отиде в самия център на залата — там, откъдето можеше да наблюдава лицата на всички. Огледа сенаторите един след друг — от пребледнелия Цетег до сгушилите се Катул и Хортензий. Най-накрая се обърна и към подиума, където Гай Кота не можеше да прикрие своето объркване.

— Предлагам, назначени отци — обяви Филип, — да извикаме отговорниците на хазната и данъчните специалисти и да видим заедно с тях как можем да съберем необходимата парична сума, за която уважаемият консул твърди, че не съществува. Освен това предлагам да наберем по спешност няколко легиона пехота и една-две дружини конница.

Когато Помпей стигна пред Септиманка, в земите на вакцеите, трябваше да се убеди, че градът е доста по-малък, отколкото бяха говорили осведомителите му, но поне на пръв поглед изглеждаше достатъчно богат. Намираше се на малка височина над река Пизорака, но природата сама по себе си трудно би го защитила от римските легиони. За голямо облекчение на римляните цялата област се предаде без бой. Наобиколен от преводачи, Помпей се опитваше да успокои местните жители и да убеди местните вождове, че войниците му ще се държат добре и рано или късно Рим ще плати в брой за всичко, което войската изяде.

Клуния, на няколко километра на север от изворите на Дурий, беше най-западната от крепостите, които Серторий държеше, и нямаше да се предаде. За разлика от нея селищата по на юг бяха научили за съдбата на Сеговия и побързаха да пратят хора при Помпей в Септиманка, за да го уверят в своята вярност към Рим, както и да му предложат всичко, от което би имал нужда. След като проведе съвещание с легатите си, преводачите и местните вождове, Помпей прати Луций Титурий Сабин начело на петнайсет кохорти да презимуват в град Термес. Населението там беше от келтибери, но никой не желаеше повече да служи на Серторий.

В действителност (както Помпей съобщи на Метел Пий в писмото — поздравление по случай новата година) голямата промяна тепърва започваше. Ако на другата година успееха да нанесат сериозни поражения на Серторий, много други градове като Септиманка и Термес щяха да се прехвърлят на страната на Рим. Войната щеше да се развива в самото сърце на Серториевите владения — земите по двата бряга на Ибер. Експедициите по морското крайбрежие ставаха безсмислени.

Пролетта идваше рано по горното течение на Дурий, а Помпей нямаше намерение да губи време. Остави жителите на Септиманка и Термес да засеят полята си с жито (с едно наум, че реколтата трябва да е по-богата, в случай че римляните се завърнат на другата зима) и начело на четирите си легиона пое срещу течението на Пизорака в посока Паланция — град, който се беше обявил в подкрепа на Серторий навярно заради противоположния избор на съседите от Септиманка.

Метел Пий също изостави сравнително рано зимния си лагер в Нарбонска Галия, прехвърли Пиренеите и на свой ред се насочи нагоре по течението на Ибер с намерение да пресрещне Помпей. Най-важната му задача обаче беше друга: да отвори път за римските войски между поречието на Ибер и Централна Испания. Затова, щом стигна бреговете на Салон — голям приток на Ибер, извиращ в склоновете на Юга Карпетана, — той се насочи към планините на юг и един след друг превзе всички лоялни на Серторий градове. В края на своята победоносна кампания той разполагаше с удобен път до своята провинция, а освен това беше отрязал връзките на Серторий със земите покрай реките Таг и Анас. Това означаваше, че племената в Лузитания са окончателно откъснати от своя римски предводител.

Паланция се оказа костелив орех, затова Помпей реши да я подложи на същата обсада, каквато Сципион Емилиян беше организирал навремето под стените на Нуманция — нещо, което сам изтъкваше пред жителите на града. За да отвърне на удара, Паланция прати вест до Серторий в Оска и той веднага пристигна, обсаждайки обсадителите. Беше очевидно, че не иска да се занимава с Бабата от Далечна Испания, който безпрепятствено покоряваше градовете по бреговете на Салон. Серторий продължаваше да вярва, че тъкмо Помпей е слабата брънка в римската верига.

Нито Помпей, нито Серторий имаха интерес от пряк сблъсък при Паланция — целта на първия беше да отслаби отбраната на града, докато на втория — да омаломощи първия. Затова докато Помпей трупаше дървета и пънове под стените на Паланция с намерение да подпали здравите дървени стени, Серторий подлагаше на постоянни атаки хората на Помпей, удряйки там, където противникът се окажеше най-слабо защитен. В края на април Помпей се оттегли, а Серторий остана да помогне на града да възстанови укрепленията си, преди да подгони римляните.

Месец по-късно Помпей и Метел Пий се срещнаха под стените на една от най-мощните крепости на Серторий — Калагурида, на бреговете на Ибер.

Като подарък за Помпей Прасчо носеше сандък пари и водеше два легиона плюс още шест хиляди войници за попълване състава на старите четири. Начело на подкреплението, което Рим бе успял да изпрати в Испания, стоеше не друг, а новият проквестор Марк Теренций Варон.

Колко радост изпита Помпей да види пред себе си оплешивялото теме на своя приятел! Дори не се срамуваше да покаже сълзите си пред другите офицери.

— Бях тръгнал от Галия, преди Варон и подкрепленията да стигнат Нарбон — обясняваше Прасчо, докато тримата разговаряха в палатката на Помпей и отпиваха от чашите с разредено вино. — Но го срещнах на слизане от долината на Салон. Мога дори да се похваля, че и за мен имаше предвиден сандък като твоя.

Помпей въздъхна тежко.

— Излиза, че писмото ми е свършило работа — сподели той пред Варон.

— Свършило работа ли? — засмя се Варон. — Бих казал, че нещо се подпали под задниците на сенаторите: все едно Сатурнин беше възкръснал, за да се обяви пак за римски цар! Да беше видял лицата им, когато Лукул започна да изброява всички галски племена на земята! Перспективата да ни се изсипят на гости по дирите на Серторий не зарадва абсолютно никого.

— Лукул ли? — учуди се Помпей.

— Да, Велики, Лукул свърши всичко!

— Защо? Не мислех, че изпитва мили чувства към мен.

— Предполагам, че е така. Но мисля, че се страхуваше най-вече да не би някой да го предложи за твой заместник в Испания. Той е добър военен, но последното, което желае, е да воюва в Испания. Та кой разумен човек би го желал?

— Да, наистина, кой? — подсмихна се Прасчо.

— И така, разполагам с шест легиона, при това имаме с какво да платим на войниците — обобщи Помпей. — Колко пари успя да ни донесеш, Вароне?

— Достатъчно да изплатиш дължимото на живи и умрели, както и да остане за заплатите на живите за тази година. Но за нещастие няма да имаш за повече. Съжалявам, Велики, Рим просто не можа да намери повече пари.

— Ще ми се да зная къде Серторий е скрил хазната си! Ще ми се следващият удар да е тъкмо срещу скривалището. Няма да намеря спокойствие, докато не прибера и неговите кесии в сандъка си — закани се Помпей.

— Съмнявам се, че Серторий разполага с повече средства от нас, Велики — поклати глава Пий.

— Глупости! Та той получи преди по-малко от година три хиляди таланта злато от Митридат!

— Предполагам, че вече е успял да ги похарчи. Не забравяй, че той не може да разчита на никакви доходи от провинциите, а и няма роби, които да разработват мините. Испанските племена са бедни.

— Да, май си прав.

Настъпи кратко мълчание. Тримата се бяха замислили, когато Метел Пий изведнъж подхвърли едно предложение, което обмислял от известно време. Пое си дълбоко дъх, за да привлече вниманието на Варон и Помпей.

— Велики, имам една идея.

— Слушам те.

— Току-що се убедихме, че Испания е докарана до просешка тояга. Испанци и римляни тънат в мизерия. Дори финикийците в Гадес живеят в недоимък. Повечето жители на полуострова са крайно чувствителни по въпроса за парите. По известно стечение на обстоятелствата разполагам с малко съкровище, което принадлежи на провинцията ми. Това съкровище си стои и до ден-днешен в една дървена ракла в резиденцията в Кастулон, където го е скрил не друг, а Сципион Африкански. Нямам представа как никой от нашите алчни за злато управители не го е взел, но така или иначе съкровището си стои. Става дума за сто таланта злато в стари картагенски монети, сечени от зетя на Ханибал Хаздрубал.

— Затова са ги оставили — усмихна се Варон. — Как би могъл римлянин да се отърве незабелязано от стари картагенски монети?

— Прав си.

— Та така. Пий, ти притежаваш сто таланта картагенско злато — върна ги към темата Помпей. — Какво смяташ да направиш с тях?

— Всъщност имам нещо повече. Разполагам с двайсет хиляди югера първокласна земя по бреговете на Бетис. Имотът бил конфискуван навремето от някой от Сервилий Цепионите, който бил спечелил дело срещу местен големец, уличен в данъчни злоупотреби. И въпросните земи са били собственост на Рим в продължение на десетилетия, но никой не се е сещал за скромните доходи, които носят на хазната.

Помпей започна да се досеща какво е намислил Пий.

— Смяташ да предложиш златото и имота като възнаграждение за онзи, който ни предаде Квинт Серторий.

— Именно.

— Това е страхотна идея, Пий! Дали ни се нрави или не, мисля, че няма да успеем никога да сломим Серторий на бойното поле. Той е твърде добър пълководец. Освен това разполага с огромни резерви, а местните войници не държат на всяка цена да им се плаща, задето воюват. Но във всяка армия и във всеки град има по някой и друг алчен за пари мръсник. С подобно предложение ти просто ще прехвърлиш войната от бойното поле в двореца на Серторий. А войната ще бъде спечелена от онези, които имат по-здрави нерви! Направи го, Пий! Направи го!

Пий така и направи. За няколко дни вестта за обещаното възнаграждение обиколи цяла Испания: сто таланта в жълтици и двайсет хиляди югера първокласна земя щяха да станат притежание на всеки, които помогне със сведения за смъртта или залавянето на Квинт Серторий.

Това, че ударът засегна слабото място на Серторий, пролича веднага. Помпей и Метел Пий съвсем скоро научиха, че той веднага разпуснал римската си охрана и се наобиколил само с предани испанци от Оска. Нещо повече — видимо се отдръпнал от всички свои римски и италийски поддръжници. Постъпки като тази имаха с какво да засегнат чувствата на римляните в армията му. Как смееше Квинт Серторий да смята единствено римляните и италийците за предатели! Сред засегнатите най-високо положение в армията заемаше Марк Перперна Вейентон.

На фона на тази война на нерви откритите бойни действия следваха един и същи неумолим ход. Помпей и Метел Пий действаха в постоянно сътрудничество и с времето успяха да завземат няколко от градовете, които поддържаха Серторий. Единствено Калагурида устоя на натиска; Серторий и Перперна се бяха появили на един от близките върхове начело на трийсетхилядна армия. Бяха се окопали по височините и както при Паланция търпеливо очакваха някоя непредпазлива римска центурия или кохорта да се отдалечи от главните сили. В крайна сметка не действията на Серторий, а липсата на провизии принудиха Помпей и Метел Пий да вдигнат обсадата на Калагурида. Дванайсетте им легиона изискваха повече ресурси.

Провизиите бяха постоянен проблем най-вече заради лошата реколта предната година. Когато пролетта премина в лято и слънцето напомни, че наближава жътва, едно неочаквано бедствие привнесе допълнителен хаос в изтощителната война, която римляните водеха със Серторий. Не само Испания, но цялото Западно Средиземноморие изпадна в жесток недоимък, защото след като цяла зима и пролет дъжд почти не беше валял, в началото на лятото, точно когато селяните се готвеха да жънат, земята бе удавена в същински потоп — от Африка до Алпите, от Атлантическия океан до Македония и Гърция житната реколта беше унищожена. Пшеница нямаше никъде — нито в Африка, нито в Сицилия, Сардиния и Корсика, нито в Италия и Италийска Галия, нито в Трансалпийска Галия и Източна Испания. Само в Далечна Испания тук-там посевите бяха пожалени, но реколтата отново беше унищожена.

— Единствената утеха — сподели Помпей пред Прасчо към края на секстил — е, че Серторий има същите проблеми като нас.

— Да, но неговите складове са пълни с жито от минали години — отвърна мрачно Пий. — Ще се оправи по-лесно от нас.

— Аз бих могъл да се върна по поречието на Дурий — предложи с известно колебание Помпей. — Но не мисля, че областта ще успее да изхрани четири легиона.

Метел Пий взе друго решение.

— Тогава аз ще се върна в своята провинция, Велики. Пък и не мисля, че ще ти трябвам другата пролет. Каквото има да се върши в Близка Испания, ти ще успееш сам да се справиш. Но за моите войници храна в Близка Испания със сигурност няма. На теб ти остава да превземеш някоя от големите крепости на Серторий и да нахраниш войниците си, с каквото намериш. Бих могъл да взема два от легионите ти със себе си в Далечна Испания, където да презимуват. Ако си ги искаш обратно напролет, ще ти ги пратя… Но ако смяташ, че и тогава няма да си в състояние да ги изхраниш, ще ги задържа. Ще ми бъде трудно, но Далечна Испания е била единствената по-слабо ударена от бедствието страна на запад от Киренайка. Бъди спокоен, няма да оставя никой войник гладен.

Помпей прие предложението и Метел Пий се насочи с осемте легиона към своята провинция доста по-рано, отколкото бяха предвиждали. Четирите легиона, които Помпей задържа, бяха пратени повторно в областта на Септиманка и Термес, докато самият Помпей, Варон и конницата останаха да използват пашата по долното течение на Ибер (благодарение на дъждовете поне за конете паша имаше в изобилие, затова Помпей щеше да остави конницата под командването на Варон да презимува в Емпория). Помпей използва времето да напише второ писмо до римския сенат. И макар този път Варон да беше до него, предпочете сам да си напише писмото.

„До римския сенат и народ:

Давам си сметка, че в Рим и Италия също има недостиг на зърнени храни. Пратих два легиона под командването на колегата ми Пий в Далечна Испания, където положението е малко по-добро, отколкото в моята провинция.

Не искам да ми пращате провизии. Ще успея все някак да спася войската от гладна смърт, също както и ще успея да притисна още по-жестоко Квинт Серторий. Но пак настоявам за пари. Все още дължа около една годишна заплата на войниците си, а ми омръзна да живея в неведение за бъдещето.

Макар да се намирам на западния край на земята, дочувам за събитията из другите краища на света. Знам, че Митридат е нахлул във Витиния през лятото, веднага след смъртта на цар Никомед. Знам, че племената по северните граници на Македония нападат провинцията по цялото протежение на Вия Егнация. Знам, че пиратите не позволяват на римските кораби да доставят жито от Източна Македония и Римска Азия, за да се превъзмогне житната криза. Научих, че тазгодишните консули Луций Лукул и Марк Кота са били принудени да поведат война срещу Митридат. Знам, че Рим има жестока нужда от парични средства. Но също така разбрах, че сте предложили на консула Лукул седемдесет и два милиона сестерции да наеме боеспособна флотилия, и че той е отклонил предложението ви. Излиза, че разполагате с поне седемдесет и два милиона сестерции в някое скривалище на хазната, нали така? Ето това най-много ме тревожи. Смятате Митридат за много по-голяма опасност от Серторий. Е, аз не мисля така. Единият е обикновен източен деспот, който разчита единствено на численото превъзходство на войската си, другият е римлянин. Силата му се крие тъкмо в римския му произход. Знам с кого бих предпочел да воювам. В действителност иска ми се да бяхте връчили командването във войната срещу Митридат на мен. След неблагодарната работа, която свърших в Испания, подобна задача би била приятно занимание за мен. Но за нас, хората в Испания, никой вече не се сеща.

Не мога да продължа войната в Испания, без да получа поне част от онези седемдесет и два милиона сестерции, затова предлагам да отворите скривалището и да извадите няколко торби. Другата възможност е ясна: ще разпусна войската си още тук, в Близка Испания — целия състав на четирите легиона, които са при мен, и ще ги оставя да се оправят сами. Пътят до дома е дълъг. Лишени от командване, лишени от боен строй, не вярвам, че мнозина ще се опитат да се приберат у дома. Повечето от тях ще сторят каквото и аз бих сторил на тяхно място — ще отидат при Квинт Серторий и ще му предложат да служат в неговите легиони, защото той ще ги нахрани и ще им плаща в срок. Всичко зависи от вас. Или вие ще ми пратите пари, или ще разпусна войската си.

Между другото, още не сте платили за държавния ми кон.“

Помпей си получи парите: сенаторите добре разбраха смисъла на ултиматума му, ако го беше поднесъл в по-деликатна форма, навярно щяха да се престорят, че не са го разбрали. Цялата страна мърмореше срещу подобно изнудване, но пък нямаше кой да се противопостави на евентуално нападение от страна на Квинт Серторий — особено ако четири легиона от Помпеевата армия се присъединят към него. Шокът от писмото на Помпей беше толкова голям, че дори и Метел Пий получи пари. Двамата римски генерали трябваше да намерят и храна.

Двата легиона от Далечна Испания се прибраха при Помпей заедно с голям обоз провизии. Гней Помпей Велики беше в състояние да поднови войната с Квинт Серторий. Най-после успя да превземе Паланция и се насочи към Кавка, където помоли местното население да поеме грижата за болните и ранените войници. Градските жители се съгласиха, но Помпей беше представил като болни и ранени най-добрите си войници, които завзеха Кавка отвътре. Една след друга крепостите на Серторий падаха в ръцете на Помпей, а заедно с тях пропадаха и складовете със зърно. Докато дойде зимата, само Калагурида и Оска бяха останали под контрола на Серторий.

Скоро Помпей получи писмо от Метел Пий.

„Много се радвам, Помпей, че тазгодишните ти действия успяха да прекършат гръбнака на Серторий. Може победите на бойното поле да са били мои, но ти използва цялата си решителност и търпение да изтощиш врага. Нито веднъж не помисли да се откажеш, нито за миг не остави време на Серторий да си поеме дъх. А той винаги нападаше тъкмо теб, докато аз имах късмет да се бия с Хиртулей — добър войник, но далеч не от класата на Серторий, или с Перперна — пълно нищожество.

И все пак иска ми се да похваля и войниците — както от твоите, така и от моите легиони. Това беше най-тежката и най-неблагодарна война, която Рим е водил някога. Войниците ни трябваше да преминат през ужасяващи изпитания. Но двамата с тебе не бяхме заплашени, от каквито и да е брожения или бунтове, нищо че заплатата идваше с повече от година закъснение, а плячка отникъде не падна. Трябваше да завземаме крепости само за да изгребем до дъно складовете с храна. Да, Гней Помпей, ние разполагаме с две великолепни армии и ми се ще да вярвам, че Рим ще им се отблагодари според заслугите. Но не вярвам. Рим не може да бъде победен. Може да изгуби много битки и много войници, но война никога няма да изгуби. Може би нашите предани армии са причината: война не се губи с такива лоялни, дисциплинирани и решени на всичко войници. Ние, пълководците и провинциалните управители можем да постигнем много, но в крайна сметка искрено вярвам, че признанието на народа трябва да бъде към римския войник.

Не знам кога смяташ да се прибереш в родината. Предполагам, че след като сенатът ти е връчил специалното поръчение, той ще трябва да ти го отнеме. Колкото до мен самия, аз съм управител от името на сената на Далечна Испания и не бързам да се връщам в Италия. В такива моменти за сената ще е по-лесно да ми удължи пълномощията, ако го пожелая, отколкото да търси нов управител. Затова ще поискам пълномощията ми да бъдат удължени с поне още две години. Преди да напусна провинцията си, иска ми се тя да е стъпила на крака и да бъде добре защитена от лузитаните.

Не ми се ще да бързам с прибирането си, защото знам, че там ме чака нова война — война със самия сенат по въпроса къде да настаним ветераните ми след тяхното уволнение. Няма да позволя войниците ми да останат без възнаграждение. Ето защо имам намерение да заселя войската си в Италийска Галия, но на северния бряг на Пад — сред огромните площи плодородна почва и богати пасища, които и до ден-днешен ползват единствено галите. Тъй като не става дума за римска земя, сенатът няма да има нищо против, а аз винаги ще съм готов да защитя ветераните си от агресивните им съседи. Вече съм обсъдил въпроса с центурионите, които изразиха своето задоволство. Войниците ми няма да се наложи да чакат с години поредната поземлена комисия от затлъстели бюрократи да прекроява землища и да попълва списъци… И повечето време да си клати краката и да си прекарва времето в сладки приказки. Колкото повече комисии виждам през живота си, толкова повече се убеждавам, че комисията може да създава единствено проблеми.

Желая ти всичко добро, скъпи Велики.“

Помпей презимува този път в земите на васконите — могъщо племе, което заемаше западния дял на Пиренеите и чиито водачи бяха разочаровани от Серторий. Понеже населението се отнесе добре с армията му, младият легат реши да се отблагодари, като построи здрава крепост — наречена Помпелон. В замяна поиска от васконите клетва, че винаги ще останат лоялни към римския сенат и народ.

Зимата беше тежка за Квинт Серторий. Може би от самото начало бе съзнавал, че се бори за една изгубена кауза, даваше си сметка, че не е сред любимците на фортуна. Но не искаше да приеме това за истина, напротив, продължаваше да се убеждава, че събитията са се развили в негова полза или поне, че се бяха развивали до момента, в който римляните установиха, че не могат да го сразят в открито сражение. Дълго време ги беше подмамвал да търсят именно подобно решение и се беше възползвал от тяхната заблуда. Но откакто Бабата и Малкия бяха възприели тактиката да избягват генерални сражения — старата тактика на Фабий Кунктатор, — той бе поел по стръмния склон на провала.

Предложеното възнаграждение за всеки изменник, който предложи главата му на Пий и Помпей, нанесе страхотен удар върху самочувствието на Квинт Серторий. Той беше римлянин и добре знаеше колко алчно и продажно племе са римляните. Дори най-свестните и почтени сред тях бяха способни в името на кариерата си да извършат най-долно предателство. Серторий вече нямаше доверие нито на римските, нито на италийските си поддръжници, понеже знаеше, че са възпитани в същите ценности като него самия. Разчиташе повече на испанците, които като по-слабо цивилизовани бяха станали в по-слаба степен жертва на римския нравствен упадък. Той живееше в постоянен страх някой да не го издебне в гърба, непрекъснато се оглеждаше няма ли да познае по нечий поглед, по нечий жест кои са предателите. Лека-полека тази игра на нерви с невидимия противник го доведе до изтощение. И понеже съзнаваше колко странно е подобно поведение в очите на испанците, се опитваше да прикрива мрачното си настроение, като се отдаваше все повече и повече на виното.

Най-тежък удар за него се оказа вестта за смъртта на майка му в Нерса. Това беше най-жестокото предателство на живота. Да имаше пред себе си окървавения труп на германската си наложница или на родния си син, когото умишлено бе държал далеч от римската цивилизация, Серторий нямаше да изпита такава мъка, както при новината за смъртта на Мария. В продължение на много дни той се затвори в сумрака на спалнята си, където единствено Диана и безчетните кани с вино му служеха за утеха. Толкова години Рия бе живяла сама, без сина си, изоставена от всички и от всеки. Серторий имаше да дави във виното твърде много години на угризения.

Когато най-после се показа пред хора, сякаш друг човек се беше вселил в тялото му. Доскоро любезен и открит човек, Серторий беше станал подозрителен и недоверчив дори спрямо испанците, като в същото време без повод сипеше обиди към най-близките си хора. Сякаш усещаше с тялото си дълбоките рани, които Помпей нанасяше на властта му над Испания, разпадането на държавата му сякаш довеждаше и до разпадане на самоличността му. Най-накрая, подгонен от невидимите призраци на алкохолното опиянение, Серторий беше обзет от параноя. Когато научи, че някои испански вождове тайно изтегляли децата си от училището, което беше основал в Оска, той нахлу в слънчевата сграда на училището и начело на личната си охрана изкла всички останали деца. Това беше началото на края му.

Марк Перперна Вейентон никога не беше преглътнал обидата, че Серторий му отне армията, която той лично беше довел в Испания. Нямаше как да не завижда и на пълното му превъзходство. Всеки път, когато двамата се сражаваха на бойното поле, Перперна се уверяваше, че не притежава и частица от военния гений на началника си, още по-малко — от авторитета му пред войниците. И все пак трудно му беше да се примири с мисълта, че Серторий го превъзхожда във всичко! Ако не в друго, то поне в предателството му отстъпваше.

От мига, в който научи за предлаганото от Метел Пий възнаграждение, Перперна вече знаеше как ще постъпи. Това, че Серторий сам се изложи на риск, настройвайки всички срещу себе си, само го улесни в намеренията.

Перперна покани приятели на вечеря в дома си — без конкретен повод, както обясняваше, просто да разсее хората от зимната скука в Оска. На вечерята щяха да присъстват всички негови римски и италийски приятели. Беше поканен и Серторий, разбира се. Перперна не беше сигурен, дали той ще дойде до самия момент, когато едрата фигура на пълководеца не изпълни вратата на трапезарията. Перперна пъргаво скочи от кушетката си и побърза да настани едноокия си другар на почетното място. Прислугата бе получила изрично нареждане да налива на госта без подканяне от неразреденото вино.

Всички присъстващи бяха посветени в заговора. Повечето се страхуваха, защото знаеха с кого си имат работа. Затова и виното се лееше като вода — до такава степен, че Перперна се тревожеше ще остане ли трезвен човек, който да свърши работата. Малката бяла сърна беше дошла заедно с господаря си — той не се отделяше от нея никъде — и се настани на почетната кушетка между Серторий и домакина. Перперна прие това като нова обида и се изпълни с още по-непреодолимо желание за саморазправа. За да не се издаде, използва някакъв повод и се махна от централната кушетка, настанявайки на свое място полуримлянина, полуиспанеца Марк Антоний. Въпросният Марк Антоний се беше появил на белия свят вследствие сексуалната злоупотреба на някой от известните Антонии с местна селянка. За нещастие баща му никога не го беше припознал за свой син и нищо не му беше завещал от огромните си богатства.

Всички присъстващи започнаха да говорят непристойни приказки, Антоний най-много от всички, а Серторий, който ненавиждаше грубия език и мръсните шеги, потъна в мълчание. Погледът в здравото му око беше почти толкова празен, колкото в сляпото. Един от присъстващите подхвърли някаква изключително груба шега, на която всички прихнаха да се смеят, с изключение на Серторий. Той само се облегна на възглавницата и изкриви лице в погнуса. Уплашен да не би гостенинът да си тръгне без време, Перперна реши да даде сигнал за действие.

Понеже се страхуваше да не би сред общата глъчка съучастниците му да не го чуят, Перперна хвърли с всичка сила сребърната си чаша на пода. Металният предмет оглушително изтрещя на каменните плочки и всички присъстващи застинаха. Но преди замаяният от алкохола Серторий да се осъзнае, Антоний извади бойната кама изпод туниката си и с бързо движение се хвърли отгоре му: Острието се заби в гърдите на Серторий, сърната изпищя от страх и рипна встрани, а господарят й едва сега понечи да се изправи. Всички присъстващи се метнаха върху него, за да го притиснат за кушетката, като в същото време Антоний на няколко пъти изваждаше и забиваше камата в тялото му. Серторий не успя дори да извика; пък и да беше извикал, никой нямаше да се притече на помощ — испанската му охрана вече беше избита пред вратата на Перперна.

Диана се хвърли обратно на кушетката, докато убийците се отдръпваха встрани, за да се насладят на стореното. Животното започна да души окървавеното тяло на господаря си, който не помръдваше. Е, Перперна щеше да запази тази част от удоволствието за себе си! Като грабна захвърлената от Антоний кама, той с рязко движение я заби в левия хълбок на сърната. Диана се сви на кълбо и се строполи върху мъртвия Серторий. Когато самодоволните съучастници хванаха трупа на началника си, за да го изхвърлят през прозореца на улицата, безжизненото тяло на Диана го последва.

Вестта за смъртта на Серторий достигна до Помпей по начин, който в началото го изпълни с ужас и погнуса, но всъщност не беше нещо необичайно за тогавашните нрави. Марк Перперна Вейентон беше пратил главата на убития от Оска до Помпелон по най-бързия възможен куриер. Заедно със своеобразния трофей Помпей получи писмо, в което Перперна напомняше на него и на Метел Пий за стоте таланта злато и за двайсетте хиляди югера земя, които му се полагаха. Перперна изрично споменаваше, че подобно писмо вече е било пратено и до Метел Пий.

Помпей отговори от свое име, но прати копие и до Метел Пий. Писмото гласеше следното:

„Ни най-малко не ме радва да науча, че Квинт Серторий е умрял от ръката на червей като теб, Перперна. Той беше изменник и клетвопрестъпник, заслужаваше смърт, но смърт достойна.

С огромно удоволствие ти известявам, че ти отказвам възнаграждението. Ние не сме обещавали нищо за ничия отрязана глава. Възнаграждението беше за човек, който ще ни даде необходимите сведения, за да можем ние да намерим, заловим или убием Квинт Серторий. Ако случайно нашата обява ти е била представена без изрично упоменаване на условията, значи вината е у преписвана. Но аз самият не съм обнародвал каквото и да е съобщение, в което да не се споменава условието «необходими сведения». Ти, Перперна, произхождаш от фамилия на консули, навремето заседаваше в римския сенат, дори беше претор. Трябва да познаваш по-добре законите.

Предполагам, че занапред ти ще заместваш Квинт Серторий начело на бунтовническата войска, затова с огромно удоволствие те осведомявам, че войната ще продължи до мига, в който и последният изменник умре, а последният бунтовник бъде продаден в робство.“

Когато в Испания научиха за смъртта на Квинт Серторий, испанските му поддръжници веднага се изпокриха из горите на Лузитания и на Аквитания; дори част от римските и италийските войници в армията му дезертираха. Перперна хвърли големи усилия да убеди останалите да не бягат и през май напусна Оска, за да даде сражение на Помпей. Имаше защо — краткият отговор на писмото му го беше изпълнил със справедлив гняв. За кого се мислеше това пиценско парвеню? Кое му даваше право да отговаря от името на един Цецилий Метел? Това, че самият Цецилий Метел не беше отговорил изобщо, беше друг въпрос.

Битката мина без усложнения. Перперна случайно се натъкна на един от Помпеевите легиони, който търсеше фураж за конете из долините на юг от Помпелон. Войниците бяха напуснали строя, а и тежките волски каруци затрудняваха маневрите им. При вида на последната Серториева армия, която се спускаше върху им, хората на Помпей хукнаха да се крият в близкия дол. Перперна се изпълни с приятни предчувствия и ги подгони. Едва когато цялата му армия на свой ред влезе в дола, Помпей затвори капана зад гърба му. Хиляди римски легионери се показаха от прикритията си по склоновете на дола и се хвърлиха да колят обкръжените войници на Серторий.

Неколцина войници намериха самия Перперна скрит в някакви храсти и го отведоха при Авъл Габиний, който на свой ред го предаде на Помпей. Пребледнял, дори посивял от страх, пленникът се опита да спазари живота си, като предостави на Помпей личния архив на Квинт Серторий — според плачливите му обяснения вътре имало множество документи, изобличаващи видни римски граждани в желание да преустроят Рим на мариански начала.

— Каквото и да означава това… — подхвърли Помпей. Сините му очи не издаваха ни най-малко чувство.

— Какво каквото и да означава? — попита треперещият Перперна.

— Марианските начала.

— Моля те, Гней Помпей, умолявам те! Само ми позволи да ти покажа документите. Ще се увериш с очите си, че говоря истината.

— Така да бъде, дай ми ги! — подкани го той.

С видимо облекчение Марк Перперна обясни на Авъл Габиний къде да намери документите (беше ги взел за всеки случай със себе си, да не би някой да сложи ръка върху тях в Оска) и с нетърпение седна да чака легата. Двама войници носеха тежък сандък, който положиха в краката на Помпей.

— Отворете го — заповяда той.

След което клекна и започна да рови из свитъците. Доста време прекара над книжата, като понякога се изкушаваше да разгърне някой свитък и да прочете съдържанието му. По свитите му вежди си личеше, че и малкото прочетено го изненадва. Най-накрая, след като изпразни сандъка и от последния документ, Помпей се изправи.

— Събери цялата тази купчина на едно място и я запали пред очите ми — нареди Помпей на Авъл Габиний.

Перперна ахна, но нищо не каза.

Когато свитъците пламнаха в буен огън, Помпей се наведе към Габиний и с нескрита наслада му заповяда:

— Убий тоя червей.

Перперна умря под легионерски меч, а в мига, в който главата му се изтърколи на земята и се претърколи из тревата, войната в Испания свърши.

— Значи това е всичко — каза Авъл Габиний.

Помпей вдигна рамене.

— Добре, че се отървахме от тоя.

Двамата стояха и гледаха безмълвно главата на Перперна. Очите му се бяха изцъклили в недоумение и ужас; най-накрая Помпей се обърна на другата страна и отиде при останалите легати. Те бяха благоразумни хора и нарочно го бяха оставили сам да се разправя с изменника.

— Наистина ли трябваше да изгориш документите? — попита Габиний.

— Да.

— Нямаше ли да е по-добре да ги занесем в Рим? Така щеше да се разбере кой е предател и кой — не?

Помпей поклати глава и се засмя.

— И да отворим работа на съда за измяната за следващите сто години? Понякога е по-добре човек да следва вътрешния си глас. Един предател няма да стане по-почтен само защото изобличаващите документи са изгорели.

— Не разбирам.

— Искам да кажа, Авъл Габиний, че вълкът кожата си мени, но нрава — не. Въпросните персони все някога ще се издадат.

Макар войната да беше свършила, Помпей беше сериозен човек и нямаше намерение да се прибере веднага у дома, пък дори с главата на Перперна забучена на копието си. Обичаше да разчиства след себе си, което всъщност означаваше — да убие навреме хората, които за в бъдеще биха могли да му създават проблеми. Сред убитите бяха германката на Серторий и синът им, които Помпей завари в Оска след безкръвната капитулация на града. Трийсетгодишният мъж, когото му посочиха за син на Серторий, приличаше на баща си, нищо че не знаеше нито дума испански и се държеше като обикновен варварин.

При новината за смъртта на Серторий Клуния и Уксама се разкаяха за направените отстъпки, залостиха портите си пред Помпеевата армия и се приготвиха за дълга обсада. Помпей бе така любезен да не ги подмине. С малко усилия и Клуния, и Уксама бяха завзети. Накрая същата съдба сполетя и Калагурида, където римляните с ужас разкриха, че местните защитници са предпочели да изядат жените и децата си, но не и да се предадат на врага. Помпей заповяда оцелялото население на града да бъде избито, а след това подпали не само града, но цялата област.

Разбира се, през цялото това време между пълководеца и Рим се водеше усилена кореспонденция. Не всички писма бяха официални, още по-малко ставаха за публично достояние. Най-много писма Помпей размени с Филип, който продължаваше да си играе игричките в сената. Консули тази година бяха двама тайни клиенти на Помпей — Луций Гелий Попликола и Гней Корнелий Лентул Клодиан. Това означаваше, че Помпей би могъл да издейства римско гражданство за всеки испанец, на когото е разчитал по време на войната. В началото на списъка Помпей постави два пъти едно и също име: Кинаху Хадашт Библос, чичо и племенник, на възраст съответно трийсет и три и двайсет и осем години, граждани с високо положение в Гадес, финикийски търговци. Но двамата не взеха името Помпей, понеже самият Помпей нямаше намерение да залее Италия с испански съименници: Помпей Еди-кой си, Помпей Еди-кой си. Двамата гадесчани бяха писани клиенти на един от отскорошните легати на Помпей — Луций Корнелий Лентул, братовчед на консула. Затова влязоха в римския обществен живот под името Луций Корнелий Балб Старши и Луций Корнелий Балб Младши.

Но Помпей все още не бързаше. Първо трябваше да възстанови минното дело край Нови Картаген, след това трябваше да накаже контестаните, задето нападнаха непрежалимия Гай Мемий. Сестрата на Помпей беше вдовица, а брат й трябваше навреме да се замисли по въпроса. Лека-полека римската власт в Близка Испания беше възстановена, чиновниците заеха старите си места, бирниците плъзнаха да събират данъци, бяха изготвени закони и разпоредби, както и всички останали процедури, на които се опираше римското управление навсякъде по света.

Най-накрая, през есента на 72 г. пр.Хр. Гней Помпей Велики се сбогува с Испания и искрено се надяваше кракът му повече да не стъпи там. Беше възвърнал самочувствието си и пак се смяташе за велик пълководец. Но занапред щеше да започва всяко едно сражение с известен страх, а всяка война — с поне няколко легиона повече от врага. Нещо повече, никога вече нямаше да воюва срещу римляни!

Щом армията му се озова в пиренейските проходи, Помпей реши да остави спомен за преминаването си. Извади всички трофеи, включително доспехите на Квинт Серторий и тези, с които Перперна бе обезглавен, и ги окачи на високи кръстове, за да се веят като плашила. Нека всички, които идваха от Галия в Испания, да научат, че не си струва да воюват срещу Рим. Между трофеите Помпей постави и паметна плоча на самия себе си — в нея беше споменал пълното си име, титлите си, специалното поръчение, както и броя на превзетите градове и имената на всички, които беше дарил с римско гражданство.

След това слезе в равнините на Нарбонска Галия и прекара зимата в ядене на скариди и кефали. Както изходът от войната, така и реколтата се оказваше добра тази година — докато Испания се спасяваше от глада, Нарбонска Галия тънеше в изобилие.

Помпей нямаше намерение да стигне Рим преди лятото, но не защото страдаше от някакви угризения или се срамуваше от провал. Просто нямаше никакви планове за бъдещето, не беше измислил коя точно римска традиция е ред да наруши. На двадесет и осмия ден от септември щеше да навърши трийсет и пет години. Не беше вече малкият любимец на легионите, следователно му трябваше задача като за зрели мъже. Но каква задача? Нещо, което сенатът ще поиска от него с огромно нежелание, това беше единственото, което знаеше. Но колкото и да преследваше отговора из лабиринта на съзнанието си, той все успяваше да се скрие в мрачните и непрогледни местенца.

Най-накрая Помпей вдигна рамене и отпъди тези мисли. Имаше да разреши много належащи проблеми, като например да построи пътя, който беше прокарал при идването си през Алпите — да постави наблюдателници, да го павира, да го кръсти… Как? Вия Помпея? Звучеше добре! Но кой щеше да умре спокоен, ако остави след себе си само името на някакъв път? Не, по-добре да умре, оставяйки своето име. Помпей Велики. Да, това беше достатъчно.

7

От септември 78 г. пр.Хр. до юни 71 г.пр.Хр.

Цезар не виждаше причини да бърза към дома след края на службата си при Публий Сервилий Вация. Вместо това използва времето да обиколи онези части от Римска Азия и съседна Ликия, които дотогава не бе имал случай да посети. Прибра се в Рим към края на септември. Това беше същата онази година, когато Лепид и Катул управляваха, и Цезар завари града сериозно разтревожен от действията на Лепид: консулът беше заминал да събира армия в Етрурия, преди да изпълни най-важното си задължение — да организира изборите за следващата година. Гражданската война се усещаше във въздуха, всички само за нея говореха.

Но една гражданска война — истинска или въображаема — не беше събитие, заради което Цезар да губи от ценното си време. Той трябваше да изпълни някои семейни задължения.

Майка му не изглеждаше остаряла, но беше променена: беше тъжна.

— Защото Сула е умрял! — направо й заяви Цезар с онзи добре познат тон, който намекваше за старите години, когато мнозина подозираха Сула и Аврелия в любовна връзка.

— Да.

— Защо? Да не си му длъжна за нещо?

— Дължа му твоя живот, Цезаре.

— Който той единствен държеше да отнеме!

— Съжалявам, че не е още жив — отсече тя.

— Аз пък не съжалявам.

— Тогава да говорим за друго.

Младежът въздъхна и се облегна на стола си. Няма що, майка му не се признаваше за победена. Все така го гледаше с гордо изправена глава, със самочувствието, че каквито и аргументи да използва, синът й в нищо не може да я разубеди.

— Време е да легна с жена си, майко.

Аврелия се намръщи.

— Тя е само на шестнайсет.

— Да, знам, че това не е подходяща възраст за женитба, но Цинила е моя съпруга от девет години, така че положението е различно. Още когато ме посрещна на вратата, усетих, че е готова да легне с мен.

— Да, мисля, че си прав, синко. Дядо ти щеше да каже, че връзката между двама патриции е опасна заради вероятното трудно раждане. Бих желала да е по-голяма, когато й дойде време да изпълнява задълженията си.

— Цинила ще се справи, майко.

— И кога смяташ да стане събитието?

— Тази вечер.

— Бихме могли с нещо да изтъкнем това укрепване на брака, Цезаре. Нещо като семейна вечеря. И двете ти сестри се намират в Рим в момента.

— Никаква семейна вечеря. Никаква суматоха.

Така и стана. Аврелия се подчини на желанието на сина си — до такава степен, че дори снаха й не разбра какво се очаква от нея. Едва след вечеря, когато понечи да се прибере в спалнята си, Цинила беше задържана от Цезар и си даде сметка колко необичайно пуст е триклиният.

— Тази вечер ще бъде, Цинила — хвана я за ръка той и я поведе към своята стая.

Тя пребледня от притеснение.

— О! Но аз не съм готова!

— За това никое момиче не е готово. Което е достатъчна причина да свършим всичко възможно най-бързо. Щом преодолеем началото, всичко ще си дойде на мястото.

Цезар беше сторил добре, като не остави на жена си време да мисли какво й предстои. Разбира се, през последните четири години тя не беше преставала да мисли за това, но друго си беше то да стане изведнъж. Цезар й помогна да свали дрехите си, като не забрави да ги сгъне прилежно една върху друга. Изпитваше приятни чувства при самата мисъл, че господарската спалня най-сетне посреща друга жена, след като Аврелия му я беше отстъпила след смъртта на баща му. Цинила седна на ръба на леглото и безмълвно го наблюдаваше, но когато Цезар на свой ред започна да се съблича, не издържа и затвори очи.

Когато бе готов, мъжът й седна до нея, хвана и двете й ръце и ги притисна до бедрото си.

— Знаеш ли какво ти предстои, Цинила?

— Да — отвърна тя със затворени очи.

— Тогава ме погледни.

Големите й черни очи се отвориха и с известно усилие се спряха на лицето му. Той й се усмихваше, при това с любов.

— Колко си хубава, жено, и колко добре изглеждаш без дрехи.

Цезар докосна гърдите й — стегнати и закръглени. Цинила на свой ред протегна ръка и го погали по гърдите.

Той я прегърна, целуна я и тя си даде сметка, че се случва това, за което беше мечтала, че реалността се оказваше по-красива и от най-смелите й мечти. Разтвори устните, отвърна на целувката му, погали гърба му и в следващия миг усети как двамата са се озовали на леглото. Цялото й тяло тръпнеше в наслада при самия допир с неговото. Кожата му, както Цинила с изненада откри, беше гладка като нейната, а удоволствието, което докосването до нея й даваше, се предаваше из цялото й тяло.

Макар отдавна да знаеше какво я чака, едно беше да си го представя, съвсем друго да го изживее. В продължение на няколко години Цинила бе изпитвала девическа любов към Цезар, в продължение на няколко години той бе заемал всичките й мисли, затова сега, когато се превръщаше най-сетне в негова пълноценна съпруга, Цинила чувстваше все едно целият свят й принадлежи. Дългите години на очакване си струваха, без тях може би нямаше да изпита такъв опияняващ екстаз. Без да бърза, Цезар първо се увери, че тя е готова за него, и после внимателно избягваше всякакви действия и жестове, които една млада девица не би очаквала от любовника си. Цинила изпита известна болка, но не такава, че да я лиши от нарастващото удоволствие. Това, което я зашеметяваше, беше самото усещане, че Цезар е в нея, че го държи в себе си, докато изведнъж неочакваният спазъм разтърси цялото й същество. За това никой нищо не й беше споменавал. Но пък, разсъждаваше Цинила, това сигурно е причината жените да държат да имат съпруг.

Когато призори станаха да закусват с топъл хляб и да пийнат от студената вода от каменното водохранилище във вътрешния двор, цялата трапезария беше изпълнена с рози, а на една от масите ги чакаше кана розово подсладено вино. От лампите висяха вълнени кукли и житни класове. Най-накрая се появи и самата Аврелия, която ги целуна и им пожела щастлив живот, а след нея — цялата прислуга, както и Луций Декумий със синовете си.

— Колко е хубаво да сме истински съпрузи! — радваше се Цезар.

— И аз така мисля — кимна щастливата Цинила, която грееше от удоволствие след първата си брачна нощ.

Гай Маций пристигна последен, затова семейната закуска му се стори изключително трогателна. Никой не знаеше по-добре от него с колко много жени е лягал Цезар; и все пак Цинила беше неговата съпруга, затова се радваше за приятеля си, като виждаше с каква любов я гледаше. Самият Гай Маций се съмняваше дали би намерил смелост да ощастливи едно шестнайсетгодишно момиче, особено след като е свикнал да гледа на него като на малко дете. Но очевидно Цезар беше по-смел.

Цезар се появи в сената тъкмо на онова заседание, когато Филип убеждаваше назначените отци да извикат Лепид и да го принудят да насрочи избори. На второто заседание беше прочетен отказът на Лепид, след което дойде и сенатският указ вторият консул Катул да се прибере незабавно в града.

Между второто и третото заседание Цезар беше посетен от шурея си Луций Корнелий Цина.

— Ще има гражданска война — съобщи му младият Цина. — Искам ти да застанеш на печелившата страна.

— Коя е печелившата страна?

— Тази на Лепид.

— Той няма да спечели, Луций.

— С цяла Етрурия и Умбрия зад гърба си не може да изгуби!

— Това са го разправяли много хора преди теб. Но аз знам само един човек, който никога няма да изгуби.

— Кой ли ще е той? — изгледа го накриво Цина.

— Аз самият.

На шурея му подобно твърдение се стори крайно забавно и той прихна да се смее.

— Знаеш ли, Цезаре — каза, — ти си наистина странна риба.

— Може би защото не съм риба изобщо. Може би съм рак, не мислиш ли? А най-вероятно не съм нито едното, нито другото.

— Така и не мога разбера кога се шегуваш — отвърна с известно колебание Цина.

— Защото рядко се шегувам.

— Глупости! Да не би да говориш сериозно, като казваш, че си единственият непобедим човек на земята?

— Абсолютно сериозно.

— И няма да се присъединиш към Лепид?

— Не, Луций, няма. Ако ще и на самите порти на града да ме чака.

— Е, тук грешиш. Аз отивам при него.

— Това е твое право. Сула те доведе до просяшка тояга.

И така, младият Цина отиде в Сатурния, където Лепид чакаше заедно с легионите си. Второ послание замина за лагера на Лепид, този път от името на колегата му Катул. Лепид и този път отказа. Преди обаче Катул да е тръгнал обратно за Капуа, където го чакаше неговата армия, Цезар пожела да говори с него.

— Какво искаш? — попита с ледено изражение синът на Катул Цезар. Никога не беше изпитвал симпатии към този свой твърде красив и твърде надарен братовчед.

— Искам да се присъединя към щаба ти в случай на война.

— Аз пък не те искам в щаба си.

Цезар примигна и в очите му сякаш се появи отровният поглед на покойния Сула.

— Не си длъжен да ме харесваш, Квинт Лутаций, за да ме използваш.

— Как бих могъл да те използвам? Или по-точно от каква полза би могъл да ми бъдеш? Чувам, че вече си пожелал да минеш на страната на Лепид.

— Това е лъжа!

— Не и доколкото аз знам. Младият Цина се е видял с теб, преди да напусне Рим, и двамата сте се разбрали.

— Младият Цина дойде да ми пожелае щастлив живот, което си е напълно в реда на нещата. Все пак бракът между мен и сестра му съвсем наскоро беше консумиран.

Катул му обърна гръб.

— Ти може да си убедил Сула в своята лоялност, Цезаре, но мен няма да ме убедиш в друго, освен че си един обикновен размирник. Няма да те взема, защото не искам в щаба ми да има човек, в чиято лоялност се съмнявам.

— Когато — ако изобщо — Лепид обяви война на Рим, братовчеде, аз ще се сражавам за Рим. Аз съм римски патриций, падам ти се кръвен роднина и не съм ничий клиент или политически поддръжник. — На път към вратата Цезар се спря. — Няма да е зле да ме запомниш като човек, който винаги ще спазва римските закони. Ще стана консул, когато възрастта ми го позволи. И няма да стана консул, защото губещ политик като Лепид се е провъзгласил за римски диктатор. Лепид няма нито нужната смелост, нито нужната воля за това. Както между другото и ти, Катуле.

И така, Цезар остана в Рим, докато събитията се развиваха със зашеметяваща бързина и за няколко месеца от нищо стана нещо — открит бунт срещу държавата. Сенатът гласува своя „сенатус консултум де република дефенденда“, т.е. обяви извънредно положение, Флак Принцепс Сенатус умря. Вторият интеррекс Клавдий Пулхер проведе изборите, а най-накрая Лепид потегли на поход срещу Рим. Заедно с още няколко хиляди римляни Цезар се представи в пълно въоръжение на Катул на Марсово поле. Беше разпределен в отряд от неколкостотин души, които да пазят Дървения мост и подстъпите към града. Понеже Катул продължаваше да отказва какъвто и да е командващ пост на Цезар, нищо че младежът си беше извоювал граждански венец, Цезар трябваше да служи като редови войник. Така и не влезе в открити бойни действия и след като Лепид беше разгромен под Сервиевите стени в Квиринала, Цезар се прибра у дома си, без да си прави труда да гони Лепидовите легиони по бреговете на Етрурия.

Арогантното отношение на Катул нямаше да бъде лесно забравено. Но Гай Юлий Цезар беше търпелив дори в омразата: щеше да си отмъсти на Катул, когато дойдеше време. Дотогава Катул можеше да си живее спокойно.

За дълбоко съжаление на Цезар, докато се прибере от скиталчествата си на изток, младият Долабела вече беше осъден на изгнание, а Гай Верес гордо се разхождаше из римските улици като символ на римското благочестие. Верес се беше оженил за дъщерята на Метел Капрарий и се ползваше с голяма популярност сред конническото съсловие. За римските богаташи Верес беше пример на достойно политическо поведение — ето един сенатор, който не се беше посвенил да свидетелства в съда срещу друг римски сенатор!

Цезар обаче използва познанствата на Луций Декумий и Гай Маций, за да разпространи, че е готов да бъде адвокат на всеки жител на Субура. Докато Лепид и Брут се бореха със съдбата си, а Помпей се издигаше на политическата сцена, Цезар се занимаваше със скромните дела на мнозина скромни клиенти. Все пак успя да си създаде име на добър адвокат, понеже печелеше делата. Лека-полека процесите, в които участваше, започнаха да привличат познавачи — юристи и оратори, които бяха готови да го слушат, независимо от делата, които водеше — най-често пред градския или чуждестранния претор, по-рядко в съда по убийствата. Колкото и да се мъчеше да го компрометира пред публиката, Катул не успяваше, напротив, Цезар печелеше все по-големи симпатии с речите си — както заради смелостта си, така и заради изяществото на езика си.

Когато някои градове в Македония и Централна Гърция се обърнаха към него с молба да подведе под отговорност стария Долабела (който се беше върнал от дългото си управление в провинцията, най-сетне заменен от болнавия Апий Клавдий Пулхер), Цезар се съгласи. Това беше първото по-сериозно дело, с което се залавяше — защото щеше да се разглежда в съда за данъчни злоупотреби — „квестион де репетунде“, — и защото обвиняемият беше човек със знатно потекло и голям политически авторитет. Младежът знаеше малко за обстоятелствата около управлението на стария Долабела, но се зае с изслушването на възможните свидетели и събирането на доказателства в полза на обвинението. За своите гръцки клиенти Цезар се превърна в неоценимо съкровище: той беше сред малкото римляни, способни да уважават високото обществено положение на гръцките големци, да разговарят с тях като с равни. Още по-удивителна се оказа способността му да помни: каквото чуеше Цезар, никога не забравяше. Това му помагаше да улавя такива подробности в показанията на свидетелите, които се оказваха от много по-голяма полза за делото, отколкото самите ищци предполагаха.

— И все пак — предупреждаваше той клиентите си сутринта преди разглеждането на делото — не се надявайте твърде много. Съдебните заседатели са сенатори, а настроенията в сената са предимно на страната на Долабела. От римска гледна точка той е бил добър провинциален управител, защото държеше скордизите настрана. Не мисля, че ще успеем да спечелим.

Което излезе вярно. Цезар беше събрал убедителни доказателства, каквито само едни римски сенатори можеха да си позволят да не приемат, беше подготвил забележителна реч, но така или иначе съдът оправда Долабела. Цезар не сметна за нужно да се извинява на клиентите си, пък и те не се чувстваха измамени от него. Начинът, по който той представи доказателствата в съда, изящната му реч щяха да се помнят от цяло едно поколение познавачи на римското правораздаване. Интересът беше такъв, че мнозина дори го убеждаваха да публикува речите си.

— Ще служат като учебници по риторика и право — убеждаваше го Марк Тулий Цицерон, който искаше и едно копие за себе си. — Разбира се, не беше добре, че загуби делото, но се радвам, задето се върнах навреме да те чуя как спориш с Хортензий и Гай Кота.

— И аз се радвам, Цицероне. Едно е да слушаш фалшивите комплименти на Цетег, друго е адвокат като тебе да иска копия от речите ти — отговори му Цезар, който изпитваше искрена гордост от молбата му.

— Като оратор не можеш да ме научиш на нищо — рече Цицерон, без да си дава сметка, че Цезар не е склонен да приема такива твърдения, — но можеш да си сигурен, Цезаре, че ще изуча подробно начина, по който си разследвал случая и по който представи доказателствата. — Двамата се разхождаха заедно по форума, а Цицерон нямаше намерение да млъкне. — Това, което ми направи най-дълбоко впечатление, е способността ти да използваш гласа си. В нормален разговор гласът ти е плътен и нисък! А когато говориш пред тълпата, тонът ти се изостря, гласът ти става някак висок, ясен и може да надвика всякаква глъч. Кой те е учил?

— Никой. Просто съм забелязал, че мъжете с дебел глас по-трудно се налагат в спор с хора с тънки гласове. И понеже държа да ме слушат, си преправям гласа.

— Аполоний Молон — през последните две години учих при него — смята, че височината на човешкия глас зависи от дължината на врата му. Колкото по-дълъг е вратът, толкова по-нисък е гласът. А ти имаш твърде източен врат! За щастие моят си е точно какъвто трябва.

— Сиреч къс — подхвърли Цезар.

— Не, среден — настоя Цицерон.

— Изглеждаш добре, а и си понатрупал няколко килца. Те са нужни на адвоката.

— И се чувствам добре. Изгарям от желание да се върна в съда. И все пак — замисли се Цицерон, — не мисля, че бих мерил сили с теб. Титаните понякога трябва да избягват пряк сблъсък. Предполагам, че с Хортензий и Гай Кота не бива да се състезавам.

— Очаквах да се изявят на по-голяма висота — сподели Цезар. — Ако заседателите не бяха решили от самото начало какво ще отсъдят, двамата просто щяха да изгубят делото. Бяха мудни и не разполагаха с убедителни аргументи.

— Съгласен съм. Гай Кота ти се пада вуйчо, нали?

— Да, но това няма значение. Не сме в добри отношения.

Двамата се спряха при един известен със закуските си продавач. Сергията се намираше точно срещу Държавния дом на фламен Диалис.

— Мисля — подхвана нова тема Цицерон, — че въпросът с твоето фламинство все още крие известни юридически неясноти. Не смяташ ли да се възползваш от тях и да се настаниш в тази удобна къща до сергията на Гавий? Дочувам, че живееш в апартамент в Субура. Това не е подходящ адрес за способен адвокат като теб, Цезаре!

Цезар потръпна.

— Дори в най-мизерната колиба на Есквилина да живеех, Цицероне, пак не бих се изкушил!

— Е, за себе си трябва да кажа, че се радвам на живота си на Палатина — похвали се Цицерон. — Брат ми Квинт наследи старата семейна къща в Карина — обяви той тържествено, все едно родът му я беше притежавал от векове, когато къщата беше купена от баща му, при това след раждането му. Той явно се сети за нещо и се разсмя. — Като става дума за оправдаване в съда, навярно си чул какво каза Квинт Калидий, след като съдът за данъчни злоупотреби го осъди навремето?

— Страхувам се, че съм пропуснал клюката. Но ти ще ми кажеш.

— Заяви, че не се изненадвал от присъдата, тъй като откакто Сула допускал само сенатори за заседатели, таксата за подкуп била скочила рязко — триста хиляди сестерции, а той не можел да си ги позволи.

Цезар се засмя.

— Това ще го запомня. Значи трябва да стоя далеч от съда за злоупотреби!

— Особено когато начело на заседателите стои Лентул Сура.

И понеже тъкмо Публий Корнелий Лентул Сура беше председател на съдебните заседатели по току-що изгубеното дело, той надигна вежди.

— Това, виж, беше полезна информация, Цицероне!

— Скъпи приятелю, няма въпрос, свързан с нашите съдилища, по който да не съм наясно! — похвали се за сетен път Цицерон. — Ако имаш някой ден въпроси, питай.

— Ще попитам, не се съмнявай — увери го Цезар. Двамата си стиснаха ръце и Цезар пое към дома си в срамния за адвокатите квартал Субура.

Квинт Хортензий се беше скрил зад една колона и сега уж случайно застана до Цицерон, който наблюдаваше отдалечаващия се Цезар.

— Днес беше на висота — похвали своя съперник Хортензий. — Само още няколко години да събере опит, скъпи Цицероне, и ще трябва да бдиш над лаврите си.

— Дай му почтени заседатели, скъпи Хортензий, и твоите лаври щяха да отлетят още тази сутрин.

— Не си справедлив!

— То няма да продължи вечно.

— Кое по-точно?

— Това заседателите да са само сенатори.

— Глупости! Сенатът си върна властта веднъж завинаги.

— Това, което ти казваш, е глупост. Гражданите настояват за възстановяване правата на народните трибуни. А когато трибуните си върнат старите пълномощия, Квинт Хортензий, заседателите пак ще се избират от конническото съсловие.

Хортензий вдигна рамене.

— На мен ми е все тая, Цицероне. Сенатори или конници, подкупът си е подкуп… Когато се стигне дотам.

— Аз заседатели не подкупвам — ядоса се Цицерон.

— Знам, че не подкупваш. Нито пък той — Хортензий махна с ръка по посока на Субура. — Но това е вече традиция, скъпи приятелю, при това общоприета!

— Във всеки случай традиция, която няма с какво да зарадва добрия адвокат! Когато аз спечеля едно дело, ще ми се да знам, че съм го сторил благодарение на уменията си, а не с парите, които клиентът ми е дал на заседателите.

— Тогава значи си глупак и няма да те бъде дълго.

При тези думи в тъмните очи на Цицерон проблеснаха заплашителни искрици.

— Ще те надживея, Хортензий! Не се съмнявай в това!

— Аз съм непоклатим.

— И Антей беше непоклатим, докато Херкулес не се сети да го вдигне от земята. Аве, Квинт Хортензий.

В края на януари на другата година Цинила роди първата дъщеричка на Цезар — Юлия, снежнобяло и крехко същество, което направи щастливи родителите си.

— Синът струва много разходи, мила съпруго — хвалеше я Цезар, — докато дъщерята е особен политически залог. Когато е патрицианка и по майка, и по баща и се радва на добра зестра, всяка дъщеря се превръща в безценен коз за баща си. Докато със синовете никога не сме сигурни какво ще излезе от тях. Юлия е чудесна. И тя като баба си Аврелия ще има да избира между десетки кандидати.

— С тази разлика, че не виждам голямата зестра — отбеляза майката, която беше преминала през известни усложнения, но се възстановяваше.

— Не се тревожи, Цинила, сладка моя! Докато Юлия стане мома за женене, зестрата ще е готова.

Аврелия беше в стихията си. Детето й беше поверено и тя се влюби в него. Вече се беше сдобила с четири внучета — двамата синове на Лия, и двамата от различни бащи, и момчето и момичето на Ю-Ю. И все пак никое от тях не беше расло в нейната къща. Пък и те не бяха наследници на сина й, на слънцето на живота й.

— Очите й ще се запазят сини, много са бледи, за да потъмнеят — радваше се Аврелия, защото Юлия приличаше на баща си. — И косите й са светли.

— Радвам се, че виждаш коса — отвърна замислено Цезар. На мен ми изглежда абсолютно плешива, а това не е добре за нас, Цезарите, които се славим с гъстите си коси.

— Глупости! Естествено, че има коси! Почакай да навърши годинка, сине, и тогава ще видиш какво значи гъста коса. При това няма да потъмнее. Малкото бебче ще бъде една светлокоса хубавица.

— На мен ми изглежда лишена от всякакъв чар — като бедната Гнея.

— Цезаре, Цезаре! Та още е новородено! Като порасне, ще заприлича на тебе.

— Съдба — заключи той и се махна от стаята.

Отиде в най-известната кръчма в града, на ъгъла на Форум Романум и Клив Орбий; беше получил съобщение, че клиентите, които го бяха наели да съди Долабела, са се върнали в Рим и държат на всяка цена да разговарят с него.

— Имаме ново дело за теб — посрещна го водачът на гръцката група, Ификрат от Солун.

— Поласкан съм — навъси се в недоумение Цезар. — Но кого искате да съдите този път? Апий Клавдий не е достатъчно време управител, за да има в какво да го обвините… Освен това не се знае дали сенатът ще се съгласи един действащ проконсул да бъде подведен под отговорност.

— Задачата, която имаме за теб, е необичайна и няма нищо общо с управителите на Македония — обясни Ификрат. — Искаме да съдиш Гай Антоний Хибрида за масовите престъпления, които извърши в качеството си на началник на конницата в армията на Сула преди десет години.

— Богове! Преди толкова много време…

— Ние не се надяваме да спечелим делото, Цезаре. Това не е целта ни. Просто горчивият опит от управлението на двамата Долабели ни убеди за сетен път, че Рим има навика да назначава за наши управници хора, които по нищо не се различават от дивите зверове. Казахме си, че е крайно време гражданите в Рим да си дадат сметка за това. Обикновените жалби и прошения не вършат работа. Никой не си прави труда да ги прочете, още по-малко сенаторите. Обвиненията в държавна измяна и данъчни злоупотреби са проблем, който вълнува единствено най-висшите класи. Това, което ние искаме, е да привлечем вниманието на конническото съсловие, дори на по-бедните слоеве. Затова си казахме, че едно дело, което ще се разглежда в съда по убийствата, ще събере достатъчно публика. И когато тръгнахме да търсим подходящ ответник, дървото име, което ни дойде наум, бе това на Гай Антоний Хибрида.

— Какво е сторил? — попита Цезар.

— Беше началник на конницата за областите Теспия, Елевсида и Орхомен — по времето, когато Сула и част от армията му бяха заели Беотия. Но Хибрида малко воюваше, повечето време се отдаваше на смразяващи кръвта удоволствия — изтезания, осакатяване на хора, изнасилване на жени и мъже, на момчета и момичета, убийства…

— Кой? Хибрида?

— Да, Хибрида.

— Винаги съм си знаел, че е типичен Антоний. По-често пиян, отколкото трезвен, парите изтичат между пръстите му, апетитът и сластта му не познават граници… — Върху лицето на Цезар се изписа дълбока погнуса. — Но чак да се забавлява с изтезания? Дори Антониите не са паднали толкова ниско. Това подхожда повече на Ахенобарбите!

— Доказателствата са неоспорими, Цезаре.

— Предполагам, че го е наследил от майка си. Тя изобщо не беше римлянка, нищо че разправят, че била почтена жена. Апулейка. Но пък апулеите не са варвари, а това, за което говорите, си е чиста варварщина. Дори Гай Верес не е способен на подобни мръсотии!

— Имаме доказателства, при това неоспорими — повтори Ификрат. На устните му се появи лукава усмивка. — Сега може би разбираш тежкото положение, в което се намираме, ние, гърците. Кой от римските висши кръгове ще повярва на думите ни, освен ако цял Рим не заговори по въпроса? А как ще заговори, ако не види доказателствата с очите си?

— Сред свидетелите има жертви?

— Десетки жертви. Хора с неподкупен морал и високо положение. Някои са с извадени очи, други с отрязани уши, или езици. Има хора без ръце, без крака, без гениталии, изкормени жени, хора, на които са отсечени ръцете от рамото, или е одрана кожата, или по няколко неща наведнъж. Този се оказа същински звяр. Също както и подчинените му, но те не са важни, тъй като не са аристократи.

— Значи жертвите му са оживявали.

— Повечето оживяха, така е. Разбираш ли, Антоний е смятал, че мъчението е изкуство. А изкуството се състои в това да причиниш възможно най-силна болка и да оставиш жертвата възможно най-осакатена, без да причиниш смъртта й. Най-голяма радост за Антоний беше да се върне някой ден в града, в който е извършвал гадостите си, и да се увери, че жертвите му са все още живи.

— Е, по принцип не би трябвало точно аз да се захващам с такова дело, но след това, което научих, но не мога да откажа — рече Цезар.

— Защо не трябва ти да се захващаш? С какво си по-специален?

— По-големият брат на Хибрида, Марк, е женен за моя втора братовчедка, дъщерята на Луций Цезар — консула, когото по-късно уби Гай Марий. Двамата имат три деца — племенници на същия този Хибрида. В Рим, Ификрате, се смята за неетично човек да съди свои роднини.

— Но дали имаш роднинска връзка със самия Гай Антоний Хибрида? Братовчедка ти не е омъжена за него.

— Така е и тъкмо това ще ме оправдае донякъде, ако поема делото. Но мнозина ще ме, порицаят. Кръвната връзка минава през трите деца на Юлия.

В крайна сметка Цезар реши да обсъди въпроса с Луций Декумий.

— Ти знаеш всякакви страшни истории, татенце, но дали си чувал за това?

Луций Декумий беше надарен с такива качества, че като млад старееше, а като стар младееше. Човек никога не би могъл да познае истинската му възраст. След много пресмятания Цезар определяше, че е около шейсетте.

— Абе, подочувал съм туй-онуй. Робите му не издържат повече от шест месеца, но човек никога не го вижда да ги погребва. Винаги ставам подозрителен, когато не виждам да погребват човека. Това може да означава всякакви гадости.

— Няма по-долно престъпление от това да посягаш на робите!

— Да, така са те учили, Цезаре. Ти имаш най-добрата майка на света, тя те е научила добре.

— Това не е въпрос на възпитание! — ядоса се Цезар. — Всичко е от природата на самия човек. Бих разбрал подобни извращения, ако ги беше извършил някой варварин — различните божества, обичаите и традициите изискват от варварите неща, които римляните от векове са престанали да вършат. Само като си помисля, че един римски нобил, един Антоний, е изпитвал удоволствие от извършването на такива жестокости, о, татенце, и сега ми е трудно да го повярвам!

Но Луций Декумий мъдро го изгледа.

— Всичко е около тебе, Цезаре, знаеш, че е тъй. Може би не толкова ужасно, но това е, защото хората ги е страх да не ги хванат. Помисли малко! Този Антоний Хибрида, ами той е римски нобил, както сам казваш. Съдът и потеклото го пазят. От какво да се страхува? Виж, ако всички не са като него, то е, защото другите се страхуват. Страх ги е да не ги хванат, да не ги накажат. Колкото по-високо стърчи човек, толкова по-ниско ще падне. Но понякога има едни такива хора, дето каквото искат, получават, каквито искат, става, и никой нищо не може да им каже. Като тоя Антоний Хибрида. Не знам да има много приятели. Много приятели може и да няма, но тук-там приятел винаги ще се намери, Цезаре. Винаги.

— Да, прав си. Разбира се, че си прав. — Той сведе очи и се замисли. — Но ако разбирам нещо от думите ти, то е, че такива хора трябва да бъдат поставени на мястото им. Трябва да ги накажем.

— Освен ако не искаш и ти да си като тях. Оставяш единия да прави каквото иска, догодина двама са като него.

— Затова трябва да му видя сметката. Но няма да е лесно.

— Няма да е лесно.

— Освен зловещи слухове за изчезнали роби, дали си чувал нещо повече за него, татенце?

— Не много, освен че го мразят. Търговците го мразят, обикновените хора. Върви например по улицата и щипне някое хубаво момиче. Толкова силно щипе, че боли.

— А какво търси моята братовчедка Юлия в тази среда?

— Питай майка си, Цезаре, не мен.

— Не мога питам майка си, Луций Декумий.

Луций Декумий се замисли и след малко кимна в съгласие.

— Да, наистина, не можеш. Ами, тая Юлия е глупава жена, във всеки случай не е от умните Юлии. Нейният Антоний не е жесток като брат си. Просто не мисли. Не възпитава синовете си.

— Искаш да кажеш, че синовете му са гаменчета?

— Истински вагабонти.

— Чакай да се сетя… Марк, Гай, Луций. О, като не помня семейни клюки! Там е работата, че никога не слушам какво си приказват жените. Майка ми веднага щеше да се сети… Но тя е много умна, татенце, веднага ще иска да научи защо се интересувам от братовчедите. А като научи, няма да ми позволи да поема делото. И ще се скараме. По-добре да научи в последния момент, когато я поставя пред свършен факт. — Цезар тъжно въздъхна. — По-добре ми разкажи повече за племенниците на Хибрида.

Възрастният човек присви очи и направи кисела физиономия.

— Виждам ги често из Субура. Не трябва да ги пускат сами, без педагог или слуга, но ей ги на, правят каквото си щат. Крадат храна от магазините, не че им трябва, ей — така пакост да вършат.

— Колко са големи?

— Не мога да ти кажа, но Марк, изглежда, е на дванайсет, а умът му е на малко дете. Значи трябва да е на седем-осем. Другите са по-малки.

— Да, всички Антонии са трудни характери. Предполагам, че бащата не е много богат.

— Едва свързва двата края.

— Значи няма да му сторя услуга, ако осъдя брат му.

— Няма.

— Но иначе трябва да поема делото.

— Зная!

— Това, от което имам нужда, са повече свидетели. По възможност свободни люде, мъже, жени, деца, все едно. Но нека са готови да свидетелстват. Не може да не върши мръсотии и тук. А сред жертвите едва ли всички са роби.

— Ще потърся, Цезаре.

Още щом се появи на вратата, жените вкъщи усетиха, че Цезар има неприятности, но нито Аврелия, нито Цинила посмяха да попитат. При нормални обстоятелства майка му би се престрашила, но напоследък цялото й внимание беше заето от бебето, затова настроенията на Цезар не я вълнуваха чак толкова. А така и той си спести неприятния разговор около Гай Антоний Хибрида, чиито племенници им бяха братовчеди.

Логично бе да започне делото в съда за убийствата, но колкото повече обмисляше случая, толкова повече се убеждаваше, че въпросното съдилище не е подходящо. Най-малкото заради председателя му — претора Марк Юний Юнк, който ненавиждаше длъжността си: съдът по убийствата не беше престижен, по закон негов председател трябваше да бъде бивш едил, а ето че никой не беше пожелал и бяха назначили Юнк насила. Пък и двамата с Цезар вече се бяха скарали покрай едно дело, разглеждано през януари. Друга причина беше чуждото гражданство на ищците. За всеки съд щеше да е трудно да издаде присъда в полза на чужденци, когато обвиняемият е не само римлянин, но човек от висшето общество. Макар клиентите му да говореха, че не държат на всяка цена да спечелят делото, Цезар се тревожеше от друго: нуждаеха се от публичност, но Юнк щеше да проведе процеса далеч от публиката, съдебните заседатели щяха да бъдат настанени на място, където никой да не разбере какво става. А най-лошото бе, че през последните месеци форумът се беше превърнал в поле за постоянна изява на народния трибун Гней Сициний, който не се уморяваше да настоява за старите правомощия на трибуните. Никой от постоянните зяпачи не се интересуваше от друго, особено след като Сициний влезе в неписаната книга с политически бисери.

— Защо — не беше издържал консулът Гай Скрибоний Курион, — постоянно притесняваш мен и колегата ми Гней Октавий. Защо притесняваш преторите, едилите, другите народни трибуни, Публий Цетег, всички консуларни сенатори и изобщо знатни люде, та дори банкера Тит Атик и квесторите! И защо след всичко това никога и по никакъв повод дума не обелваш по адрес на Марк Лициний Крас? Да не би Марк Крас да не е достоен за твоя остър език? Или просто Марк Крас стои зад теб и ти пълни гушата? Хайде, Сициний, кажи защо пропускаш Крас?

Сициний добре знаеше, че Курион и Крас не се долюбват, но се замисли над въпроса и накрая заяви:

— Защото Марк Крас има слама около двата си рога!

Публиката се запревива от смях, защото шегата беше много сполучлива. В Рим имаше обичай, ако някой вол напада хората, рогът, с който мушка, да бъде обвит със слама, та чуждите хора да се пазят. Случеше ли се волът да има слама около двата рога, всички го отбягваха като прокажен. В този смисъл шегата би била безвкусна и груба, ако Марк Крас не се славеше със своето волско изражение на дълбоко безразличие и привидно добродушие. Никой не се и съмняваше, че в действителност на него трябва да му се увие слама на двата рога.

Как след всичко това Цезар да убеди тълпата, че едно дело е по-интересно от празнословията на Сициний? Как да привлече достатъчно публика на процеса? Докато размишляваше над въпроса, гръцките му клиенти се прибраха в Беотия, за да потърсят свидетели и доказателства според желанията на адвоката; месеците минаваха, клиентите се появиха, а Цезар все още не беше подал жалбата пред Юнк.

— Не разбирам! — разочарова се Ификрат. — Ние наистина не бързаме, но ако така я караме, никога няма да стигнем до процес!

— Имам усещането, че трябва да постъпим другояче — обясни Цезар. — Бъди търпелив, Ификрате, обещавам ти, че няма да чакате още дълго. Успяхте ли да скриете добре свидетелите?

— Точно както ни нареди. Всички са настанени в частна вила в Кума.

И така, един ден в началото на юни, Цезар най-после реши как да постъпи. На път за вкъщи се беше спрял край трибунала на чуждестранния претор Марк Теренций Варон Лукул. Той беше по-малък брат на Луций Лукул — човека, когото повечето римляни смятаха за най-обещаващия държавник след смъртта на Сула — и по много неща му приличаше. Разделени от съдбата като малки деца, двамата братя не бяха забравили всичко онова, което ги свързваше. Напротив, привързаността им само се беше засилила. Лукул нарочно беше отложил своята политическа кариера, за да бъдат с Варон заедно куриатни едили — двамата в екип бяха организирали най-бляскавите гладиаторски игри от много години насам и цял Рим ги беше запомнил с добро. Всички вярваха, че и двамата Лукули скоро ще се доберат до консулската длъжност. Не само, че бяха знатни и богати, но се радваха на популярност сред избирателите.

— Как минава денят ти? — усмихна се Цезар. Чуждестранният претор му беше симпатичен, защото вече беше водил няколко малки дела в съда му и беше оценил простора на действие, който Варон Лукул оставяше на адвокатите. Варон Лукул беше голям познавач на правото, а беше и почтен човек.

— Скучно — отвърна с усмивка той.

Между тези две невинни реплики на Цезар му хрумна блестяща идея. Не беше за учудване — и преди беше имал случай след дълго и безплодно обмисляне на даден проблем неочаквано да намери решението.

— Кога заминаваш в провинцията да изслушаш тамошните дела?

— По традиция чуждестранният претор се появява по крайбрежието на Кампания с наближаването на големите горещини — въздъхна Варон Лукул. — Но имам лошото предчувствие, че поне още месец ще трябва да стоя в Рим.

— Толкова по-добре за мен! — зарадва се Цезар.

Варон Лукул примигна учудено.

— Знам какво ще направим! — обясняваше скоро след това Цезар на Ификрат на една отдалечена маса в кръчмата до форума.

— Какво? — попита солунският големец.

— Знаех си, че си струва да отложим нещата! Ние изобщо няма да се представяме пред съда по убийствата, нито ще предявяваме обвинение срещу Гай Антоний Хибрида.

— Няма да го обвиняваме в убийство? — учуди се Ификрат. — Но нали тъкмо това е целта?

— Напротив, напротив! Целта беше да се създаде обществено мнение сред римляните. Но няма да го постигнем в трибунала на Юнк, защото неговият съд не е популярен сред гражданите и никога няма да привлечем повече интерес от политическите словоизлияния на Сициний. Юнк има навика да свиква своите заседания в някое тъмно ъгълче на Базилика Порция или Опимия, където хората да се задушат от лятната жега и никой да не дойде, освен ако законът не го задължава. Заседателите ще изпитват ненавист към нас, делото ще бъде претупано и никой няма дори да изслуша показанията ни.

— Но ако не там, къде другаде?

Цезар се наведе, за да не го чуят от съседните маси:

— Ще подам граждански иск пред чуждестранния претор. Вместо да обвинявам Хибрида в убийство, ще го съдя за имуществени вреди, които е нанесъл като началник на конницата в Гърция преди десет години. А ти ще заложиш огромна сума като гаранция, нарича се „спонзио“. Спонзиото ще стои у претора, докато не се разгледа делото. То трябва да е равно на обезщетението, което ищецът изисква от ответника. Ако ищецът загуби делото, спонзиото отива у ответника. Ако спечели, то се връща у ищеца, заедно с още толкова пари отгоре, платени от ответника. Така че въпросната сума трябва да бъде по-голяма, отколкото Хибрида изобщо притежава. Можеш ли да събереш, да речем две хиляди таланта? И да си морално приготвен да ги изгубиш — в случай на провал?

Ификрат си пое дъх.

— Сумата е голяма. Но ние вече сме се решили на всякакви жертви, само и само Рим да бъде убеден, че такива като Хибрида и като стария Долабела не бива да бъдат пращани в Гърция. Да, Цезаре — отсъди Ификрат, — ще съберем две хиляди таланта. Ще ми е нужно време, но мисля да ги събера още тук, в Рим.

— Добре. Тогава ще заложим двете хиляди таланта при чуждестранния претор и ще поискаме съответното обезщетение от Гай Антоний Хибрида. Сумата е толкова голяма, че ще предизвика сензация. И ще покаже пред цял Рим, че намеренията ни са сериозни.

— Хибрида няма да намери и четвърт от тази сума.

— Абсолютно си прав, Ификрате, няма. Но Варон Лукул е почтен човек. По принцип би трябвало и Хибрида да намери толкова пари, преди делото да се разглежда, но ако Варон Лукул, може да му спести спонзиото. А той е принципен, затова така и ще постъпи — иначе делото изобщо няма да стигне до съд. Така навремето се протакаха много дела.

— Но ако ние спечелим, а Хибрида не е заложил предварително двете хиляди таланта, какво ще стане?

— Ами рано или късно ще се наложи да ги изрови! Ако бъде признат за виновен, длъжен е да изплати спонзиото на ищеца. Така работи римското правораздаване.

— Разбирам! — Ификрат се облегна назад. — Ако изгуби, ще го докараме до просешка тояга. Ще трябва да напусне Рим без пукната пара. И повече няма да може да се върне, нали?

— Няма да може да се върне, преди да е платил всичко.

— От друга страна, ако изгубим делото, губим и две хиляди таланта.

— Точно така.

— Мислиш ли, че ще изгубим, Цезаре?

— Не.

— Тогава защо говориш, че трябва да сме морално подготвени за провал? Защо искаш да се простим с парите си отрано?

Цезар свъси вежди и започна надълго и нашироко да обяснява на гърка как стоят нещата в Рим и как разсъждава римлянинът в подобна ситуация.

— Римското право не е толкова прозрачно, колкото изглежда. Според законите на Сула съдия по делото не може да бъде самият Варон Лукул. В едно нещо разчитам на почтеността на Варон: той ще назначи съдия, който ще бъде безпристрастен. Има и един друг риск. Понякога ще се намери хитър адвокат, който ще намери някоя пробойна в законите и оттам ще потече не вода, ами цял океан ще ни залее. Хибрида ще бъде защитаван от най-добрите адвокати в Рим. — Цезар сбърчи вежди. — Ако аз успях да намеря решение на нашия проблем, каква е гаранцията, че някой друг няма да намери решение за проблема на Хибрида? Тъкмо това ни кара нас, истинските познавачи на правото, да изпитваме удоволствие от делата, които водим — когато се разглеждат пред безпристрастни съдии и заседатели. Колкото и очевидни да ни изглеждат постулатите на закона, винаги трябва да имаме предвид адвоката на отсрещната страна. Ами ако Цицерон поеме защитата? Ще видиш ти какво значи процес! Е, не очаквам точно Цицерон да поеме такова дело, не и ако се запознае с подробностите. Но Хортензий няма да се уплаши толкова лесно. Трябва да имаш предвид, че във всяко дело едната страна губи. Ние тук се борим заради принципа и тъкмо това ни прави най-уязвими.

— Ще се консултирам с колегите си и ще ти отговоря утре — обеща Ификрат.

Отговорът беше, че Цезар може да повдигне граждански иск срещу Гай Антоний Хибрида. Цезар се запъти към трибунала на Варон Лукул заедно с всички свои клиенти и му връчи гаранция от две хиляди таланта злато — сумата, която ищците искаха като обезщетение от Хибрида.

Варон Лукул ги изгледа продължително. Едва си поемаше дъх. Най-накрая поклати глава и пое свитъка с текста на иска.

— Това всичко е истина и ти си сериозен в намеренията си? — попита той за всеки случай.

— Абсолютно сериозен, претор перегринус.

— И защо не го съдиш в съда за злоупотреби?

— Защото не става дума за финансови злоупотреби. Отнася се за убийство, за много повече от обикновено убийство. Става дума за изтезания, изнасилвания, осакатяване на живи хора. След толкова години клиентите ми не искат присъда, а гражданско обезщетение от страна на Гай Антоний Хибрида в полза на пострадалите от неговите беззакония градове Теспия, Елевсида и Орхомен. Неговите жертви са неспособни да работят, да печелят хляба си, да бъдат съпрузи и да имат деца. Тяхното материално осигуряване, грижите за тях струват много на съгражданите им — цяло състояние, което моите клиенти искат Гай Антоний Хибрида да възстанови. Това е граждански иск, преторе, с цел възстановяване на материални щети.

— Тогава представи накратко своите доказателства, адвокате, за да реша дали искът ще бъде разглеждан в съда.

— Ще представя пред твоя съд и съдията, когото ти назначиш, свидетелствата на осем жертви или свидетели на извършените престъпления. Шестима от свидетелите са жители на градовете Теспия, Елевсида и Орхомен. Другите двама са жители на Рим, единият е освободен роб, понастоящем римски гражданин, другият е сириец.

— Защо са ти показания на римски жители, адвокате?

— За да докажа пред съда, че Гай Антоний Хибрида продължава да извършва своите гнусни престъпления, преторе.

Два часа по-късно Варон Лукул прие делото за разглеждане й получи огромната гаранция. Беше издадена призовка на името на Гай Антоний Хибрида, който трябваше да се яви пред съда на другия ден, за да отговори на обвиненията. След което Варон Лукул посочи за съдия по делото Публий Корнелий Цетег. Цезар не се издаде, но вътре в себе си ликуваше. Това беше гениално! Цетег беше толкова богат, че цялата му тежест в политиката се градеше на принципа, че никой с нищо не може да го подкупи. Освен това беше образован и изискан човек, известен със своята човечност и привързаност към животните, склонен да заплаче при смъртта на рибката в аквариума или на кучето на съседа. Той до такава степен ненавиждаше насилието, че закриваше глава с тогата си, да не би да види как колят кокошките на пазара и на всичко отгоре не беше почитател на Антониите. Дали точно Цетег щеше да защити колегата си сенатор, независимо от обвиненията? Или от исковете? Не, не и Цетег! В крайна сметка Хибрида не беше заплашен нито от отнемане на гражданството, нито от изгнание. Хората го съдеха за пари.

Новината за двете хиляди таланта гаранция обиколи форума за броени минути; Цезар едва беше застанал пред трибуната на претора, когато около него се насъбра тълпа от зяпачи. Младият адвокат едва ли не с наслада описваше точно как е осакатявал своите жертви Хибрида, докато слушателите му се увеличаваха и се приближаваха до него. Някои вече въздишаха от нетърпение — налагаше се да чакат делото да започне на другия ден, а ги очакваха такива невиждани гледки, например мъж и жена, чиито гениталии са така накълцани, че дори не могат да уринират естествено.

Новината за делото изпревари Цезар и когато той се прибра у дома си, по лицето на майка си разбра, че вече е научила.

— Какво носи мълвата? — беше настръхнала Аврелия. — Ти водиш дело срещу Гай Антоний Хибрида? Не можеш! Между теб и него има кръвна връзка.

— Между мен и Хибрида кръвна връзка определено няма, майко.

— Неговите племенници са трети братовчеди на дъщеря ти!

— Те са деца на брат му, а кръвната връзка е по линия на майка им. Кръвното родство щеше да е от значение само ако децата бяха на самия Хибрида. Само че той няма деца и не е женен за моя братовчедка.

— Не можеш да постъпиш така със семейството на една Юлия!

— И на мен не ми е леко, майко, но никоя Юлия не е пряко замесена.

— Юлий Цезарите са се обвързали в брачен съюз с Антониите! Това е достатъчно!

— Не, не е! Пък и да са му мислили Юлий Цезарите, когато са се сватосвали с някакви си Антонии! Те открай време са си били нищожества. Нека ти кажа отсега, майко, че няма да позволя, на която и да е Юлия от моето семейство да се омъжи за Антоний — закани се той.

— Размисли, Цезаре, моля те! Хората ще говорят лошо за теб.

— Няма какво да размислям.

Вечерята премина в ледено мълчание. След това Цинила побърза да отиде в детската стая. Ако се съдеше по оправданията й, детето страдаше от колики, поникваха му зъби и имаше обриви.

Намериха се и критици, разбира се, но Цезар в никакъв случай не създаваше прецедент. Колкото и да обясняваше Катул, че Цезар няма право да съди Хибрида, имаше случаи, когато далеч по-близки роднини се бяха обвинявали едни други в съда.

Разбира се, Хибрида не можеше да избяга от призовката, затова се яви пред съда на чуждестранния претор, наобиколен от всеизвестни адвокати като Квинт Хортензий и вуйчото на Цезар Гай Аврелий Кота. Марк Тулий Цицерон не се виждаше никъде, дори сред публиката. Цезар го зърна едва в мига, когато Цетег официално откри заседанието. Цицерон не можеше да пропусне такова скандално дело! Особено след като ищците бяха предпочели да предявят граждански иск.

Хибрида беше доста неспокоен, Цезар го усети веднага. Ответникът беше едър, здрав мъжага с врат като усукано корабно въже. Хибрида беше типичен представител на рода: рядката му, чуплива, светлокестенява коса, кафявите му очи, носът, напомнящ орлов клюн, издадената брадичка и малката уста бяха сред характерните белези на Антониите. Преди да научи за извършените зверства, Цезар беше смятал Хибрида за обикновен простак — пияница, който само се тъпче и се забавлява с курви. Сега обаче го гледаше с други очи. Хибрида приличаше на кръволок.

От самото начало нещата тръгнаха зле за Хибрида. Съвсем неочаквано Хортензий вдигна ръка и поиска делото да бъде спряно: ако поне една десета от обвиненията се окажеха истина, твърдеше той, делото трябвало да се разглежда в съда по убийствата. Варон Лукул нищо не каза — не искаше да се меси, без съдията по делото да се е допитал до него. Но Цетег нямаше такова намерение. Варон Лукул все някога щеше да му връчи дело, така поне нямаше да си губи времето с разправии за пари. Бяха му връчили казус, който имаше с какво да заинтригува. Затова отклони предложението на Хортензий и без колебание даде ход на процеса.

До обяд съдията вече беше готов да изслуша свидетелите. Появата им на площада предизвика състраданието на хората. Ификрат и приятелите му грижливо бяха избирали кои точно жертви да се явят на делото. Трябваха им хора, които не само да изплашат римляните, но и да предизвикат съжаление. Порази ги един нещастник, който дори не можеше сам да се изкаже — Хибрида беше обезобразил лицето му и беше отрязал езика му. Затова пък жена му се оказа от най-приказливите гъркини, кипеше от злоба, тъй като беше видяла много. Цетег беше позеленял от отвращение и не смееше да мръдне на стола. След като изслуша жената на човека без лице, веднага сложи край на заседанието и се затича към къщи.

Хибрида реши все пак да запази последната дума за себе си. Щом напуснаха мястото на трибунала, той уж непринудено хвана Цезар под ръка и го задържа.

— Откъде си насъбрал тези нещастни люде? — попита той с дълбоко недоумение. — Сигурно си пребродил целия свят да ги откриеш! Но номерът няма да мине, да знаеш. Какви са ти свидетелите в крайна сметка? Шепа сакати варвари, това е! Няколко сакати люде, които искат да грабнат тлъсто обезщетение от богатия римлянин, защото бедните им събратя нямат пари за милостиня!

— Няколко сакати люде? — извика Цезар, за да привлече вниманието на разотиващата се тълпата. Хората се спряха и се обърнаха към тях. — Това ли е всичко, което ще ми кажеш? Защото чуй ме какво аз ще ти, Гай Антоний Хибрида! И един да беше, пак щеше да е прекалено! Само един човек! Само един мъж, жена или дете, осакатено по този зверски начин, би било достатъчно! Само едно човешко същество, лишено от красотата си, лишено от гордостта, че се е родило човек, е твърде много! Махай се! Върви си у дома!

Гай Антоний Хибрида тръгна към къщи, като с ужас установи, че адвокатите му не искат да го придружат. Дори брат му се беше сетил, че има друга работа. И все пак не беше съвсем сам по пътя за дома: за него се беше лепнал дребничък, закръглен човечец, който от година и половина беше член на сената и се беше сприятелил с Хибрида. Човечецът се казваше Гай Елий Стайен и отчаяно си търсеше мощни покровители, богати приятели, които да го канят на трапезата си, но най-вече — пари. Предишната година бе успял да извлече изгода от Помпей, като вдигна бунт в армията на Мамерк Лепид — е, не беше кървава саморазправа, само едно малко недоволство, което прехвърли командването у Помпей. Всичко беше минало като по мед и масло, никой дори не беше заподозрял, че става дума за заговор.

— Ще загубиш — каза Стайен на входа на красивата къща на Хибрида на Палатинския хълм.

Той дори не се опита да спори.

— Знам.

— Но няма ли да е по-добре, ако спечелиш? — подхвърли със замечтано изражение Стайен. — Да не говорим, че след като спечелиш, ще се чудиш как да похарчиш две хиляди таланта.

— По-скоро ще трябва аз да намеря отнякъде две хиляди таланта. Такава сума и до края на живота си няма да успея да събера.

— Не е нужно изобщо да я търсиш — успокои го човечецът. Разположи се на стола в кабинета на Хибрида и се огледа. — Дали не ти е останало малко хиоско вино?

Хибрида отиде до масата край стената и наля от сребърната кана в две големи чаши. Подаде едната на гостенина и седна зад писалището. Отпи от виното и впери поглед в Стайен.

— Ти нещо си намислил. Какво?

— Две хиляди таланта са голямо състояние. Бих казал, че хиляда таланта са достатъчно голяма сума.

— Така е. — Устните на Хибрида се разкривиха в престорена усмивка и се показаха изрядните му зъби. — Не съм глупак, Стайен! Ако се съглася да делим спонзиото на две, ти ще намериш начин да ме измъкнеш, прав ли съм?

— Именно.

— Съгласен съм. Ти ме измъкваш, а аз ти преотстъпвам хиляда таланта от парите на гърчетата.

— Всичко е много просто — замисли се Стайен. — Разбира се, трябва да си благодарен на Сула. Но след като той не е между живите, можеш да благодариш на мен.

— Не ме измъчвай с тези недомлъвки!

— О, да, забравих, че ти си този, който измъчва. — Подобно на много други невзрачни хора и Стайен притежаваше дарбата да издевателства над по-силните, когато му се удадеше случай. Е, това означаваше, че след успешния край на аферата приятелството с Хибрида щеше да приключи, но това не го вълнуваше. Хиляда таланта си беше достатъчна награда. Пък и кой нормален човек би дружил с Хибрида?

— Казвай, Стайене, или си заминавай!

— „Иус ауксилии ференди“ — изрече.

— Е, какво общо има той?

— Става дума за най-старото правомощие на народния трибун, единственото, което Сула не му отне с реформите си — народният трибун е в правото си да спаси всеки член на плебса от ноктите на римски магистрат.

— Ами да, „иус ауксилии ференди“ — възкликна смаян Хибрида. За миг лицето му се огря от усмивка, но скоро пак помръкна. — Няма да се съгласят.

— Може и да се съгласят.

— Не и Сициний! Той никога! Достатъчно е едно-единствено вето в цялата колегия и останалите девет трибуни са с вързани ръце. Сициний няма да се съгласи за нищо на света, Стайен. Той е голям досадник, но е неподкупен.

— Сициний — възрази му Стайен — не се ползва с любовта на колегите си. След като се превърна в страшилище за всички и след като отне лаврите на останалите, те изпитват смъртна ненавист към него. Онзи ден чух как двама от тях му се заканват да го хвърлят от Тарпейската скала, ако не престане да настоява за възвръщане на правата им.

— Искаш да кажеш, че Сициний може да бъде заплашен?

— Точно така. Разбира се, ти ще трябва да изнамериш прилична сума, най-късно до утре сутринта. Никой няма да се съгласи без съответното възнаграждение. Но пък и ти можеш да си го позволиш — все пак хиляда таланта всеки момент ще станат твое притежание.

— Колко пари ще са нужни? — попита Хибрида.

— Девет пъти по петдесет хиляди сестерции. Общо четиристотин и петдесет. Можеш ли да ги намериш?

— Ще опитам. Ще поискам от брат ми, тъй като той ще иска скандалът да се потули. А имам и други приятели. Да, Стайен, мисля, че ще успея.

И така, всичко беше уредено. Гай Елий Стайен обиколи домовете на различните народни трибуни — Марк Атилий Булб, Маний Аквилий, Квинт Курий, Публий Попилий, и така — общо деветима души. Само къщата на Гней Сициний беше заобиколена.

Съдебното заседание трябваше да започне два часа след изгрев-слънце; но публиката на форум Романум имаше с какво да запълни свободното си време дотогава. Докато започне процесът, обстановката беше достатъчно нажежена — скоро след изгрев-слънце Гней Сициний беше сграбчен от деветимата си колеги — народни трибуни и беше влачен до върха на Капитолия. Там колегите му го насиниха от бой, след което го провесиха откъм стръмната страна на хълма — от мястото, известно като Тарпейска скала — и го бяха оставили да се нарадва на заострените каменни зъбери в дъното на пропастта. Да не са го чули повече да говори, за каквито и да е правомощия на трибуните, заявиха му деветимата! С глава надолу към пропастта Сициний трябваше да се закълне, че за в бъдеще ще прави каквото му наредят колегите. Най-накрая го качиха на носилка и спешно го отпратиха у дома.

Само няколко минути, след като Цетег откри второто заседание по делото срещу Хибрида, деветимата народни трибуни се появиха при трибунала и започнаха да крещят, че Варон Лукул е задържал против волята му член на римския плебс.

— Умолявам ви да се възползвате от „иус ауксилии ференди“ и да ме защитите от беззаконията на този магистрат! — провикна се Хибрида и простря две ръце в молитва към трибуните.

— Марк Теренций, към нас се обърна с молба член на плебса, който иска да упражним законното си право! — заяви Маний Аквилий. — Е, в присъствието на моите колеги аз тържествено упражнявам това свое право!

— Това е груба провокация спрямо закона! — скочи на крака Варон Лукул. — Отказвам ви да се възползвате от това право! Къде е десетият трибун!

— У дома, на легло. Много е болен — изсмя се Маний Аквилий. — Но ако държиш да дойде тук, прати носилка. Той няма да наложи вето срещу нас.

— Вие нарушавате закона! — на свой ред изкрещя Цетег. — Това е срамота, позор! Колко ви е платил Хибрида?

— Освободете Гай Антоний Хибрида или ще хванем всички ви и ще ви хвърлим от Тарпейската скала! — закани се Маний Аквилий.

— Вие пречите на правосъдието! — възрази му Варон Лукул.

— Не може да има правосъдие, когато съдията решава без съдебни заседатели, и ти много добре го знаеш, Варон Лукуле — обади се на свой ред Квинт Курий. — Един човек не може да взема решение по такива въпроси! Ако искате да съдите Гай Антоний, повдигнете обвинение в съда по убийствата, там нашето право няма сила!

Цезар стоеше на мястото си и не мърдаше. Не желаеше дори да се обажда. Клиентите му се бяха скрили зад него и трепереха от страх. Той се обърна към тях и с каменно лице им рече:

— Аз съм патриций и не мога да възразявам на народните трибуни. А и съм магистрат. Ще трябва да оставим претора да се оправя сам. Да не сте казали и дума!

— Чудесно. Вземете си вашия член на плебса! — ядоса се Варон Лукул и сложи ръка върху рамото на Цетег да го успокои.

— И така — изпъчи гърди, все едно се готвеше за бой Хибрида, — след като спечеля делото, ще прибера и спонзиото на Цезаровите клиенти-гърколюбци.

Намекът за „гръцката любов“ беше пуснат съвсем умишлено, понеже пак напомняше за обвиненията срещу Цезар й приятеля му цар Никомед. На младежа му причерня пред очите и той разблъска деветимата трибуни и сграбчи Хибрида за гърлото. Хибрида винаги се беше смятал за втори Херкулес, но сега се чувстваше като безпомощно дете в хватката на обвинителя си. Никога не би предположил, че Цезар може да е толкова силен физически. Трябваше лично Варон Лукул да се намеси заедно с шестимата си ликтори. Нямаше как да не направи впечатление, че и деветимата народни трибуни изгледаха спречкването, без дори да се притекат на помощ на Хибрида.

— Делото се прекратява! — изрева с пълни дробове Варон Лукул. — Искът няма да се разглежда! Така нареждам аз, Марк Теренций Варон Лукул! Нека ищците си приберат обратно спонзиото! И всички ми се махайте от очите!

— Спонзиото! Спонзиото принадлежи на Гай Антоний! — извика нечий непознат глас. — Гай Елий Стайен.

— Спонзито не принадлежи на Хибрида! — възрази му разгорещено Цетег. — Делото се прекрати по решение на чуждестранния претор, който единствен има право на това! Спонзиото се връща на ищците, тъй като делото не се е разглеждало изобщо!

— Ще си разкарате ли члена на плебса далеч от трибунала ми? — процеди през зъби Варон Лукул по адрес на народните трибуни. — Нека само ви заявя, че каузата на народния трибун нищо няма да спечели от подобни злоупотреби с неговите правомощия! Ще сторя всичко по силите си да ви затворя устата веднъж завинаги!

Деветимата се отдалечиха заедно с Хибрида, а Стайен недоволстваше. Хибрида нищо не казваше, доволен, че е спасил кожата си.

Докато тълпата се разпръскваше, Варон Лукул и Цезар се спогледаха.

— Трябваше да те оставя да го удушиш, но надявам се, разбираш, че законът не позволява — каза Варон.

— Много добре разбирам — тресеше се от ярост Цезар. — Мислех си, че съм способен да възприема всичко това спокойно! Не съм гневлив човек. Но няма как да оставя лайно като Хибрида да си позволява да ме обвинява мен в извращения.

— Не ще и спор — съгласи се сухо Варон Лукул, който си спомни как не друг, а брат му беше пуснал слуха.

Цезар едва сега се сети с кого разговаря, но в крайна сметка си каза, че Варон Лукул е достатъчно самостоятелен човек да не разсъждава като брат си.

— Направо не е за вярване — появи се най-после и Цицерон, уверил се, че повече бой на площада няма да има. — След всичко чуто и видяно този има наглостта да поиска и спонзиото за себе си! Богове, това вече е прекалено!

— Няма как да не е нагъл човекът, сторил това — кипеше от ярост Цезар, докато сочеше към човека без лице и съпругата му.

— Отвратително! — възкликна Цицерон и седна на дървените дъски на трибунала, за да избърше сълзите си.

— Е — обърна се Цезар към Ификрат, който така и не знаеше как да реагира, — ако не друго, то поне спасихме двете хиляди таланта. От друга страна, ако целта ви наистина е била да вдигнете шум около случая, успяхте. Мисля, че за в бъдеще сенатът повече ще внимава кого точно праща за управител на Македония. Сега се върнете в кръчмата си и скрийте бедните си клиенти. Съжалявам, че и занапред ще трябва да живеят от грижите на съгражданите си, но поне съм спокоен, че ви предупредих.

— Аз пък съжалявам само за едно — поклати глава Ификрат. — Не можахме да накажем Гай Хибрида.

— Не можахме да го съсипем финансово — съгласи се Цезар, — но така или иначе ще се наложи да напусне Рим. Ще минат дълги години, преди да посмее да се покаже по улиците на Рим.

— Мислите ли — попита Цицерон, — че Хибрида наистина е успял да подкупи всичките деветима народни трибуни?

— Аз поне съм сигурен в това! — отговори Цетег, когато се овладя. — Като се изключи Сициний, нищо че го ненавиждам, тазгодишните трибуни са пълни нищожества.

— Че за какво им е да са нещо повече? — запита на свой ред Цезар, който вече беше забравил за обидата. — С тези орязани права никой трибун не може да разчита на политическа кариера. Влезеш ли веднъж в колегията, не си заникъде.

— Чудя се — продължи да разсъждава Цицерон — колко ли са стрували деветимата трибуни на Хибрида?

Цетег си придаде сериозно изражение.

— Около четирийсет хиляди на човек.

Варон Лукул закачливо го изгледа.

— Говориш толкова убедено, Цетег! Откъде си запознат с тези неща?

Вместо да се засяга от забележката на претора, Цетег повдигна вежди и отговори с характерния си провлачен тон:

— Скъпи претор перегринус, няма нещо, което да не знам за подкупните нрави на своите колеги — сенатори! Бих могъл да ти напиша пълен ценоразпис на членовете на сената с точност до сестерция. Колкото до тези нещастници, не им давам повече от четирийсет хиляди.

А това се оказа истина, както скоро Гай Хибрида научи. Гай Елий Стайен бе платил според ценоразписа, а разликата от деветдесет хиляди беше прибрал за себе си.

— Върни ми ги! — закани се човекът, който се забавляваше с изтезания и осакатявания. — Върни ми разликата, Стайене, или ще ти избода очи с ей тия два пръста! Изгубих цели триста и шейсет хиляди заради теб, искам си поне тези деветдесет!

— Не забравяй — отвърна му спокойно Стайен, — че аз ти подсказах как да се измъкнеш. Ще задържа деветдесетте хиляди като награда. Колкото до теб, благодари на боговете, че не те лишиха от цялата ти собственост!

Отзвукът от процеса, който така и не се състоя официално, беше доста голям и няколко месеца се говореше за случая. Имаше и няколко трайни резултата. Най-напред тазгодишната колегия на народните трибуни влезе в политическите анали, като най-срамната и позорна за цялата римска история; след това Македония беше поверявана на почтени, пък дори и твърде войнолюбиви управители; Гней Сициний не обели нито дума повече за възстановяване правата на народните трибуни; славата на Цезар като адвокат нарасна; най-накрая, Гай Антоний Хибрида беше принуден да напусне за няколко години Рим и да се засели на място, където нямаше да среща много свои съграждани. Намери си хубаво местенце на остров Кефалония в Йонийско море, където беше единственият цивилизован човек (ако можем да определим точно него като цивилизован). За своя голяма радост той откри непобутнати няколко княжески гробници, пълни догоре със съкровища — изящни златни ножове, инкрустирани със скъпоценни камъни, маски от чисто злато, ритони от електрон, кристални чаши и цели купища от накити. Общата стойност на съкровищата далеч надвишаваше две хиляди таланта. Нещо повече — с намереното злато Хибрида можеше да си осигури избора за консул, пък ако ще да купи всеки гласоподавател поотделно.

Следващата година мина без някакви особени събития в живота на Цезар, който остана в Рим и продължи да адвокатства на форума. Цицерон обаче напусна града и двамата нито веднъж не се изправиха един срещу друг. Избран за квестор, Цицерон беше пратен по волята на жребия в Лилибей, на западния бряг на Сицилия, където управляваше под командването на претора Секст Педуцей. И понеже като квестор беше влязъл и в сената, напусна Рим с огромно удоволствие (нищо че се бе надявал на служба в Италия и кълнеше лошия си късмет), за да се залови с някаква полезна работа. Падна му се да осигурява снабдяването със зърно за големия град. Годината беше бедна, но консулите бяха намерили начин да се справят с проблемите — закупиха огромни количества още на склад в Сицилия и я продадоха на ниски цени в Рим, прилагайки новия „лекс фрументария“.

Подобно на повечето грамотни римляни и Цицерон от всичко на света най-много обичаше да пише и чете писма. От години той се славеше като един от най-приятните кореспонденти в римския свят, но годината служба в Сицилия се оказа по-плодотворна от предишните. Не за друго, а защото си беше намерил достоен кореспондент — високообразования плутократ Тит Помпоний Атик. Благодарения на Атик самотата на Цицерон в Лилибей се разведряваше с новини и клюки за всичко и за всеки в Рим.

Ето какво гласеше едно писмо от Атик, което Цицерон получи малко преди отпътуването си от Сицилия:

„Очакваните хлебни бунтове така и не се състояха, не за друго, а защото Рим извади късмет с тазгодишните си консули. Размених няколко думи с брата на сегашния консул Гай Кота Марк — той е избран за консул за догодина. Защо един толкова образован народ като нашия, попитах го, позволява обикновените хора да живеят от просо и ряпа? Крайно време е, настоях аз пред Марк Кота, Рим да вземе по-сериозни мерки срещу частните производители на жито в Сицилия и другите провинции, та да ги принуди да продават стоката си на държавата, вместо да я държат в силозите на Сицилия и да чакат покачването на цените. Така дори да има жито, обикновените хора страдат и гладуват. Аз твърдо се възпротивявам на традицията житото да се пази в частни складове, когато цял един високообразован народ е заплашен от недоимък. Марк Кота ме изслуша с голям интерес и обеща да направи нещо по въпроса догодина. Като се има предвид, че участие в житната търговия аз нямам, мога да си позволя отговорни и родолюбиви изказвания. И престани да се смееш, Марк Тулий.

Квинт Хортензий, най-самонадеяният плебейски едил от последното поколение, организира забележителни игри. Освен че раздаваше безплатно жито на народа… Той определено държи да навакса изгубените години и да се добере до консулския пост, когато му дойде времето! Разбира се, твоето отсъствие спомогна той да възвърне част от изгубената си слава из съдилищата, но младият Цезар винаги успява да го постави натясно, понякога дори му отнема лаврите. Хортензий не се радва ни най-малко на конкуренцията и преди няколко дни го чули да говори колко добре би било, ако и Цезар си намери работа някъде далеч от града. Но тези му глупости са нищо в сравнение с банкета, който той даде по случай избирането си (да, най-после го доживя) за авгур. Поднесе на гостите печен паун. Точно така: печен паун. Шест птици бяха изчистени, изпечени и натъпкани с пълнеж, след което готвачите бяха заболи обратно перата и ги бяха поднесли на златните плата разперили опашки. Събитието беше посрещнато с големи вълнения, докато по-известните кулинари като Цетег, Филип и новоизбраният консул Лукул желаеха да потънат вдън земя. И все пак, скъпи Марк, оказа се, че вкусовите качества на птицата не струват — все едно да си дъвчещ ботуша край лагерния огън.

Смъртта на Апий Клавдий Пулхер миналата година в Македония стана причина за доста любопитни събития. В семейството не могат да се похвалят с голям късмет, не мислиш ли? Най-напред племенникът Филип лиши вуйчо си Апий Клавдий от всичко, което притежава, сетне Апий Клавдий не се сети да купува по време на проскрибциите, най-накрая се разболя и докато отиде в провинцията, за да свърши черната работа и да мине към конфискациите, взе, че умря… Децата му не наследиха почти нищо.

Разбира се, всички добре знаем що за стока са шестте му наследника! Особено по-малките са ужасни хулигани. Но Апий Клавдий, най-големият син, се оказа хитър и предприемчив. Най-напред, още щом баща му напусна Рим, той даде голямата си сестра Клавдия на Квинт Марций Рекс нищо че момичето беше без зестра. Предполагам, че на Рекс му е излязъл през носа подобен брак! Като повечето си братовчедки Клавдия Пулхра е влудяваща красавица, което навярно е решило нещата. Марций Рекс все пак трябва да се радва, че се ожени за нея, защото се говори, че тя е единствената сестра с по-благ характер.

Трима синове са голяма тежест за всеки баща, никой не го отрича. В случая обаче и дума не може да става за осиновяване. Най-малкият (който носи скромното име Публий Клодий) е толкова противен и невъзпитан, че никой не би го допуснал да припари в дома му. Гай Клавдий Пулхер, вторият брат, е идиот. И той не става за осиновяване. Така че двайсетгодишният Апий Клавдий трябва да търси пари не само за собствената си политическа кариера, но и за двамата си братя. Това, което Квинт Марций Рекс е трябвало да даде на фамилния бюджет, ще да е било капка в бездънно море.

И все пак Апий Клавдий се справи забележително добре, скъпи Марк Тулий. След като си даде сметка, че никой баща с ум в главата не би му дал дъщеря си за жена, той потърси богата съпруга, пък по-добре без баща изобщо. И познай кого си избра? Онази непривлекателна, дори отблъскваща стара мома Сервилия Гнея! Сещаш се за коя става въпрос — тя бе, ако мога да се изразя, наета от Скавър и Мамерк да живее с шестте сирачета на Друз. Нямаше никаква зестра, затова пък я тероризираше най-ужасната майка в цял Рим — Порция Лициниана. Изглежда, че Скавър и Мамерк са оставили нещо за Гнея — двеста таланта зестра, които тя трябва да получи, щом и последното от децата навърши пълнолетие. Това вече е факт! Марк Порций Катон, най-малкият от всички, навърши осемнайсет, живее в дома на баща си и се обяви за самостоятелен човек.

Когато двайсетгодишният Апий Клавдий Пулхер отиде да иска ръката на Сервилия Гнея, тя веднага му я даде. Говорят, че била на трийсет и две. Аз поне не вярвам, че се бръсне, но за майка й всички го знаем със сигурност. Най-хубавото в брачната сделка е, че тъщата, гореспоменатата Порция Лициниана, се оттегли в самостоятелна крайморска вила. Изглежда, за нея са били помислили Скавър и Мамерк, когато са наемали дъщеря й. На Апий Клавдий не му се налага да живее под един покрив с тъща си. А двестате таланта ще му дойдат много добре.

Но и това не е най-интересната клюка, Марк. Няма да повярваш, не Апий Клавдий е омъжил най-малката си сестра Клодила за Луций Лукул! Тя е на петнайсет години, така поне говорят Клавдий и Лукул. Аз бих й дал четиринайсет, но може и да греша. Каква двойка! Благодарение на Сула Лукул е баснословно богат, освен това е опекун на небесните близнаци — децата на Сула. Не искам дори да намекна, че почтеният и неподкупен Лукул ще ограби малките Фауст и Фауста, но какво му пречи да прибере лихвите от семейните сметки в своята собствена?

И така, благодарение на своята завидна енергия и предприемчивост, Апий Клавдий Пулхер спаси положението на цялото си семейство. Цял Рим се смее над клюките, но не и без известно възхищение. Струва си да го видиш нашия Апий Клавдий! Публий Клодий, който е на четиринайсет — значи сестра му наистина е на петнайсет, — е заплаха за целия град, но брат му не се опитва с нищо да го спре. И все пак момчето е красиво и будно. Да му мислят момичетата, а и всички останали, защото пакостите му са неизброими. Аз поне го намирам за изключително интелигентен, затова няма да се учудя, ако с времето се успокои и се превърне в пример на патрицианска добродетел.

Какво друго да ти разправя? О, да, за онази шега, която Гней Сициний беше изрекъл по адрес на Марк Крас, нали се сещаш за сламата около рогата. Оказа се, че не е просто шега, ами истинска игра на думи. Напоследък се разчу, че Сициний имал големи дългове към Крас, при това от години. Затова смисълът на шегата е по-дълбок. «Фенум» означава слама, а «фенератор» заемодател. Оказа се, че Сициний не е говорил за слама, а за парите, които е получил навремето от Крас! Рим се запозна с този нюанс, когато Сициний разпродаде по спешност имуществото си, за да се изплати на Крас. Не знаех, че Крас дава пари на заем, но за жалост и сега пак се измъкна чист като сълза. Дава пари само на сенатори, при това без никаква лихва. Така печели поддръжници в сената. Мисля, че ще е добре да внимаваме с нашия Марк Крас! Да вземаш пари без лихва е голямо изкушение, но Крас има навика да си иска парите обратно, когато сметне за добре — ако не му ги изплатиш веднага, си свършен човек. А цензорите не биха могли да сторят нищо по въпроса (така де, ако цензори изобщо имахме) — Крас дава парите си без лихва, което означава, че не е лихвар и не върши нищо против сенаторското си положение. Той е просто един любезен човек, който помага на приятели в затруднено положение.

Мисля, че това е всичко, което си струва да знаеш. Теренция е добре, както и малката Тулия. Каква прекрасна дъщеря си имаш! Брат ти е все такъв, какъвто си е бил. Бих желал да се разбират по-добре със сестра ми! Но мисля, че и ти, и аз вече сме вдигнали ръце от тях. Помпония е опърничава жена, но пък и Квинт е типичен провинциалист. Под това разбирам горделив и твърдоглав човек със скромни вкусове. Във всеки случай мъж, който държи да командва вкъщи.

Всичко добро ти желая. Ще ти пиша пак, преди да замина за Епир, където добитъкът ми носи все по-големи печалби. Мястото е твърде влажно да гледам овце. Но пък покрай толкова производители на вълна сякаш забравяме, че хората по света още ценят кравешката кожа. Говедовъдството се оказа печеливша дейност.“

В края на секстил Цезар получи спешно писмо от Витиния. Цар Никомед бил на смъртно легло и искал да го види. Младежът имаше нужда от това пътуване; скуката в Рим започваше да му тежи, дори в съда не се случваше нищо интересно. И макар вестта от Витиния да не бе радостна, рано или късно това трябваше да се случи. Ден, след като получи писмото от Орадалтида, Цезар си събра багажа.

Както винаги Бургунд щеше да пътува с него. Също и Деметрий — робът, който скубеше космите на Цезар, и спартанецът Брасидас — той пък плетеше венците от дъбови листа за тържествените случаи. Всъщност Цезар си позволи този път да пътува начело на по-голяма свита: общественото му значение нарастваше, затова му трябваше секретар, няколко писари, няколко души лична прислуга, както и скромна охрана от освободени роби — клиенти. В крайна сметка групата наброяваше не по-малко от двайсет души. Цезар имаше достатъчно самочувствие — беше навършил двайсет и пет години, от които пет беше прекарал в сената.

— Но не си мислете — закани се Бургунд на новите членове на групата, — че пътуването ви ще е приятно. Когато Гай Юлий реши да върви, нищо не може да го спре!

Когато Цезар пристигна, Никомед беше много зле.

— Не става дума за болест, човекът просто е твърде стар — обясняваше Орадалтида. — Ще ми липсва! Станах му жена на петнайсетгодишна възраст. Как ще се справя без него?

— Ще се справиш, защото така трябва — избърса сълзите й Цезар. — Сула ще ти прави компания. От това, което научавам, Никомед няма да си отиде нещастен. Аз самият се плаша от самата мисъл да доживея безпомощна старост.

— Не се е вдигнал от леглото вече десет дни — обясняваше царицата, докато водеше гостенина си из мраморните коридори. — Лекарите казват, че може да ни напусне всеки момент — днес, утре, след месец… Никой не знае.

Един поглед към свитата фигура на голямото дървено легло увери Цезар, че Никомед няма да доживее до сутринта. Царят беше само кожа и кости — старецът сякаш беше изгубил чертите на лицето си. Беше се сбърчил като спаружена ябълка. Но когато Цезар му се обади, умиращият веднага отвори очи, протегна ръце и през сълзи му се усмихна с беззъбата си уста.

— Ти дойде! — зарадва се той. Гласът му беше неочаквано мощен.

— Как можех да не дойда? — отвърна младежът, седна на ръба на леглото и хвана кокалестите ръце на царя. — Повикаш ли ме, винаги идвам.

Присъствието на Цезар зарадва Никомед. Но така и не намери сили да се изправи на крака, а и често задрямваше на средата на изречението си; след известно време се разсънваше, но не си спомняше за какво са си говорили. Никомед не можеше да приема твърда храна, живееше само от козе мляко, подсилено с неразредено вино и мед. Но когато се хранеше, млякото се изливаше по лицето и дрехите му. „Интересно — разсъждаваше въздигащият в култ чистотата Цезар, — но когато това се случва на човек, когото обичам, обичайните реакции липсват. Аз не се отвращавам от старческите слабости на Никомед, нито ми се иска да извикам някой от робите да го избърше. Напротив, с удоволствие се грижа за него.“

— Имаш ли новини от дъщеря си? — попита един ден Цезар, когато Никомед се чувстваше по-добре.

— Не и от самата нея. Но по всичко личи, че е жива, при това си живее добре в Кабейра.

— Не можеш ли са се споразумееш с Митридат да я върне у дома?

— Само срещу царство ми, Цезаре, добре го знаеш.

— Но ако тя не дойде, царството остава без наследник.

— Витиния има наследник и той е тук в момента — изрече загадъчно Никомед.

— Тук, в Никомидия? Кой?

— Мислех да оставя Витиния на теб.

— На мен?

— Да, на теб. Ти ще станеш цар.

— Не, стари приятелю, това не е възможно.

— От теб ще стане велик цар, Цезаре. Не ти ли се ще да управляваш своя държава?

— Моята държава се нарича Рим, Никомеде. Както всички останали римляни и мен са ме възпитавали в респект към републиката.

Устата на царя потрепери.

— Толкова ли не мога да те подкупя с подобно предложение?

— Не.

— Витиния се нуждае от млад и силен владетел, Цезаре. Не мога да се сетя за друг, освен теб!

— Самият Рим.

— Начело с римляни като Гай Верес.

— Така е. Но има и римляни като мен. Рим е единственото спасение, Никомеде. Освен ако не искаш царството да се превърне в понтийско владение.

— Всичко друго, но не и това!

— Тогава остави Витиния на Рим.

— Можеш ли да изготвиш завещанието му по римски образец?

— Мога.

— Тогава действай, Цезаре. Завещавам Витиния на Рим.

В средата на декември Никомед III Епифан Филопатор, цар на Витиния, умря. С едната си ръка държеше Цезар, с другата — вярната си съпруга Орадалтида. Но така и не се събуди от последния си сън, за да се сбогува с двамата.

Завещанието беше пратено незабавно в Рим, затова още преди смъртта на царя Цезар получи отговор от римския сенат, че управителят на Римска Азия, Марк Юний Юнк, е бил предизвестен и всеки момент щял да пристигне в Никомидия, за да започне приобщаването на провинцията в Римска Азия. Тъй като Цезар имал намерение да остане при Никомед до самата му смърт, той щял да бъде така добър да съобщи за нея на Юнк.

Това беше голямо разочарование; първият римски управител на Витиния не беше добросъвестен човек.

— Искам да съставите списък на всички скъпоценности и произведения на изкуството във Витиния — поръча Цезар на царицата. — Ще опишете и съдържанието на царската хазна, броя на корабите във флотата, числеността на армията, броя на всички оръжия, с които войската разполага, както и на всички обсадни и прочее съоръжения.

— Ще го направим, но защо? — навъси се тя.

— Защото искам да знам, когато управителят на Азия реши да се обогати за сметка на новата провинция — отговори мрачно Цезар. — Така ще имам основание да го съдя в Рим, а и не само да го съдя, но да го осъдя! Докато съставяте въпросния списък, ще помолите поне шестима от влиятелните римляни в страната да свидетелстват, че списъкът отговаря на истината. Така документът ще бъде достатъчно категорично доказателство и никой съдебен заседател, пък дори сенатор, няма да може да си затвори очите.

— О, богове! А аз ще бъда ли в безопасност? — завайка се Орадалтида.

— Никой няма с пръст да те побутне. И все пак няма да е зле, стига да намериш сили, да напуснеш двореца и да се преместиш в частно жилище — по възможност нито в Никомидия, нито в Халкедон или Пруза — заедно с личното си имущество. Така ще си осигуриш живота до старини.

— Ти не харесваш Марк Юний Юнк.

— Ненавиждам го.

— И той ли е като Гай Верес?

— Съмнявам се, че е чак като него, но е типичен корумпиран римлянин. Ще се перчи като паун, че е първият римски управител на Витиния, и предполагам, че ще използва случая да прибере нещичко за себе си — толкова колкото Рим му позволи. — Цезар обясни всичко това съвсем невъзмутимо. — Рим ще поиска да опише всичко, което завари на място, но според мен неговият и списък и този, който ти ще изготвиш, ще се разминават съществено. И така ще ми падне в ръцете!

— Той няма ли да заподозре, че сме съставили друг списък?

Цезар се засмя.

— Не и той! От източните деспоти никой римлянин не очаква чиновническа точност. Тя се смята за присъща на римляните. Разбира се, след като знае, че съм бил тук, Юнк ще реши, че целта ми е била да го изпреваря. Няма дори да си помисли, че може да съм на твоя страна и искам да го компрометирам.

До края на декември всичко беше готово. Царицата се премести в малкото рибарско селище Риба, близо до мястото, където Боспорът се вливаше в Евксинския понт. Никомед имаше вила на морския бряг, затова царицата си каза, че мястото е идеално за оттеглила се от власт царица.

— Когато Юнк поиска да конфискува и вилата ти, ще му представиш копие от нотариалния акт и ще му съобщиш, че оригиналът е у банкерите ти. Ти къде смяташ да си скриеш парите?

— Смятах да го сторя във Византион. Като най-близко.

— Чудесно! Византион не е част от Витиния, затова Юнк няма да е в правото си да се рови из сметките ти… Съответно и да заграби нещо за себе си. Освен това ще кажеш на Юнк, че всичко вътре във вилата е твоя лична собственост, че е част от зестрата ти. Затова не вписвай в каталога нито една от вещите, които смяташ да отнесеш със себе си в Риба! Ако ще се краде, ти единствена си в правото си да го сториш.

— Е, трябва да помисля и за Ниса — замисли се хитрата старица. — Кой знае? Може би ще се върне, преди да умра.

Разчу се, че Юнк е отплавал и вече е навлязъл в Хелеспонта. До няколко дни щеше да пристигне в Никомидия. Според куриера Юнк възнамерявал по пътя да се отбие в Пруза. Цезар настани царицата във вилата, уреди всичко с банкерите, за да е сигурен, че ще е осигурена до смъртта си, остави на съхранение при византионци и списъка с богатствата на Витиния и като качи двайсетте си придружители на кораба, отплава. Щеше да следва тракийските брегове на Хелеспонта, за да не се срещне с Марий Юний Юнк — управител на Азия, а вече и на Витиния.

Цезар не се прибираше в Рим. Имаше намерение да посети остров Родос, където на свой ред да учи риторика при Аполоний Молон. Цицерон го беше убедил, че подобно учение ще изглади още по-добре речта му, нищо че Цезар имаше високо мнение за ораторските си способности. За разлика от Цицерон той не страдаше от носталгия по Рим, нито му беше толкова мъчно за домашните. Колкото и уютно да се чувстваше сред семейството си, никой нямаше да избяга — нито жена му, нито дъщеря му, нито майка му, ако той се забавеше по-дълго из средиземноморския изток. Никога не му мина през ума мисълта, че смъртта може да отнеме някого от близките му, докато отсъства.

Това пътуване, установи Цезар, се оказваше доста скъпо, а той изрично беше отказал на Никомед и Орадалтида парите, които те му предлагаха. Беше поискал само нещо за спомен и беше получил истински изумруд от Скития — не от онези бледи камъчета, които се намираха в Арабския залив. Камъкът беше с големината на кокоше яйце, но сплескан; на равната повърхност бяха гравирани в профил изображенията на Никомед и Орадалтида. Във всеки случай изумрудът не беше нещо, което би могъл да продаде, ако му дотрябват пари… Цезар се справи и сам. На първо време нямаше защо да се тревожи за финансите си, а бъдещето, уверяваше се той, щеше да му донесе каквото заслужава. Майка му не беше такъв оптимист, но той беше свикнал с настроенията й. И все пак, едно беше да пътуваш с пет души прислуга, друго — с двайсет.

В Смирна Цезар прекара известно време при Публий Рутилий Руф, който го забавляваше с разказите си за Цицерон — прочутият адвокат на свой ред го беше посетил на връщане от Родос в Рим.

— Удивителен човек! — възхищаваше се Рутилий Руф. — Колкото и да боготвори Рим, градът няма да го направи щастлив. За мен той е човек, роден да живее близо до земята — почтен, топлосърдечен и старомоден.

— Разбирам какво имаш предвид — кимна Цезар. — Проблемът, вуйчо Публий, е, че Цицерон притежава твърд висок интелект и твърде големи амбиции.

— Като Гай Марий.

— Не — възрази твърдо Цезар. — Не и като Гай Марий.

В Милет Цезар трябваше да се увери как и този град е бил споходен от чумата, наречена Гай Верес. Съгражданинът му беше успял да задигне всички килими, халища и гоблени в града. Той посъветва етнарха да прати писмена жалба в Рим.

— И все пак — каза на прощаване, преди да отплава за Халикарнас, — радвайте се на късмета си. На други места Верес не се посвени да ограби и оскверни храмовете ви.

Корабът, който беше наел във Византион, беше съвсем приличен, с по двайсет гребла от всяка страна. Кърмата с двете кормчийски гребла беше висока и откриваше добра гледка, а по средата на палубата се намираха удобни каюти за пътника. В пространството между кабината и кърмата имаше конюшня, с която пътуваха трийсет мулета и коне, сред тях огромният жребец на Бургунд и неговият любим кон със сцепените копита. И понеже не им се налагаше да плават повече от петдесет мили на ден и всяка вечер отсядаха в ново пристанище, животните се превърнаха в голямо мъчение — всяка вечер трябваше да бъдат сваляни на сушата, за да ги качват обратно на борда на сутринта.

Милет не беше по-различен от Смирна, Питана и останалите малки и големи пристанища по малоазийския бряг на Егейско море. Цяла Римска Азия беше научила за римския сенатор, който си е наел кораб и обикалял региона. Съответно всички бяха силно заинтригувани от присъствието му. Ето го и него! Красивият младеж с бялата тога, който се разхождаше, все едно е господар на света. Е, не беше ли наистина господар на света? Та той беше римски сенатор. Разбира се, слугите му бяха разговорливи люде, затова в Милет не остана човек, който да не научи за патрицианското потекло на пътника, за високия му интелект, за близките му връзки с цар Никомед, когото лично бил убедил да завещае Витиния на Римската република. Нищо чудно тогава, че Цезар винаги бързаше да се прибере обратно на борда и да отплава на спокойствие.

Сега времето беше хубаво, нямаше вълни, свеж морски вятър издуваше платната и позволяваше на гребците почивка. Капитанът обясняваше на Цезар как още на другия ден щели да стигнат Халикарнас.

На около седем-осем мили на юг, брегът се извиваше навътре в морето и образуваше издаден нос. Корабът на Цезар плавно се плъзгаше по вълните между носа и малък остров.

— Фармакуза — посочи капитанът с пръст острова.

Минаха край бреговете на острова. В далечината, откъм сушата, се виждаше пристанището Ясос. Насреща вече се забелязваше следващият нос — островът се впиваше навътре в залива и корабът трябваше да опише широка дъга, за да заобиколи двете препятствия. Фармакуза беше малко островче с доста характерен профил — напомняше на женски гърди.

— Някой живее ли на острова? — заинтересува се Цезар.

— Никой. Дори овцете.

Почти бяха подминали острова, когато се подаде малка маневрена бойна галера. По бързия й ход личеше, че иска да засече кораба на Цезар.

— Пирати! — извика капитанът и пребледня като платно.

Младежът се обърна назад и кимна с глава.

— Да, още една галера ни се е лепнала откъм кърмата. Колко души има на борда на тази отпред? — попита той.

— Колко бойци, имаш предвид? Поне стотина, при това въоръжени до зъби.

— А на тази отзад?

— Корабът е по-голям. Може би сто и петдесет — отвърна капитанът.

— Значи не ни препоръчваш да оказваме съпротива.

— Богове, сенаторе, в никакъв случай! — заекна от уплаха капитанът. — Ще ни избият, без да им мигне окото! Да се надяваме, че ще искат откуп. Отдалеч си личи, че не носим стока.

— Искаш да кажеш, че те предварително са знаели, че на кораба има човек, от когото могат да извлекат голям откуп?

— Те знаят всичко, сенаторе! Имат си шпиони във всяко пристанище из Егейско море. Според мен шпионите са отплавали снощи, за да съобщят как изглежда корабът, с който пътува римският сенатор.

— Излиза, че Фармакуза е тяхно старо свърталище!

— Не, сенаторе, ако беше така, жителите на Милет и Приена отдавна щяха да са ги очистили. Крили са се няколко дни по тези места. Понякога дори и това не е нужно. Покрай малоазийския бряг все ще мине някой добре натоварен търговски кораб. Просто имахме лош късмет. Надявах се, че зимата ще ни прати лошо време и бурите щяха да ни скрият от пиратите. Но за съжаление времето се оказа хубаво!

— Какво ще правят с нас?

— Ще ни откарат в базата си и ще чакат откупа.

— И къде ли се намира тази база според теб?

— Вероятно в Ликия. Някъде между Патара и Мира.

— Доста далеч оттук.

— На няколко дни плаване.

— Защо толкова далеч?

— Защото там са в пълна безопасност. Мястото е истински рай за всякакви пирати! Има стотици заливчета и островчета. По крайбрежието на Ликия има поне трийсет пиратски свърталища.

Цезар не издаде с нищо чувствата си, нищо че двете галери приближаваха; вече виждаше силуетите на въоръжените пирати и чуваше виковете им.

— Ами ако си платя откупа и ме пуснат на свобода, какво ще ми попречи да събера бойна ескадра и на свой ред да ги изловя?

— Никога няма да намериш залива, сенаторе. Казвам ти, има ги със стотици по бреговете на Ликия, а отдалеч всички изглеждат еднакви. Нещо като лабиринта в Кносос.

Цезар извика личния си прислужник и му нареди да извади тогата. От ужас робът изглеждаше по-бял и от дрехата, която носеше в треперещите си ръце.

Бургунд се появи на палубата.

— Ще се бием ли, Цезаре?

— Не, разбира се, че не. Едно е да се биеш, когато имаш поне минимални шансове за успех, друго е, когато всяка съпротива е равна на самоубийство. Ще се държим възпитано, разбираш ли ме, Бургунд?

— Разбирам.

— Тогава кажи и на останалите — не искам глупави геройства. — Цезар се обърна към капитана: — Значи казваш, че никога няма да намеря мястото?

— Никога, сенаторе. Повярвай ми, много други са опитвали без успех.

— В Рим ни се внушаваше, че Публий Сервилий Вация е успял да отърве целия регион от пиратите, когато завладя земите на исаврите. Затова дори се нарече Вация Исаврик, толкова решителна ни се струваше победата му.

— Пиратите са като буболечките, Цезаре. Ще разпалиш огън, ще раздухаш дим, но те пак ще се върнат, щом димът се разсее.

— Разбирам. Когато Вация Исаврик сложи край на своеволията на пиратския цар Зеникет, всъщност само е обрал пяната. Така ли да разбирам, капитане?

— И да, и не. Цар Зеникет беше само един от многото пиратски главатари. Колкото до исаврите — капитанът вдигна пренебрежително рамене, — никой от нас, които плаваме из тези води, не разбра защо римляните водиха война срещу някакво си племе, което живее далеч навътре в сушата. При условие, че целта бе да се изкорени пиратството! Може сред малоазийските пирати да е имало исаври по произход, но самите исаври живеят твърде далеч от морето, за да имат нещо общо с морското разбойничество.

Двете галери се изравниха с кораба на Цезар и пиратите един по един се прехвърляха на палубата на товарния съд.

— Аха! Ето го и капитанът — рече невъзмутимо Цезар.

Висок, младолик мъж, облечен в туника от тирски пурпур, цялата извезана със сърма, разблъска хората пред себе си и се качи на палубата. Нито беше въоръжен, нито изглеждаше войнствено настроен.

— Добра среща — поздрави го Цезар.

— Дали греша, или ти си римският сенатор Гай Юлий Цезар, носителя на граждански венец?

— Не, не грешиш.

Зелените очи на морския вълк се присвиха и той почеса накъдрената си руса коса.

— Ти си много спокоен човек, сенаторе — отбеляза пиратът. По говора му се усещаше, че е родом от Спорадите.

— Не виждам причина да не бъда спокоен. Казах си, че сигурно се надявате на порядъчен откуп за моята, както и на слугите ми, особа. Затова не се чувствам застрашен.

— Това е самата истина. Но пък досега, колкото пътници съм залавял в плен, всички са се страхували.

— Не и днешният ви пленник!

— Е, да, ти си герой от войната.

— И сега какво ще стане, ъъъ, не ти научих името.

— Полигон. — Пиратът се обърна към хората си, които вече бяха отделили капитана и екипажа на една страна, а двайсетте спътници на Цезар — на друга.

Подобно на своя предводител и пиратите бяха суетни люде: някои си бяха сложили перуки, други къдреха косите си с маша, трети се бяха гримирали като пристанищни курви, за разлика от онези, които си бръснеха тила до кожа и залягаха на мъжествения си вид. Всички бяха облечени със скъпи дрехи.

— Какво ще стане сега? — попита за втори път Цезар.

— Екипажът се прехвърля на моя кораб, а твоят кораб се предава на мой екипаж. След което гребците напъват мишци и се отправяме възможно най-бързо на юг, сенаторе. До залез-слънце ще сме подминали Книдос, но ще продължим да плаваме и по тъмно. След три дни ще бъдеш мой гост и ще се радваш на гостоприемството ми, докато някой не плати откуп за теб.

— Няма ли да е по-лесно да пуснеш повечето от слугите ми още тук? Ще ги прехвърлиш на лодка и още днес ще се приберат обратно в Милет. Градът е богат, няма да е проблем жителите да съберат пари за откупа. Между другото, колко голям откуп искаш?

Пиратският главатар не отговори на втория въпрос, но рязко поклати глава на първия.

— Не, сравнително скоро беше, когато събирахме откуп от Милет. Имаме навика да разпределяме тежестта поравно между големите пристанища, защото ако на един град му се падне да плаща твърде много, хората се охарчват и се налага да чакаме със седмици откупа за някоя важна особа. Днес е ред на Ксантос или на Патара. Колкото до самия откуп, двайсет таланта сребро.

Цезар чак отстъпи крачка назад от ужас и възмущение.

— Двайсет таланта сребро! Толкова евтин ли ти се струвам?

— Това е общоприетата цена за римски сенатор. За повече трябва да си поне магистрат.

— Но аз съм Гай Юлий Цезар! — процеди през зъби високомерният патриций. — Очевидно, човече, ти не си разбрал кого си пленил. Аз съм не само римски патриций, а човек от рода на Юлиите! Ще попиташ, какво като съм Юлий? Ами това, че съм пряк наследник на богинята Афродита, по-точно на нейния син Еней. В рода ми има римски консули и аз самият ще стана такъв, когато навърша нужните години. Дори сега не съм обикновен сенатор. Та аз съм награждаван с граждански венец, имам право да говоря пред сената, седя на втория ред в Курията и всеки път, щом вляза на заседание, останалите сенатори са длъжни да ми станат на крака и да ми ръкопляскат — всички, дори консуларните сенатори и цензорите. Двайсет таланта сребро! Та аз струвам поне петдесет!

Полигон го беше изслушал в дълбоко недоумение. Досега определено не беше попадал на такъв заложник! Толкова самоуверен, толкова небрежен, толкова нахален! И все пък у хубавеца имаше нещо, което привличаше Полигон — дали не забелязваше някаква игрива искрица в очите му? Дали пък Гай Юлий Цезар не му се подиграваше? Но каква е тази подигравка — да предложи сам повече от два пъти по-голяма сума за откупа си? Не, не се подиграваше, говореше напълно сериозно! И все пак… Игривата искрица беше в погледа му, в това не можеше да има и съмнение.

— Добре, ваше величество, нека бъдат петдесет таланта! — смигна му в отговор Полигон.

— Така е по-добре — успокои се Цезар и му обърна гръб.

Три дни по-късно, след като не бяха срещнали нито един боен кораб из пустото море, слугите на Цезар бяха оставени на брега точно срещу пристанището Патара. През цялото това време Полигон беше плавал на своята галера, без Цезар да го вижда. Едва когато придружителите на заложника трябваше да бъдат прехвърлени на лодка, капитанът на пиратите дойде да погледне какво става.

— По-добре задръж повечето при себе си — нареди разбойникът на Цезар. — Един човек е достатъчен да събере откупа.

— Сам човек няма да отговаря на влиятелното ми положение — отвърна му с презрение той. — Ще задържа при себе си само трима души — личния ми прислужник Деметрий и двама писари. Ако се наложи да чакам по-дълго време, ще ми трябва човек да записва стиховете ми. А може да напиша и театрална пиеса. Комедия! Да, би трябвало да събера достатъчно материал за комедия. Или още по-добре — за фарс.

— Кой ще води останалите?

— Моят бивш роб Гай Юлий Бургунд.

— Тоя, гиганта? Какъв човек само! Ще събера цяло състояние, ако го продам като роб.

— Навремето наистина доста пари получи. Ще трябва да освободите и жребеца му, на друг няма да е по силите да го носи — продължи с условията си Цезар, — както и конете на останалите. Не бива да се излагат пред хората, държа на това!

— Можете да държите на какво ли не, ваше величество, конете са добри, ще ги запазя за себе си.

— Няма! — тросна се Цезар. — Получаваш петдесет таланта сребро като откуп, можеш да ми оставиш поне конете. Ще задържа само тоя с разцепените копита за себе си. Или може би улиците в града ви са павирани? Конят ми не е подкован и не може да се язди върху каменна настилка.

— Ти си много странен човек! — подхвърли му смаян Полигон.

— Свали конете на брега, Полигоне — заповяда му Цезар.

Конете слязоха на твърда земя. Бургунд беше крайно разочарован, че оставя Цезар почти без компания в ръцете на разбойниците, но нямаше как да възрази. Задачата му беше да намери искания откуп.

След раздялата с Бургунд Цезар продължи своя път покрай южното крайбрежие на Ликия — в източна посока. Брегът беше съвършено пуст — не се виждаха нито пътища, нито рибарски селища, само високите била на планината Солима, покрити със сняг. Заливчетата се появяваха някак неусетно, скрити зад скалите, напълно невидими от разстояние. Но и в тях нямаше живот — стръмните брегове се прорязваха тук-там от някоя тясна цепнатина в скалата, от ивица червеникав пясък, но най-често брегът беше осеян с високи червеникави скали. Никъде не се виждаше и следа от пиратско свърталище! Интересно! Цезар не мърдаше от мястото си на кърмата. От мига, в който корабът му беше преминал покрай устието на реката между Патара и Ксантос, беше прекарал времето си единствено в изследване на брега.

По залез-слънце двете галери и плененият търговски кораб свърнаха вляво и навлязоха в един от безбройните и абсолютно идентични на пръв поглед заливчета между скалите. Лоцманите извадиха съдовете на самия пясък. Едва след като скочи на твърда земя и се поразходи напред-назад, Цезар забеляза това, което от морето никога не би успял да види с очите си — скалата в дъното на залива, това всъщност бяха две скали, като външната криеше празното пространство между тях. Между двете скали имаше просторно равно място, като дъно на казан. И там се бяха настанили пиратите!

— Зима е и петдесетте таланта, които ще получим от теб, означават, че ще можем да си направим дълга и приятна почивка, вместо да се борим напролет с бурите — радваше се Полигон, който се присъедини към Цезар в самотната му обиколка на брега.

Моряците му вече бяха поставили колела под носовете на трите кораба и под погледа на главатаря си и неговия заложник ги изтеглиха на пясъка между скалите. Там ги поставиха на готови скелета, за да стоят изправени.

— И тази операция я правите всеки път? — учуди се Цезар.

— Не и когато смятаме веднага да излезем отново, но това рядко се случва. Когато сме на поход, гледаме изобщо да не се прибираме в гнездото.

— Добре сте се уредили! — похвали го Цезар.

Празното пространство между скалите заемаше може би два километра на ширина и около километър на дължина, като общите му контури бяха по-скоро овални. В далечния край на това крайморско дере се забелязваше малък водопад, който изливаше пенливите си струи в дълбок вир. От вира бликаше поток, който си проправяше път през скалите, но си оставаше невидим за корабите, минаващи покрай залива. Пиратите (а може би майката — земя) бяха издълбали тесен канал из пясъка в дерето, под самата скала, отбивайки водата към вътрешността на залива.

Малката котловина беше заета в голямата си част от добре уреден град. Между три и четириетажните сгради се забелязваха прави улици, покрити с чакъл, от земята се показваха няколко големи каменни силоза, а точно срещу мястото, където пиратите бяха изтеглили корабите, се намираха няколко работилници и складове. В центъра на града имаше пазар, до него беше светилището — средище за градския живот.

— Колко души живеят тук? — заинтересува се Цезар.

— Ако броим жените, курвите и децата — а и мъжките любовници, понеже някои си падат по такива, — повече от хиляда и петстотин. Освен това си имаме и роби.

— Колко роби?

— Две хиляди или нещо такова. Не се налага пръста си да мърдаме — потри доволно ръце Полигон.

— Чудно ми е, че не са се вдигнали на бой, докато мъжете ги няма. А може би жените и мъжките любовници са кръвожадни воини?

Пиратският главатар се изсмя презрително.

— Ние не сме глупаци, сенаторе! Робите са оковани в пранги. Пък и защо ще се вдигат на бунт, след като не могат сами да избягат?

— Мен прангите не биха ме спрели — отбеляза Цезар.

— Ще те хванем, когато се върнем. Тук не оставяме никакви празни кораби, с които би могъл да се измъкнеш от залива.

— Може би аз тебе ще те заловя, щом се прибереш.

— Тогава мога само да се радвам, че няма да се разделяме, докато откупът не дойде, сенаторе! Така няма да ти позволим да вдигаш бунт.

— Ех! — въздъхна разочарован Цезар. — Тъкмо си мислех, че ще успея да разнообразя престоя си с някоя любовна авантюра. Нямам вкус към мъжете, но сред жените ми се носи добра слава.

— Не се и съмнявам… Щом така ти харесва — изхили се Полигон. — Не се тревожи! Щом ти дотрябва жена, ще си намериш.

— Имате ли си библиотека в това райско кътче?

— Има тук-там по някоя книга, но ние не сме твърде любознателни.

Двамата бяха стигнали до една голяма сграда.

— Тук живея аз. Ще ми бъдеш гост, мисля, че ще е най-добре да те държа под око. Разбира се, ще се ползваш със самостоятелни стаи.

— Бих се радвал, ако има и баня.

— Тук живеем не по-зле, отколкото на Палатина, сенаторе. Ще се намери и баня за твоята особа.

— Предпочитам да ме наричаш „Цезаре“.

— Така да бъде.

Стаите бяха достатъчно на брой и на големина, за да има място за Цезар, Деметрий и двамата писари. Скоро след настаняването им Цезар се беше разположил в удобна вана, където температурата на водата беше тъкмо по неговия вкус — почти хладка.

— Ще трябва да ме обръснеш и оскубеш отсега за целия ни престой, Деметрий — нареди Цезар, докато сресваше косите си от венеца надолу. Остави огледалото на масата и го изгледа с известна възхита — гравирано със злато и инкрустирано със скъпоценни камъни. — В тази къща е вложено цяло състояние.

— Защото са откраднали много други състояния — отбеляза Деметрий.

— Навярно са скрили голяма част от плячката в някоя от къщите наоколо. Като гледам, не всички са обитавани — каза господарят и побърза да се присъедини към домакина си в трапезарията.

Храната беше изобилна, разнообразна и вкусна. Виното беше превъзходно.

— Готвачът ти си го бива — похвали Цезар Полигон.

— Толкова по-зле, че почти нищо не хапна, а виното дори не пожела да опиташ — обиди се Полигон.

— Единственото, което ми доставя наслада в живота, е работата — отговори Цезар.

— Нима? Дори и жените, за които говори?

— Жените — подхвърли той, докато си миеше ръцете, — са част от работата.

— Никога не бях чувал подобно определение! — засмя се Полигон. — Ти си странен човек, Цезаре, щом гледаш на страстта като на работа. — Той потупа корема си и с блаженство подуши течността в кристалната си чаша. — Колкото до мен, това, което най-много ми харесва в пиратството, е блаженият живот, който ми осигурява в почивното време. Но от всичко най-много се радвам на хубавото вино!

— На мен виното не ми е противно като вкус — оправда се Цезар, — но държа да не губя контрол над себе си.

— Но когато се събудиш на другия ден, приятното чувство те преследва до вечерта! — възкликна Полигон.

Римлянинът се усмихна.

— С мен не е точно така.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами например това, скъпи приятелю, че ще гледам да се събудя напълно трезвен и физически пълноценен в деня, когато отплавам заедно с бойната ескадра, превзема този град и те поема на свой ред под грижите си. Мога да те уверя, че когато те видя окован във вериги, ще се чувствам много по-добре от мига, в който съм се събудил — трезвен или пиян, все тая! Но дори това е нещо относително. Защото в деня, когато те разпъна на кръст, Полигоне, ще се чувствам още по-добре.

Пиратът избухна в невъздържан смях.

— Цезаре, ти си най-забавният гостенин, когото съм приемал в дома си! Ти си човек с чувство за хумор!

— Много мило да го чуя. Но за жалост няма да се смееш, когато увиснеш на кръста, приятелю.

— Това няма да се случи никога.

— Ще се случи.

Полигон се облегна на кушетката и отново се засмя — беше се превърнал в някаква неясна плетеница от злато и пурпур, които криеха не само тялото му, но дори ръцете и гърлото му.

— Да не мислиш, че не съм забелязал колко обстойно изследваше брега? Това са глупости, Цезаре! Никой не може да намери сам това място!

— Щом ти можеш, значи ще може и друг.

— Да, но аз съм идвал хиляда пъти. Първите стотина съм се губил като малко дете.

— Не се и съмнявам. Все пак не си интелигентен колкото мен.

Този път Полигон се засегна. Изправи се на кушетката и троснато отсече:

— Достатъчно интелигентен, за да заловя римски сенатор! И да измъкна петдесет таланта покрай него!

— Рибата е още в морето…

— Ако не я хвана, то ти ще влезеш в тигана вместо нея.

Скоро след това Полигон се оттегли, оставяйки Цезар сам да си търси стаята. Там го чакаше красиво момиче — прекрасен подарък от домакина. Младежът за всеки случай прати Деметрий да се увери, че се е изкъпала.

В продължение на четирийсет дни Цезар остана заложник в скривалището на пиратите. Никой не му забраняваше да се разхожда из града, да разговаря, с когото пожелае. Славата му се разнесе от единия до другия край на малката котловина, скоро всички научиха как младият заложник се канел да се върне още щом получи свободата си, за да залови пиратите и ги разпъне всички на кръст.

— Не, не, всички, само мъжете! — усмихваше се Цезар на жените, които се тълпяха около него. — Как бих могъл да разпъна на кръст красавица като тази тук?

— Тогава как смяташ да постъпиш с нас? — попита най-смелата от жените и го изгледа предизвикателно.

— Ще ви продам. Колко жени и деца има на острова?

— Хиляда.

— Хиляда. На който и пазар за роби да ви пратя, средната цена ще е, да речем, триста сестерции на човек… Така ще имам достатъчно пари да се разплатя с добрите хора, които съберат парите за откупа ми, дори ще им ги върна с лихва. Но тук има доста по-голям брой красиви жени, отколкото човек би очаквал да срещне в такова малко градче. Затова смятам, че средната цена ще бъде около две хиляди сестерции. А това означава, че хората, които ме освободят, ще имат печалба.

Жените се разотидоха, без да крият насмешките си. Този наистина си го биваше!

В действителност всички го харесваха. Пленникът беше мил, любезен, топлосърдечен… Никога не показваше признаци на страх или мъка. Шегуваше се с всички, при това толкова често повтаряше смешката си как щял да разпъне мъжете на кръст, а жените да продаде в робство, че това стана като шега на целия град. Очите му хвърляха весели искрици, устните му се усмихваха, а от всички най-много той самият се смееше на шегите си. Първото момиче го хвалеше навсякъде какъв страхотен мъж се оказал в леглото. Мъжете скоро се успокоиха — заложникът беше човек със скрупули, никога не посягаше на жена, която е била от дълго време с един и същи любовник.

— Слагам рога само на хора в моето положение — обясняваше той с господарския си тон, да не забравят, че е римски аристократ.

— Сиреч на своите приятели — подиграваха му се някои.

— Не, на своите врагове — обясняваше невъзмутимо Цезар.

— Е, да не би ние да не сме твои врагове?

— Врагове, да. Но не сте в моето положение, вие сте просто паплач! — отвръщаше презрително заложникът.

При което слушателите му прихваха да се смеят. Беше им приятно да го слушат как ги обижда със своя възпитан и любезен тон.

Най-накрая, докато вечеряха заедно в дома на Полигон, главатарят на пиратите въздъхна:

— Ще ми е мъчно, когато си отидеш, Цезаре.

— Аха-а! Откупът е бил събран.

— Твоят слуга ще го донесе утре.

— Как успяхте да си уредите среща? След като мястото е неоткриваемо, значи той трябва да бъде доведен.

— О, той е бил придружаван през цялото време от мои хора. Когато и последният талант намерил място в торбата, те ми пратиха съобщение. Ще бъдат тук утре по обяд.

— И тогава ще мога да си замина?

— Да.

— Ами какво ще стане с кораба, който бях наел?

— И той ще си замине.

— Капитанът? Моряците?

— Те ще те чакат на борда. Ще отплаваш по здрач в запад, на посока.

— Значи си включил цената на кораба в общия откуп?

— Не! — учуди се Полигон. — Капитанът трябваше да намери десет таланта откуп за себе си, кораба и моряците.

— Аха! — кимна многозначително Цезар. — Още един дълг, който трябва да върна.

Както беше обещано, Бургунд се появи на другия ден по обяд. Бяха станали точно четирийсет дни от пленяването на Цезар.

— Кардикса няма да ми забрани да виждам синовете си — радваше се Бургунд и бършеше сълзите си. — Изглеждаш добре, Цезаре.

— Домакините бяха любезни. От кого събра откупа?

— Половината от Патара, половината от Ксантос. Не се зарадваха особено, но не посмяха да откажат. Не и толкова скоро след заминаването на Вация.

— Ще си получат парите обратно, при това доста по-скоро, отколкото очакват.

Целият пиратски град се събра да изпрати Цезар. Някои от жените открито плачеха при раздялата. Плачеше и Полигон.

— Никога няма да попадна на заложник като теб! — въздъхна той.

— Това е самата истина — усмихна се римлянинът. — Пиратството ти е към своя край, приятелю. Ще се върна преди идването на пролетта.

Както обикновено и този път Полигон прие думите му като шега и дълго време се смя сам на малкия пясъчен плаж, докато капитанът обръщаше кораба си на запад. Почти нищо не виждаше в сумрака.

— Недей да спираш, капитане! — извика му пиратският главатар от брега. — Ако се бавиш без причина, ще се наложи да пратя хората си да те гонят!

Иззад планинския рид на изток се появи малък платноход — хемиолия — достатъчно бърза и маневрена да преследва всеки кораб по морето.

Но на сутринта, когато се огледаха, бегълците не видяха кораб зад себе си. Насреща им беше устието на реката и град Патара.

— А сега да успокоим хората, че ще си получат обратно парите — обърна се Цезар към капитана. — Между другото ще ти възстановя десетте таланта, които е трябвало да дадеш за кораба и екипажа си.

Капитанът очевидно не вярваше, че Цезар може сам да му възстанови парите.

— Злощастно пътуване! — промърмори той вместо отговор.

— Имаш думата ми, че когато отплаваш обратно за Византион, ще съм върнал усмивката на лицето ти. А сега ме остави на брега — нареди Цезар.

Посещението му беше кратко и делово. Още на другата сутрин, преди да са успели да качат животните на палубата, Цезар вече беше готов и чакаше с нетърпение да отплават. С него беше и цялата му прислуга, прекарала времето в Патара.

— Хайде, капитане, по-бързо!

— Къде отиваме? В Родос?

— Разбира се, че в Родос.

Пътуването до острова им отне три дни. Първата нощ прекараха в Телмесос, а втората — в Кавнос. Цезар не позволи да свалят конете и мулетата на брега.

— Много бързам, нищо няма да им стане, ако постоят на борда. Това си е то, късметът — фортуна няма да ме изостави и сега. Благодарение на опита си в събирането на ескадри знам точно къде да отида в Родос и с кого да разговарям!

Така си беше. По-малко от два часа му бяха нужни да събере при себе си всички, с които искаше да разговаря.

— Трябва ми флотилия от десет триреми и около петстотин добри войници — обърна се той с молба към родоските първенци, които беше повикал пред дома на началника на пристанището.

— За какво са ти? — попита младият адмирал Лизандър.

— За да дойдат с мен и да нападнем пиратското свърталище на Полигон. Имам намерение да го заловя.

— Полигон ли? Никога няма да намериш скривалището му!

— Ще го намеря — увери го Цезар. — Хайде, събирайте ескадрата! За Родос ще има тлъста плячка!

Родосчани не бяха убедени нито от ентусиазма на римлянина, нито от обещанията му; това, което не им позволи да му откажат, беше големият авторитет, с който Цезар се ползваше в целия регион. Той получи десет триреми и петстотин бойци. В Родос го познаваха отдавна — пък и славата, която Вация си беше извоювал по тези места, се предаваше отчасти и на него — някогашния му трибун. Макар цар Зеникет да бе подпалил сам базата си в планината Термесос преди Вация да го залови, в Родос изпитваха огромно уважение към римския управител; без да се ядосва, че пиратите са го изпреварили и не са му оставили нищо от плячката, Вация беше изчакал няколко дни жарта да изгасне и въглените да изстинат, след което беше преровил пепелището и бе събрал разтопените скъпоценни метали. Ако Вация се оказа способен на такава хитрина, значи и някогашният му офицер Цезар може да притежава същия стил на работа. Ето защо, казаха си родоските големци, струваше си да рискуват заради него.

Ескадрата хвърли котва в устието на реката при Патара. На другата сутрин щяха да започнат търсенето на Полигоновото скривалище. Цезар слезе на пристанището в града и нареди всички свободни търговски кораби да го последват в операцията. На другия ден застана на високата кърма на флагманския кораб и в продължение на часове подробно изследва всяка гънка в релефа на скалите.

— Разбираш ли — започна да обяснява той на капитана, — преди Полигон да продължи пътя си на изток от Патара, от разговорите на пиратите си създадох известна представа за заливите, които използват като бази. Затова си казах какво аз ще наричам залив и започнах да броя само тях.

— Аз пък търсих някакви лесно запомнящи се ориентири — морски скали с особена форма, планина с характерен облик, нещо такова — отговори му капитанът и въздъхна, — но вече изгубих всякаква представа къде се намираме!

— Подобни ориентири лесно подвеждат, защото човек трудно ги запомня в подробности. С броенето е по-лесно — усмихна се Цезар.

— Ами ако си сбъркал при броенето?

— Не съм.

Наистина не беше сбъркал. Заливът, в който слязоха петстотинте родоски войници, приличаше на всеки друг. Цяла нощ бяха прекарали на котва далеч от устието на малкия залив, да не би да ги усетят. Но Полигон дори не беше поставил наблюдателници. И четирите му бойни галери бяха изтеглени на брега, тъй като пиратите мислеха, че са в пълна безопасност. Но слънцето още не се беше показало над скалите, когато те бяха оковани във веригите, с които бяха държали доскоро робите.

— Само не ми казвай, че не съм те предупредил — обърна се Цезар към здраво окования Полигон.

— И все пак още не си ме разпънал на кръст, римлянино!

— Ще те разпъна, можеш да си сигурен!

— Как намери мястото?

— Проста аритметика. Преброих всички заливи от Патара дотук — отговори му той и кимна на родоския адмирал Лизандър. — Я да видим що за състояние е насъбрал нашият Полигон.

Както се оказа, наистина много хора бяха оставили състоянието си при него. Не само че складовете с жито бяха пълни почти догоре, но хранителните запаси на пиратското свърталище можеха да изхранят Ксантос и Патара до края на зимата и пролетта. Една голяма къща беше пълна със скъпи платове, с маси от лимоново дърво, позлатени кушетки и изящни столове. В друга къща пък бяха складирани сандъци със злато и скъпоценни камъни. По-голямата част от бижутата бяха египетска изработка — от фаянс, аквамарин, халцедон, оникс, лапис лазули и тюркоаз. Едно сандъче беше пълно с морски перли, някои от тях големи колкото яйце на гълъб, други пък бяха в необичайни разцветки.

— Не мога да кажа, че съм изненадан — сподели Лизандър. — Полигон е кръстосвал моретата в продължение на двайсет години, а той е пестелив човек. Това, което досега не ми беше минавало през ума, е, че е могъл да напада и корабите между Египет и Кипър.

— Откъде съдиш? От перлите и бижутата ли?

— Няма откъде другаде да се сдобие в такива огромни количества.

— А александрийците в Кипър имаха наглостта да ме убеждават как никой не бил нападал техните конвои!

— Те не обичат други да знаят за слабостите им, Цезаре.

— Това го разбрах от собствен опит. Е Лизандър, да делим.

— Ако трябва да сме съвсем честни, Цезаре, ние сме само твои изпълнители. Стига да ни платиш наем за корабите и заплата на войниците, плячката принадлежи единствено на теб.

— Част от всичко това ми принадлежи, приятелю, но далеч не всичко. Не искам в сената да ми се задават въпроси, на които да не мога да отговоря с ръка на сърцето. Затова ще взема хиляда таланта в златни монети за римската хазна, петстотин таланта за себе си и шепа от перлите — по мой избор. Предлагам останалите жълтици и останалите перли да останат за Родос. Складовете с мебелите и платовете може да разпродадете, но искам със сумата да построите храм в чест на моята далечна предшественица Афродита. Лизандър примигна от учудване.

— Много си щедър, Цезаре! Защо не си прибереш перлите, все едно никой не ги е видял? С тях ще можеш да си осигуриш живота до старини.

— Не, Лизандре, само една шепа. Обичам парите толкова, колкото обичам и ближния си, но ако забогатея, току-виж започна да играя комар. — Цезар пъхна ръка в ковчежето и започна да вади по-красивите: избра си двайсет от по-тъмните, които бяха сякаш отронени от асфалтовите планини в Палестина; една голяма колкото ягода, която имаше и цвета и формата на ягода; дузина с лунен цвят, една огромна с пурпур в средата и още шест — млечнобели като от сметана. — Това е! Разбираш сам, че и да искам, няма как да ги продам, без цял Рим да се заинтересува откъде съм ги намерил. Но мога да ги подарявам на жени.

— Няма как, славата ти ще се разчуе. Малцина са до такава степен лишени от алчност като теб.

— Не искам никой да разбира за това, Лизандре, и ти го заявявам най-сериозно! Правя го, за да запазя неопетнено името си. Освен това отдавна съм положил обет, че никога няма да дам повод да бъда съден за злоупотреби или присвояване на държавно имущество. — Цезар вдигна рамене.

— Ами за Патара и Ксантос?

— Те ще получат жените и децата, които ще продадат в робство. Ще им предадем и всички хранителни запаси на пиратите. От разпродажбата на робите ще съберат много повече пари, отколкото са дали за откупуването ми, а ще получат и храна. Но с твое позволение ще заделя и десет таланта за капитана на кораба ми. Него също го принудили да плати откуп. — Цезар сложи ръка на рамото на Лизандър и го изведе от складовете. — Корабите от Ксантос и Патара ще пристигнат до вечерта. Съветвам те да натовариш родоския дял от плячката на корабите си, преди да са дошли другите. Писарите ми ще направят списък на всичко. Ще пратиш в Рим дела на римската хазна.

— Как ще постъпиш със самите пирати?

— Ще ги натоваря на корабите от Патара и Ксантос и ще ги отведа със себе си в Пергам. Не съм действащ магистрат, затова нямам право да екзекутирам, когото и да било. Това означава, че трябва да отведа пленниците при провинциалния управител в Пергам и да го помоля да стори от мое име това, което обещах на всички пирати — да ги разпъне на кръст.

— Тогава ще наредя на хората си да натоварят и римския дял от плячката. Товарът няма да ни затрудни. Щом морските бури отминат, през лятото ще пратя парите от Родос в Рим. — Лизандър се сети за нещо друго. — Ще заделя четири кораба — нека те съпровождат до Пергам. Благодарение на теб Родос се сдоби с такава огромна плячка, че трябва да ти се отплатим.

— Просто ме запомнете с добро! Кой знае? Може би някой ден аз ще ви помоля за услуга.

Пиратите вече бяха отведени на брега. Полигон, който стоеше най-отзад в редицата, мрачно поздрави минаващия Цезар.

— Колко обичаха лукса! — поклати Цезар глава. — Винаги съм си представял пиратите мръсни, необразовани и склонни към побоища. Но тези тук се оказаха благовъзпитани и коректни.

— Разбира се — съгласи се Лизандър. — Разказите винаги преувеличават жестокостите им. Но пък и кога им се налага да се бият за плячката си, Цезаре? Рядко. Щом се стигне до бой, винаги е под командването на старите адмирали, които знаят как да печелят всяко сражение. По-дребните риби като Полигон не се захващат с въоръжени конвои, тяхна плячка са случайните търговци. Пирати, които действат на цели ескадри, има най-вече около Крит. Но когато живееш в такова естествено прикритие като Полигон, свикваш да мислиш, че си в пълна безопасност. Все едно живееш в собствена държава…

— Родос можеше да се постарае по-добре да изкорени пиратската опасност — отбеляза Цезар.

Но Лизандър поклати глава и се изсмя.

— Всичко е по вина на Рим! Римляните настояваха да ограничим флотата си, римляните обясняваха как поемат сигурността в цялото Източно Средиземноморие. В Рим винаги са мислили, че няма проблем, който да не е по силите им да разрешат сами. Но когато въпросът опре до пари изведнъж започвате с икономиите. Родос е под прекия контрол на Рим. Затова правим каквото ни се нареди. Ако се заловим на своя глава да гоним пиратите и да си възвръщаме морската мощ, в Рим ще си помислят, че се издига поредният Митридат.

А това, каза си Цезар, беше самата истина.

Марк Юний Юнк не се намираше в Пергам, когато Цезар достигна реката Кайкос и хвърли котва в градското пристанище. Наближаваше краят на март според римския календар, което означаваше, че зимата още не си е отишла, нищо че пътниците бяха отминати от лошото време. Град Пергам изглеждаше величествено със своите квартали, изградени по склоновете на високи хълмове. Дори от далечната равнина се виждаха белите петна неразтопен сняг по покривите на храмовете и резиденцията на управителя.

— Къде е управителят? В Ефес ли? — попита Цезар проквестора Квинт Помпей (който беше по-близък роднина с Помпей Руфите, отколкото със семейството на Гней Помпей Велики).

— Не, в Никомидия — отговори той. — Тъкмо се канех да отплавам обратно при него. Истински късмет, че и мен ме хващаш тук, имаме много работа във Витиния. Върнах се да взема по-тънки дрехи на управителя — никой не очакваше, че в Никомидия климатът е по-горещ от Пергам.

— О, така е през цялата година — кимна напълно сериозно Цезар. Искаше му се да попита дали проквесторът не се е върнал в столицата на провинцията по по-важни дела, но се сдържа. Ами, Квинт Помпей, ако нямаш нищо против, аз ще отнеса дрехите на управителя, а на теб ще ти оставя да свършиш една по-важна работа. Виждаш ли онези кораби ей — там?

— Виждам ги — отвърна Помпей, на когото беше крайно неприятно, че по-млад от него човек му нарежда какво да прави.

— На тях се намират петстотин пирати, които трябва да бъдат затворени някъде на сигурно място за идните няколко дни. Аз самият трябва да отскоча до Витиния, за да получа изрично разрешение от Марк Юний да ги разпъна на кръст.

— Пирати? Разпънати на кръст?

— Точно така. Нападнах едно пиратско свърталище в Ликия — нека добавя, с решителната помощ на родоската флота.

— Ами тогава ти остани тук и се погрижи за проклетите пленници! — ядоса се Помпей. — Аз ще попитам управителя!

— Съжалявам, Квинт Помпей, но така не може да стане — възрази му любезно Цезар. — Аз съм частно лице и съм заловил всички тези разбойници в качеството си на частно лице. Трябва да говоря лично с управителя. Ликия е част от неговата провинция, затова трябва да му обясня всичко сам. Така изисква законът.

Двамата се разправяха още известно време, но не щеше и съмнение кой ще излезе победител в спора; Цезар замина начело на родоската флотилия към Никомидия, докато Помпей настаняваше пленените пирати в тъмниците.

Нещата в двореца на Никомед се бяха променили до неузнаваемост, както забелязваше Цезар, докато чакаше в едно тясно преддверие заетият Марк Юний Юнк да намери време да го приеме. Златните отливки още си стояха по стените, както и фреските, които не можеха да бъдат свалени, без да се унищожи цялото помещение. Но някои добре познати на Цезар статуетки бяха изчезнали от местата си из ъглите на стаите и коридорите, както и някои картини.

Вече се смрачаваше, когато Юнк благоволи да се появи на вратата; очевидно беше използвал времето и да се навечеря, преди да се срещне с колегата си от сената.

— Цезаре! Колко се радвам да те видя! Какво те води насам? — попита управителят и подаде ръка на посетителя.

— Аве, Марк Юний, много си зает, забелязвам.

— Точно така, ти познаваш този дворец като малкия си пръст, нали? — Думите звучаха безобидно, но намекът беше доста ясен.

— След като аз ти съобщих за смъртта на цар Никомед, очевидно съм бил тук преди теб.

— Но не се оказа достатъчно любезен да ме изчакаш.

— Аз съм само частно лице, Марк Юний, щях да ти се пречкам. Най-добре да оставим свобода на управителя да се оправя сам, когато има такива тежки и отговорни задачи като приобщаването на цяло едно царство към римските владения.

— Тогава защо си дошъл? — попита Юнк и го изгледа с видима неприязън. Нямаше как да не си спомни споровете в съда по убийствата, както и факта, че обикновено Цезар надделяваше.

— Бях заловен от пирати при бреговете на Фармакуса преди два месеца.

— Е, случва се на много хора. Предполагам, че си успял да събереш откупа, иначе нямаше да седиш сега срещу мен. Но аз самият нямам с какво да ти помогна по въпроса, Цезаре. Ако настояваш, че накарам помощниците си да подадат писмена жалба от твое име в римския сенат.

— Мога да пиша — увери го най-любезно Цезар. — Не съм дошъл да се оплаквам, Марк Юний, а да поискам разрешение да разпъна на кръст петстотинте заловени пирати.

Юнк го зяпна.

— Какво?

— Както сам се досети, аз намерих искания откуп и бях освободен. Отидох в Рим, помолих гражданите да ми подсигурят няколко бойни кораба и известен брой войници, след което се върнах в пиратското свърталище и го превзех.

— Но ти нямаш право да извършваш такива действия! Аз съм управителят, това е моя работа! — възмути се Юнк.

— Докато пратя вест до Пергам, аз току-що пристигам от Пергам, където оставих пленниците, и оттам ти препратят писмото в Никомидия, зимата щеше да отмине, Марк Юний, и пиратът Полигон щеше да изчезне от базата си. Може да съм частно лице, но действах, както законът повелява на всички римски сенатори — побързаха, за да съм сигурен, че враговете на Рим няма да избягат от полагащото им се възмездие.

Такъв бърз отговор свари Юнк неподготвен. Той се замисли, преди да реши как да реагира.

— Тогава би следвало да те похваля, Цезаре.

— И аз така мисля.

— И сега искаш разрешение да разпънеш на кръст петстотин здрави мъже? Не мога да сторя такова нещо! Пленниците ти минават под мое разпореждане. Ще ги продам в робство.

— Дадох им думата си, че ще бъдат разпънати на кръст — възрази Цезар и прехапа устна.

— Дал си им думата си? На тях? — Юнк беше смаян. — Та това са само престъпници!

— Безразлично ми е, ако ще да бяха варвари или африкански маймуни, Марк Юний! Заклех се, че ще ги разпъна на кръст. Аз съм римски аристократ, думата ми има обвързваща сила. Няма как да избягам от нея.

— Но ти не си бил изобщо в правото си да правиш подобни обещания! Признавам, че си действал правилно, когато не си позволил на римските врагове да избягат от възмездието си, но мое право е да реша какво ще стане със заловени на територията на моята провинция престъпници. Те ще бъдат продадени в робство. Това е окончателното ми решение по въпроса.

— Разбирам — кимна Цезар и се изправи.

— Чакай малко! — спря го Юнк.

Той се обърна към него.

— Какво има?

— Предполагам, че е имало плячка?

— Имаше.

— Тя къде е? В Пергам?

— Не.

— Не можеш да я задържиш за себе си.

— Не съм я задържал изобщо. По-голямата част от плячката отиде за Родос, където се намериха желаещи да ме подкрепят в операцията. Друга част остана за градовете Ксантос и Патара, които дадоха петдесетте таланта сребро за откупа ми. Своя дял от плячката дарих на богинята Афродита, на която жителите на Родос ще издигнат храм. А полагащият се на държавата дял вече пътува към Рим.

— А моят дял?

— Не знаех, че и ти имаш право на дял, Марк Юний.

— Нали аз съм управител на провинцията!

— Плячката беше голяма, но не чак толкова. Полигон не е престъпник от мащаба на цар Зеникет.

— Колко пари прати в Рим?

— Хиляда таланта в златни монети.

— Значи е имало достатъчно.

— За Рим — да, за теб — не — отвърна Цезар.

— Като управител на Азия мое задължение беше да пратя на римската хазна полагащото се!

— Без колко?

— Без това, което е дължимо на управителя!

— Тогава предлагам — усмихна се Цезар — да пратиш молба до сената да ти се възстанови дължимият дял от плячката.

— Ще го направя! Хич не си мисли, че няма да постъпя точно така!

— Не съм си и помислял подобно нещо, Марк Юний.

— Ще се оплача пред сената от твоето арогантно поведение, Цезаре! Ти си си присвоил правомощията на провинциален управител!

— Така е — каза Цезар на раздяла, — и е било във всеобщ интерес. Иначе римската хазна щеше да си остане с хиляда таланта по-малко.

Цезар нае кон и пътува до Пергам по суша през топяща, та се от жега Мала Азия. Бургунд и Деметрий едва успяваха да го следват. Цезар беше до такава степен бесен, че дори не мислеше да почива. Беше станал безчувствен не само към околния свят, но и към самия себе си. Прибра се в Пергам само седем дни след като беше отплавал за Никомидия, и два дни преди родоския кораб, който беше оставил в Никомидия и сега се намираше някъде из Хелеспонта.

— Всичко е наред! — каза той при пристигането си на проквестора Помпей. — Надявах се да заваря кръстовете готови! Нямам време за губене.

— Да завариш кръстовете ли? — учуди се той. — Защо да правя кръстове при условие, че Марк Юний Юнк ще продава пленниците за пари?

— Той наистина имаше такова намерение — подхвърли небрежно Цезар, — но след като му обясних как съм им дал дума, че ще бъдат разпнати, ми влезе в положението. Затова да се залавяме веднага за работа! Трябваше да започна курсовете си при Аполоний Молон още преди два месеца. Времето лети, Помпей, затова да не го оставяме да ни избяга!

Удивеният проквестор беше впрегнат на работа, както и прекият му началник Юнк не смееше да го товари. Но колкото и да се стараеше, Цезар все оставаше недоволен, докато най-накрая не благоволи да купи дървения материал за своя сметка и не накара пиратите сами да си сковат кръстовете.

— И да ги направите, както трябва, паплач ненавистна, защото вие, ще висите на тях! Няма нищо по-лошо от това човек да виси с дни на кръста и да не може да умре, защото го е домързяло да си скове кръста, както трябва.

— Защо управителят не пожела да ни продаде в робство? — попита Полигон, който в живота си не беше държал чук и се бавеше ужасно. — Бях сигурен, че така ще постъпи.

— Значи не си познал — отговори му Цезар. Взе инструментите от ръцете му и започна сам да кове. — Как изобщо си могъл да си „изковеш“ пиратската кариера, Полигоне? Та ти си абсолютен бездарник!

— Някои хора — обясни Полигон, като се облегна на лопатата — се издигат в обществото именно защото са бездарни.

Цезар се изправи с готовия кръст.

— Не и аз!

— Разбрах го преди няколко дни — тъжно въздъхна пиратът.

— Хайде, започвай да копаеш!

— За какво служат тези? — попита Полигон, след като Цезар от нетърпение взе и лопатата и му каза да донесе дървените летви.

— Това са клинове — изсумтя той. — Първо изравяме достатъчно дебела дупка, така че да може да издържи тежестта на кръста и на човека на него. Но понеже тук почвата е твърде ронлива и няма да издържи дълго време на теглото ти, кръстът трябва да се укрепи с клинове. Освен това, след като умреш, клиновете позволяват по-лесно кръстът да бъде изровен. И вместо да ги оставя да изгният или да ги сече без нужда, управителят ще си има готови петстотин здрави дървени кръста, на които да разпъне следващите заловени пирати, които му доведа.

— Ти няма ли да починеш?

— Имам достатъчно сила да работя и говоря едновременно, не ми е нужна почивка. Хайде, Полигоне, помогни да забучим смъртния ти одър по-надълбоко в земята… А така! — Цезар се изправи. — Сега забий един клин ето тук. Виждаш ли, кръстът стои килнат. — Остави лопатата и грабна чука. — Не, от другата страна! Оттам, накъдето виси! Ама теб май за нищо не те бива!

— Аз може от дърводелство да не разбирам — ухили се Полигон, — но затова пък ме бива да накарам екзекутора си да ми сглоби кръста!

Цезар се засмя.

— Да не мислиш, че не съм забелязал? И все пак всяко удоволствие си има цена. Ти като пират трябва да го знаеш по-добре от всички.

Усмивката на Полигон угасна.

— Каква цена?

— На останалите ще им строшим пищялите, така ще умрат много бързо. А на теб аз ще ти скова и летва, на която да стъпят краката ти. Така няма да увиснеш много бързо. Ще минат няколко дни, преди да умреш, Полигоне!

Когато родоската галера, която беше последвала Цезар по море, влезе в устието на реката и пергамското пристанище, гребците ахнаха от ужас. Хора умираха и в Родос някои от тях — наказани със смърт. Но римското правосъдие не беше разпространено сред родосци — те бяха само съюзници на Рим, не поданици на държавата. Затова петстотинте кръста насред полето бяха за тях гледка, колкото потресаваща, толкова и необяснима. Цяло поле от мъртъвци — като се изключи живият главатар, комуто бяха окачили като връх на подигравката диадема около челото. Той все още дишаше и проклинаше.

Квинт Помпей беше останал в Пергам. Не искаше да заминава, преди да е сигурен, че Цезар си е отишъл. Тези стотици кръстове — същинска гора от напълно еднакви дървета — го плашеха. Разпъването на кръст беше стара практика, това беше общоприетата екзекуция за роби — престъпници, но за роби, не и за свободни хора. Обаче никой досега не беше разпъвал толкова хора. Цяла армия от мъртъвци беше окичила голото поле. С човека, който можеше да извърши всичко това, при това за някакви си часове, всеки трябваше да внимава. На него не биваше да се позволява да нарежда в Пергам, пък дори в качеството си на частно лице. Затова Квинт Помпей забрави за задълженията си към управителя и търпеливо изчака платната на родоските кораби да се изгубят в далечината.

Проквесторът завари управителя в прекрасно настроение в царския дворец в Никомидия. Юнк току-що беше открил цяло скривалище на златни кюлчета в едно от подземията и си го беше присвоил, без да подозира, че Цезар и Орадалтида са го описали и нарочно са му го оставили като капан.

— Е, Помпей, ти работи толкова усърдно за приобщаването на Витиния към Римска Азия — посрещна своя подчинен Юнк, — че смятам да удовлетворя молбата ти. Отсега нататък можеш да се наричаш Витиник.

Думите му доведоха Помпей (Витиник) до радост, сравнима с тази на забогателия пропретор. Двамата се отправиха към трапезарията да хапнат и да пийнат по случай радостните събития.

Юнк пръв засегна темата за Цезар.

— Това е най-арогантният човек, когото съм срещал в живота си — процеди през зъби Юнк. — Първо ми отказва дял от плячката, а след това има наглостта да ме моли да разпне петстотин здрави и яки мъже, които ако не друго, поне ще ми донесат известна компенсация, когато ги продам на пазара!

Помпей го изгледа изненадано.

— Когато ги продадеш?

— Да, защо?

— Но нали си заповядал пиратите да бъдат разпнати, Марк Юний!

— Не съм заповядвал такова нещо.

Помпей (Витиник) се разтрепери.

— Гръм и мълния!

— Какво ти става? — учуди се Юнк.

— Цезар се прибра седем дни, след като замина за Никомидия, и ми съобщи, че си се съгласил да екзекутира пиратите. Признавам си, че новината ме изненада, но през ум не ми мина, че може да ме лъже! Марк Юний, той качи всички до един по кръстовете!

— Не би посмял!

— Напротив, посмя и още как! Беше толкова спокоен и небрежен… На луд ме направи с исканията си — това да съм направел, онова да съм направел, все едно съм му слуга! Казах му, че ми се струва странно да си дал съгласието си, но той дори не се смути. Истина ти казвам, Марк Юний, нито за миг не помислих, че може да ме лъже! Пък и ти не беше пратил човек да ми съобщи противното — добави Помпей за всеки случай.

Юнк се разтрепери от ярост.

— Та тези хора щяха да ми донесат поне два милиона сестерции печалба! Два милиона, Помпей! А той пратил хиляда таланта злато направо на римската хазна, без дори да ме уведоми, без да ми предложи нищо! Сега трябва да подавам молба до сената да получа някакъв дял, но ти добре знаеш какви номера ще ми въртят! Ще се смятам за късметлия, ако вземат решение, преди да са се родили правнуците ми! Докато тоя педераст си е присвоил навярно хиляди таланта злато за себе си! Хиляди!

— Съмнявам се — възрази Помпей (Витиник), който не смееше да погледне началника си в очите от срам. — Размених няколко приказки с капитана на родоската флотилия според чутото Цезар е оставил цялата останала плячка на Родос, Ксантос и Патара. Намерените богатства били големи, но не можели да се сравняват с египетско съкровище. Родосчанинът смята, че Цезар е запазил съвсем малък дял за себе си, а това беше мнението и на всички останали. Един от слугите на самия Цезар каза, че Цезар обичал парите, но бил твърде мъдър, за да се остави парите да провалят политическата му кариера. След което ми се усмихна лукаво и ми каза как Цезар никога нямало да бъде съден за финансови злоупотреби и присвоявания. Освен това изглежда, че наистина се е заканил на пиратите да ги разпъне на кръст, докато си прекарвал времето в плен и чакал откупът да дойде. Ще се окаже доста трудно да докажем, че Цезар си е присвоил част от плячката за себе си, Марк Юний.

Юнк избърса очите си и шумно се изсекна.

— Не мога да докажа дали е взел нещо и от Никомидия или някъде другаде из Витиния. Но е взел със сигурност! Трябва да е взел! Когато бях млад, се срещаха и порядъчни люде, но мога да се закълна, Помпей, че този не е от тях! Твърде голямо самочувствие има, за да бъде порядъчен човек. И е твърде нагъл и невъзпитан. Държи се, все едно целият свят е негов!

— Според главатарят на пиратите, който намираше Цезар за много странен човек, по време на пленничеството си Цезар се е държал точно сякаш целият свят е негов. Хвърлял обиди в лицето на всеки срещнат, все едно се шегува! Когато му поискали двайсет таланта откуп, Цезар се бил разярил! Струвал поне петдесет таланта, обяснявал той на пиратите, които така и направили — поискали петдесет таланта!

— Значи за това спомена петдесет таланта! Усетих аз, че има някаква грешка, но бях твърде ядосан, за да го разпитвам за това, а после забравих. — Юнк поклати глава. — Това може би обяснява всичко, Помпей. Тоя е просто луд! Петдесет таланта струва животът на един цензор. Да, мисля, че човекът е луд.

— А може би се е правил на луд, за да накара Патара и Ксантос по-бързо да съберат откупа — предположи Помпей.

— Не! Той е луд, а лудостта е следствие от твърде високото самочувствие. Той винаги си е бил такъв. Но какви са били мотивите му, мен не ме интересува. Това, което ще направя аз, е да му поискам сметка за всичко, което ми стори през последните дни! Не мога да повярвам! Два милиона сестерции!

Дори Цезар да съжаляваше, че бързо си създаде нови врагове, с нищо не се издаде. Когато корабът му най-сетне хвърли котва в пристанището на Родос, той плати на капитана всички дължими разходи, като не забрави да добави нещо отгоре. След това си намери удобна, но не особено претенциозна къща в предградията и стана ученик на Аполоний Молон.

Родос беше голям остров и се радваше на политическа независимост. Намираше се в близост до югозападното малоазийско крайбрежие и представляваше морски кръстопът. Понеже много римляни, пътуващи по една или друга работа на изток, се отбиваха в града, Цезар постоянно научаваше новини и клюки и, както много други римски ученици преди него, не се чувстваше откъснат от римската цивилизация. Така съвсем навреме научи за писмото, с което Помпей заплашваше сената, както и за светкавичния отговор на сенаторите — включително и за поддръжката, която Лукул бе оказал на младия пълководец в Испания; също така научи, че миналогодишният консул Луций Октавий е умрял през март в Тарс скоро след като е пристигнал в града като управител на Киликия. Още беше рано да се разбере как точно смятат да заместят покойника. Завещанието на витинския владетел, разбира се, беше зарадвало всички в Рим — бедни и богати, но както Цезар скоро научи, далеч не всички искали да видят новите територии като съставна част от провинция Азия. Това, че Юнк беше изпратен да усвоява новата територия, не означавало, че битката е окончателно изгубена за защитниците на самостоятелна Витиния. И Лукул, и Марк Кота, настоящите консули, поддържаха идеята Витиния да се обособи в отделна провинция с отделен управител. Марк Кота отсега си правел планове да замине за Никомидия след края на консулския си мандат.

Родосци обаче се интересуваха повече от местните новини. За тях събитията, които се разиграваха в Понт и Кападокия, имаха далеч по-голяма важност от войните в Испания и политическите игрички в Рим. Вече казахме, че след като цар Тигран нахлу в Кападокия четири години по-рано, столицата Евсевия Мазака беше напълно опустяла — Тигран беше преселил всички нейни жители в новата си столица Тигранокерта. Царят на Кападокия, който с нищо не беше спечелил симпатиите на Цезар по време на срещата им преди години, сега живееше в Александрия. Когато го питаха защо не е предпочел да се скрие на римска територия, той обясняваше, че Тарс е твърде близо до владенията на Тигран, а Рим — твърде скъпо място за опразнената му кесия.

От известно време усилено се носеха слухове, че цар Митридат набира нова, при това внушителна армия. Причина бил гневът му от решението на Никомед да завещае царството си на Рим. Но никой не знаеше подробности, а Митридат още не беше прекрачил границите на Понтийското царство.

Марк Юний Юнк също беше обект на внимание. За него се говореше, че е успял да настрои срещу себе си всички по-знатни римски граждани във Витиния — особено жителите на Ираклея, на брега на Евксинския понт. Вече били подадени официални жалби до римския сенат, в които местните римски граждани твърдели, че Юнк се опитва да заграби някои от най-големите съкровища на Витиния.

В началото на юни цяла Римска Азия подскочи от ужас — цар Митридат бил тръгнал на война, вече бил завладял Пафлагония и войските му били стигнали Ираклея, на самата граница на Витиния. В Рим вече бяха научили за намеренията на Митридат да присвои царство Витиния за себе си. Близостта на страната, общите корени на витинци и понтийци, както и династическите връзки — всички говорели в полза на Митридатовите претенции. Цар Митридат нямало да позволи римляните да узурпират Витиния! Но под стените на Ираклея многобройните войски на Понт се спрели. Както обикновено Митридат първо предизвикваше Рим, а после замръзваше на едно място да види каква ще бъде реакцията.

Марк Юний Юнк и Квинт Помпей (Витиник) веднага избягали в Пергам, където прекарвали повечето си време в писане на подробни доклади до сената, вместо да се опитат да вдигнат на крак населението на провинцията за отпор срещу понтийския цар. След смъртта на Луций Октавий в Тарс Киликия се оказваше провинция без управител, двата легиона не смеели сами да тръгнат да спасяват Римска Азия, а и Юнк не се бил сетил да ги повика. Двата легиона — фимбрианци, разквартирувани в Ефес и Сарди, били призовани в Пергам, но там си и останали — Витиния била оставена без римска закрила. Очевидно Юнк смяташе да пази собствената си кожа, без да го е грижа за Витиния.

Цезар слушаше внимателно, но не си направи труда да ходи до Пергам. Най-много го тревожеха приказките, че в римска Азия не искат и да чуят за нови пазарлъци с Митридат, но пък и не изгаряли от желание да се бият срещу него… Освен ако управителят не се решел да предприеме нужните мерки. А управителят не издаваше никакви заповеди. В южните краища на провинцията жътвата започваше през квинктил, а в северните — през секстил. А Юнк не си мърдаше пръста. Дори не се сещаше да поръча предварително доставки от жито за войската.

През секстил се разбра, че двамата консули Лукул и Марк Кота получили пълномощия от сената да воюват с Митридат. Изведнъж Витиния осъмна като отделна провинция с управител действащия консул Марк Аврелий Кота. Киликия беше връчена на Лукул. Никой не знаеше каква ще бъде съдбата на провинция Азия, чиито управител беше обикновен пропретор, наобиколен от двама консули. След като и Лукул, и Кота имаха по-висш чин от него, нормално бе Юнк да чака заповеди. Но той не беше човек на Лукул, пък и беше доказал липсата си на организаторски способности. Бъдещето не му готвеше нищо добро.

Скоро след научаването на горната новина Цезар получи писмо от Лукуловия брат — Варон Лукул.

„В Рим цари пълна суматоха, както можеш да си представиш. Пиша ти, Цезаре, защото няма как да следиш събитията тук отблизо, а пък на мен ми се иска сам да избистря мислите си, като ги подредя на хартия. И тъй като не си водя дневник, реших, че само на тебе мога да пиша. Стоя като с вързани ръце в Рим и нищо не може да ме помръдне оттук, освен смъртта на двамата консули едновременно. И тъй като първият консул е мой брат, а вторият — твой вуйчо, никой от нас не би желал последното да се случи. Защо не мога да мърдам от Рим ли? Защото ме избраха за първи консул догодина! Не е ли прекрасно! Колега ще ми бъде Гай Касий Лонгин — мисля, свестен човек.

Нека почна с градските новини. Навярно си научил, че нашият общ приятел Гай Лициний Верес е успял до такава степен да омагьоса не само избирателите, но и теглещите жребия, не се добра до поста на градски претор. Но дали си научил за начина, по който този тип успя да изкористи дори тази не особено доходоносна служба? След като плутократът Луций Минуций Базил умря, без да остави завещание, Верес трябваше да изслуша молбата на неговия най-близък роднина за прехвърляне на наследството. Най-близкият роднина се оказа племенник на Базил, някой си Марк Сатрий. Но познай кой оспори искането му? Хортензий и Марк Крас. И двамата били наели под аренда от Базил големи имоти. Сега дойдоха пред Верес и започнаха да му се кълнат, че Базил щял да им остави въпросните имоти, ако не се бил споминал ненадейно! И Верес се поддаде на увещанията им! Хортензий и Крас си отидоха с по няколко десетки хектара нови имоти, докато Марк Сатрий остана с пръст в устата. Колкото до самия Гай Верес, едва ли е защитил каузата на Хортензий и Крас от любов към справедливостта, не мислиш ли?

Разбира се, и тази година си имаме досадник сред народните трибуни. Но този път става дума за една необичайна особа, наречена Луций Квинкций. На петдесет години, пробил си сам път в политиката, Квинкций има вкус към пурпура и обича да се облича в пурпурни тоги, когато законът не го задължава да е в бяло. Речта и жестовете му са покъртително просташки. Колегията още не се беше събрала, когато той започна да призовава от форума възвръщането на старите привилегии на трибуните. В сената пък насочи нападките си срещу брат ми Лукул.

Но сега Квинкций е само един благовъзпитан и скромен римски магистрат, от когото и дума не се чува. Скъпият ми брат Лукул се справи доста добре с него, използвайки — както сам се изрази — атака от две страни. Първата атака се състоеше в това да хвърли миналогодишния народен трибун Квинт Опимий на кучетата — под кучета се разбират Катул и Хортензий, които съдиха Опимий за систематично надхвърляне на правомощията. Двамата обвинители успяха да го осъдят на глоба, покриваща цялото му състояние. Опимий беше принуден да се оттегли от обществения живот, при това беше напълно разорен. Втората атака беше по-лесна — Лукул най-дружелюбно подшушна на Квинкций, че ако не си държи езика зад зъбите, на свой ще бъде хвърлен на Катул и Хортензий, които щяха да му отнемат и на него цялото състояние под формата на глоба. Резултатът не дойде веднага, но вече е налице.

Ако случайно си мислиш, че като отсъстваш дълго от Рим, всички са те забравили, бъди спокоен. Скъпи Цезаре, цял Рим говори за твоя кратък престой при някакви неизвестни разбойници, които най-накрая си разпънал на кръст против волята на управителя. Как, чувам те да възкликваш, нима в Рим вече са научили? Да, научихме! И то не от самия Юнк. Неговият проквестор, онзи Помпей, който има наглостта да прикачи към невзрачната си фамилия когномена «Витиник», писа по въпроса едва ли не до всеки поотделно. Очевидно е имал доброто намерение да представи в добра светлина Юнк, но капризите на общественото мнение са такива, че в крайна сметка всички тук, дори Катул, решиха, че истинският герой си ти. Някои дори заговориха не е ли редно да ти се връчи морски венец — като добавка към гражданския, но Катул нямаше намерение да стига чак дотам. Лично напомни на целия сенат, че си действал в качеството си на частно лице, следователно не можеш да получаваш военни отличия.

Тази година пиратите стават честа тема за обсъждане в сената, но нека наблегна на «обсъждане». Дали защото Филип е станал жертва на неизлечима летаргия, или защото напоследък Цетег често отсъства от заседанията, или пък защото Катул и Хортензий хабят енергията си по съдилищата, не знам, но фактът си е факт. Да вземе някакво решение? Каквото и да е? Изключено! Да ускори някоя процедура? Също!

Както и да е, през януари преторът Марк Антоний раздвижи духовете с искането си да му се връчи специално поръчение да разчисти Нашето море от пирати. Главният му мотив се крие, както изглежда, в това, че преди трийсет години баща му Антоний Оратор бе получил подобно специално поръчение. И дума да не става — пиратите се превръщат отново в сериозен проблем, а този път се налага да пазим дори корабите с жито, които носят реколтите от провинцията в Италия. И все пак повечето се изкушавахме да се изсмеем в лицето на Антоний — той не е звяр като брат си Хибрида, дори напротив — дружелюбен и безупречен идиот. Точно той няма да успее да изкорени пиратството от Нашето море.

Освен безкрайни и безцелни наддумвания в сената нищо забележително не се случва. Може би това, че Метел, най-големият син на Метел Капрарий (който е претор тази година), също като Антоний бе осеян от гениална идея. А тя беше да стане конкурент на Антоний за същото поръчение. Когато Метел се сдоби с достатъчно силно лоби, за да заплаши кандидатурата на Антоний, последният се реши да посети… Познай кого? Предаваш ли се? Преция! Както знаеш, това е любовницата на Цетег, която го държи под чехъл. До такава степен, че когато някой сенатор реши да си създава лоби, първата му работа е да навести известната куртизанка. Човек може само да се чуди на Преция, но тя очевидно си пада по дебели, тъпоумни кретени с политически амбиции. Щом и Антоний успя да получи, каквото искаше, представи си… Капрарий Младши се оттегли от двубоя със силно наранена чест, но предполагам, че ще намери морални сили да се покаже отново на арената. Цетег беше толкова трогателен с подкрепата си за Антоний, че нашият смел претор се сдоби с неограничен империум за бойни действия по вода и с редовен проконсулски империум за бойни действия на суша. Беше му наредено да събере един легион сухопътна войска — макар че флотилията му, както Антоний научи, се налагало да бъде сглобявана за всяка операция поотделно от наличностите в пристанищата по места. Тази година нашият герой се е насочил да прочиства от пирати западната част на морето.

Ако приемем жалбите, които сенатът започна да получава от името на западните средиземноморски пристанища, за сериозен документ, изглежда, Марк Антоний отдава повече значение на събирането на пари, отколкото на самото избиване на пиратите. Досега постиженията му във втората насока са доста по-скромни от твоите! Успял да влезе в бой с врага по бреговете на Кампания и твърди, че е постигнал голяма победа, но досега не сме видели нито един корабен нос или пленен пират, за да му вярваме. Предполагам, че се е заканил на Липара, а след това е въздишал, докато подминава Балеарските острови, факт е, че източното крайбрежие на Испания и до днес си остава в ръцете на пиратите — съюзници на Серторий, а Лигурия е неконтролируема. По-голямата част от времето си (според получените жалби) Антоний прекарвал в забавления. Според последния му доклад, получен в сената, догодина възнамерявал да се прехвърли в източния край на Нашето море, в Гитеон на бреговете на Пелопонес. От тази си база, уверява ни той, щял да подхване Крит, където се били настанили всички по-големи пиратски флотилии. Мен ако ме питаш, Гитеон е известен с приятния си климат и приятните си женички.

А сега по въпроса за Митридат.

Новината, че цар Никомед наистина е починал, стигна Рим едва през март — изглежда, виновни за закъснението са зимните бури. Разбира се, завещанието беше прибрано на сигурно място при весталките, а и Юнк вече беше получил разпореждане, щом научи за кончината на царя, незабавно да се отправи към Витиния, където да се захване с нейното присъединяване към провинция Азия. Затова никой в сената не се разтревожи, че сме закъснели. Но съвсем скоро в Рим се получи официалната нота от страна на Митридат, който твърди, че Витиния принадлежи на принцеса Ниса, възстаричката дъщеря на цар Никомед, затова той бил потеглил към Никомидия с намерение да я възстанови на отнетия престол. Никой не прие нотата сериозно: от години не бяхме чували за дъщерята, така че я бяхме отписали. На Митридат пратихме сух отговор в смисъл, че отказваме да признаем претенциите, на каквито и да е тъй наречени наследници на витинския престол. След което му заповядахме да стои далеч от границите ни. Обикновено, щом го заплашим, Митридат се скрива в черупката си като охлюв. Затова сметнахме въпроса за приключен.

Само брат ми не мислеше така. Той веднага надуши война. Дори се опита да държи реч по въпроса пред сената, но… е, не беше освиркан, но беше посрещнат с присмехи. За догодина се предвиждаше да поеме управлението на Италийска Галия. Когато я изтегли при новогодишния жребий, самият Лукул беше щастлив като малко дете. Най-много се беше страхувал да не би сенаторите да решат да отнемат специалното поръчение от Помпей и му връчат командването в Испания на него. Което беше истинската причина през цялото това време да говори в подкрепа на Помпей пред сената. О, той определено не желаеше Близка Испания!

Както и да е. Когато в края на април научихме за смъртта на Луций Октавий в Тарс, брат ми поиска да му бъде прехвърлено управлението на Киликия, а Италийска Галия да бъде наследена от някой от преторите. Предстои война с Митридат, настояваше той, но как смяташ, че реагираха отговорните мъже в сената? С пълно бездействие! Някои едва успяваха да прикрият прозевките си! Човек дори не би си помисли, че точно Митридат е избил осемдесет хиляди римски граждани в Азия преди петнайсет години! Още по-малко, че е държал цяла Мала Азия и Континентална Гърция в ръцете си, преди Сула да го изпъди. Назначените отци обсъждаха, обсъждаха, обсъждаха… И в крайна сметка не стигнаха до решение.

Когато научи, че Митридат е тръгнал на поход и е стигнал под стените на Ираклея начело на триста хиляди души армия, човек би предположил, че все нещо ще се случи и в сената! Е, няма да е познал. Сенаторите все още не можеха да се споразумеят каква тактика да предприемат на изток, камо ли кой да я провежда. Стигна се дотам, че Филип предложи командването във войната на изток да бъде предадено на Помпей Велики! Който (да му отдадем дължимото) има много по-голямо желание да възвърне репутацията си с успехи в Испания.

Най-накрая моят беден Лукул направи стъпката, която го беше срам дори да си помисли преди време — и той отиде да се запознае с Преция. Както можеш да си представиш, подходът му към нея ще да е бил доста по-различен от този на Марк Антоний. Лукул е толкова упорит с жените, а и толкова горд, че трудно би паднал на колене да я моли. Вместо да й поднася скъпи подаръци, да въздиша по изгубените й прелести и да й се кълне във вечна любов и неутолима страст, той подходил към въпроса съвсем делово. Сенатът, казал й Лукул, е бил пълен само с глупаци — от първия до третия ред. На него му било дотегнало да говори на стените. Но пък отдавна бил слушал колко интелигентна и разбрана жена е Преция. Нима тя не разбирала нуждата от това някой оправен човек да бъде изпратен срещу Митридат, преди да стане твърде късно? И дали тя не се досещала, че този оправен човек може да бъде само Луций Лициний Лукул? Ако случайно намирала думите му за истина, дали не би могла да помоли Цетег да направи нещо по въпроса? Очевидно на нея й се е понравило да бъде поставена в интелектуално отношение над сенаторите (човек би си казал, че Цетег е бил включен в общия кюп). Още на другия ден сенатът гласува всичко, което се искаше от него!

Италийска Галия беше преотстъпена на все още неопределен претор. Киликия ще бъде управлявана от брат ми. Нареждането на сената е Лукул да замине незабавно за изток, независимо че е консул, а от догодина да поеме и управлението на Римска Азия, без да се отказва от Киликия. Навремето се предвиждаше Юнк да остане в Пергам и догодина, но се отказахме. Налага се да се прибере още в края на тази година — вече сме затрупани с оплаквания срещу него заради действията му във Витиния, та сенатът гласува единодушно за отзоваването му.

В Италия в момента има само един легион войска. Войниците бяха събрани и обучавани с мисълта да заминат за Испания, но сега ще бъдат предоставени на Лукул. Цетег убеди назначените отци да гласуват седемдесет и два милиона сестерции държавни разходи за набиране на флота. Преди няколко месеца на Марк Антоний не беше дадена и една сестерция. Марк Кота беше назначен за управител на Витиния, но той ще има под ръка тамошната флота, затова и на него не му беше предоставена и сестерция! Докъде стигаме, Цезаре, когато една куртизанка има повече власт от двамата консули, взети заедно?

Скъпият ми брат се покри с незабравима слава, след като отказа да приеме седемдесет и двата милиона. Каза, че разпоредбите за Римска Азия, направени от Сула още навремето, ще му бъдат напълно достатъчни. Щял да събере кораби от различните градове и области в Римска Азия, а след това щял да приспадне разходите от дължимите данъци. И понеже парите, за които ставаше дума, почти не съществуват, назначените отци гласуваха сърдечни благодарности за брат ми.

Сега сме краят на квинктил. Лукул и Марк Кота ще заминат за изток след по-малко от месец. За щастие според конституцията на Сула новоизбраните консули имат по-висок статут от градския претор, затова аз и Касий ще поемем грижата за Рим и ще браним града от Гай Верес.

Експедицията ще пътува единствено по море — като се има предвид, че разполагаме с един-единствен легион, кораби ще се намерят достатъчно. През лятото пътят по море е по-удобен и по-бърз, отколкото преход през Македония. Освен това мисля, че брат ми се страхува да не го въвлекат във война на запад от Хелеспонта, както стана навремето със Сула. Убеден е, че Курион е достатъчно способен да се справи сам с евентуално понтийско нападение срещу Македония. Миналата година Курион и Косконий в Илирия се сработиха и със съвместни усилия подгониха и дарданите, и скордизите. В момента Курион подготвя поход срещу бесите.

Лукул трябва да пристигне в Пергам към края на септември. Какво ще стане след това, нямам представа. Предполагам, че и брат ми не знае.

И това, Цезаре, е всичко по-важно, което е добре да знаеш. Моля те, отговори ми, когато научиш нещо интересно — не мисля, че Лукул ще има време да пише на брат си.“

Прочетеното накара Цезар да въздъхне. Упражненията по правилно дишане и лекциите по риторика вече не му се струваха толкова интересни. Но, от друга страна, Лукул не му беше пратил никаква вест, а и едва ли някога щеше да се излъже. Особено след като цял Рим знаеше за случая с пиратите на Полигон. Лукул сигурно е одобрил действията му, но едва ли се е зарадвал. Той обичаше всичко да си върви по закон. Някой си римски сенатор си бил присвоил правомощията на провинциалния управител. Подобно поведение нямаше как да спечели благоволението на Лукул, дори последният да си дава сметка, че Цезар е бил принуден да бърза.

„Чудя се — каза си Цезар на другия ден — дали желанието е майка на реалността? Може ли човек да упражнява влияние върху събитията единствено благодарение на недоизречените си желания? Или всичко е дело на съдбата? Аз съм човек с късмет, един от любимците на фортуна. И ето, че всичко се повтаря. Шансът! Шанс, който ми се отваря, без някой да може да ме спре. Е, никой, ако не се смятат нищожества като Юнк.“

В Родос твърдяха, че всъщност Митридат е предприел не един, а три похода. Начална точка и на трите беше Зела, на територията на Понт, където се намираше военната квартира на понтийския цар и където се обучаваше огромната му армия. Най-важните операции се ръководеха от самия Митридат: триста хиляди души пехота и конница се бяха насочили през крайбрежните области на Пафлагония към Витиния. Митридат беше подпомаган от братовчедите си Хермократ и Таксил, както и от флота от хиляда кораба, голям брой от тях — пиратски, под командването на другия негов братовчед Аристоник. Но в същото време втора армия под командването на царския племенник Диофант напредваше в Кападокия с очевидната цел да нахлуе в Киликия. Диофант разполагал със сто хиляди души войска. Най-накрая още сто хиляди души под командването на поредния Митридатов братовчед, Евмах, както и на незаконородения син на Гай Марий — Марк Марий, пратен в Понт от началника си Квинт Серторий, имаше за цел да нахлуе във Фригия и да нападне Римска Азия откъм тила.

Жалко, разсъждаваше Цезар, че Лукул и Марк Кота нямаше да научат новината навреме; двата легиона, които принадлежаха на Киликия, вече бяха поели по море към Пергам по заповед на Лукул. Това означаваше, че Киликия е напълно беззащитна срещу евентуалното нашествие на Диофант. Нямаше какво друго да се прави, освен в Рим да се надяват, че самият ход на събитията ще забави действията на Диофант; благодарение на цар Тигран той все щеше да срещне известна съпротива в Кападокия.

Двата легиона на фимбрианите вече се бяха разквартирували в Пергам, където се беше спотаил управителят Юнк. По нищо не личеше той да възнамерява да ги използва срещу Евмах и Марк Марий на юг. Щеше да ги държи близо до себе си, за да подсигури собственото си бягство, когато Митридат за втори път през последните петнайсет години превземе азиатската провинция. Без силен римски началник, който да ги командва, жителите на Римска Азия нямаше да се съпротивляват. Беше краят на секстил, но Лукул и Марк Кота щяха да се бавят из моретата още поне месец. А този месец, преценяваше Цезар, щеше да се окаже от жизнена важност за римското присъствие в Азия.

— Няма кой друг — каза си Цезар.

Но другата половина на съзнанието му възрази:

— Няма да спечеля благодарности дори да успея.

— Не го правя заради благодарностите, а за лично удовлетворение.

— Удовлетворение ли? Какво искаш да кажеш с това удовлетворение?

— Че така ще докажа пред себе си, че мога да успея.

— Няма да те обикнат така, както обичат Помпей Велики.

— Разбира се, че няма! Помпей Велики е някой си пиценец без значение сред висшето общество, той не би могъл да заплаши републиката. Няма потекло. Сула го имаше. Имам го и аз.

— Тогава защо трябва да се подлагаш на риск? Така има опасност да те съдят за държавна измяна — няма какво да ме убеждаваш, че на никого не си изменил! Не е нужно да си го сторил. Хората ще бъдат свободни да оценяват действията ти, както сметнат за добре. И кой по-точно ще ги преценява на място?

— Лукул.

— Именно! Той вече те е набелязал като един потенциален размирник, затова и занапред ще гледа на теб като на свой съперник. Нищо, че ти връчи лично гражданския венец. Не се радвай толкова, че си се освободил от повечето пиратска плячка — ти все пак задържа това-онова за себе си, а хора като Лукул винаги ще те подозират, че си прибрал цяло състояние.

— Дори да е така, длъжен съм да го направя.

— Тогава се постарай да действаш като истински Юлий, а не като някакъв си Помпей! Без шум, без фанфари, без крясъци до боговете, без перчене като паун, след като успееш, ако изобщо успееш.

— Изпълнение на дълга заради личното удовлетворение.

— Да, изпълнение на дълга заради лично удовлетворение.

Цезар извика Бургунд.

— Утре сутринта заминаваме за Приена. Само ти, аз и двама от най-мълчаливите ни писари. Всеки ще вземе по един кон и едно муле, за мен — моя си кон с още един, подкован. Мулето отделно. Двамата с теб ще носим и оръжието си.

След дългите години служба на Цезар Бургунд се беше научил на нищо да не се изненадва, затова и не попита нищо излишно.

— А Деметрий? — каза.

— Няма да отсъствам толкова дълго, че да ми трябва. Освен това няма да е мъдро да го вземаме с нас, той обича да приказва.

— Да потърся място на някой чужд кораб или да наема отделен?

— Наеми. Да е малък, лек и много бърз.

— Достатъчно бърз да избегнем всякакви пирати?

Цезар се усмихна.

— Именно. Веднъж ни беше достатъчно.

Пътуването им отне четири дни — през Книдос, Миндос, Бранхида до Приена на устието на река Меандър. Цезар не си спомняше друг път да е изпитвал такова удоволствие от плаване по море. Корабът приятно се люшкаше под напъните на петдесетте гребци, които следваха ритъма на барабана. На кораба имаше и втори екипаж, не по-лош от първия, с който уморените гребци се сменяха през няколко часа. Докато едните се мъчеха по пейките, другите се хранеха и пиеха огромни количества вода.

Стигнаха Приена достатъчно рано на четвъртия ден, за да успее Цезар веднага да намери етнарха — някой си с етиопското име Мемнон.

— Предполагам, че нямаше да станеш етнарх толкова скоро след прогонването на Митридат от Римска Азия, ако беше негов поддръжник — мина Цезар по същество. — Затова те питам открито — ще се радваш ли, ако Митридат отново завладее страната?

Мемнон потръпна.

— Съвсем не, Цезаре!

— Добре. В такъв случай, Мемноне, ще се наложи да ми окажеш, и то много сериозно съдействие. Всичко трябва да стане във възможно най-кратък срок.

— Ще се постарая. Какво искаш от мен?

— Да свикаш лично доброволците в Приена и да пратиш вест до всички градове от Халикарнас до Сарди с призив и те да вдигнат на крак местните въоръжени сили. Искам да ми намериш възможно най-голям брой войници за възможно най-кратко време. Четири легиона заедно със старите си офицери. Сборен пункт ще бъде Магнезия на Меандър след осем дни.

Лицето на Мемнон светна.

— Управителят най-после се е решил да действа!

— О, да — отговори Цезар. — Назначи ме за началник на азиатските доброволци, но за нещастие не може да отдели друг римски офицер да ми помага. Това означава, Мемноне, че Римска Азия трябва да се бори сама за защитата си, вместо да чака както обикновено римските легиони да оберат всички лаври.

— Не и преди да са ги заслужили!

— И аз се чувствам като теб. Добрите местни доброволки, обучени и въоръжени по римски образец, винаги са били подценявани. Но след това, което ще направим двамата с теб, смятам, че никой повече няма да мисли така.

— С кого ще се бием? — попита Мемнон.

— С някакъв понтийски генерал на име Евмах и с един испански изменник на име Марк Марий — няма нищо общо с великия Гай Марий — побърза да излъже Цезар, да не би да уплаши азиатските милиции с името на покойния пълководец.

И така, Мемнон се зае да събира азиатските доброволци, без да се сети дори да изиска от Цезар някакъв документ. В интерес на истината етнархът дори не се сети да поразпита кой е този Цезар и в качеството си на какъв идва да събира войска. Когато Цезар даваше нареждания, никой не смееше да му задава въпроси.

Същата вечер, след като се прибра в квартирата си в дома на Мемнон, Цезар поговори с Бургунд.

— Този път няма да си заедно с мен, стари приятелю. — И няма нужда да ме убеждаваш, че Кардикса няма да ти проговори, ако не си навсякъде с мен. Искам от теб нещо много по-важно от това да зяпаш отстрани сражения, в които не участваш поради липсата на римска бойна подготовка. Искам да заминеш за Анкира и да потърсиш Дейотар.

— Галатският вожд — кимна в разбиране Бургунд, — спомням си го.

— А и той би трябвало да си те спомня. Дори сред келтите от Галатия няма такива мъжаги като теб. Сигурен съм, че Дейотар знае много повече от мен за действията на Евмах и Марк Марий. Не те пращам просто да му занесеш предупреждение. Искам да му съобщиш, че организирам армия от азиатски доброволци и че смятам да подмамя понтийската армия някъде из долината на Меандър. Ще се постарая да хвана врага в капан. Ако успея, ще трябва да отстъпят обратно във Фригия, за да се прегрупират, и чак тогава ще ударят пак. Искам да кажеш на Дейотар, че най-добрият момент да си отмъсти на понтийците ще бъда, ако изненада армията на Евмах, докато се прегрупира на територията на Фригия. С други думи, кажи му, че искам да действа съвместно с мен. Ако аз си свърша добре работата в Римска Азия, а той — във Фригия, нито Азия, нито Галатия ще бъдат завладени от Понт тази година.

— А как да пътувам дотам, Цезаре? Искам да кажа, на какво трябва да приличам?

— Мисля, че трябва да приличаш на божествен воин. Сложи си златната броня, която Гай Марий ти даде, купи си някакви шарени пера, каквито намериш на пазара, и ги завтъкни в предпазителя на шлема си. По пътя ще ревеш германски песни. Ако случайно срещнеш понтийски войници, мини напряко през редиците им, все едно не ги забелязваш. Оттук до Галатия, ти ще си олицетворението на ужаса от войната.

— А след като се видя с Дейотар?

— Ще се върнеш при мен по долината на Меандър.

Стоте хиляди понтийски войници, които пролетта бяха тръгнали на поход от Зела под командването на Евмах и Марк Марий, имаха заповед да нахлуят Римска Азия от югоизток. Това беше крайната им цел, но при условие, че се налагаше да минат през Фригия, а най-преките маршрути за там минаваха през Галатия, преди всичко останало трябваше да се проправи път през Галатия. А Митридат не беше сигурен дали това ще е лесно. Откакто преди трийсет години беше изклал всички келтски вождове на пиршеството, което уж беше дал в тяхна чест, в Галатия бяха отрасли ново поколение водачи, които макар и мълчаливо подкопаваха основите на понтийското владичество. В крайна сметка налагаше се Митридат да вземе мерки и срещу тях, но за това щеше да изчака, докато всичко друго си дойде по местата. Най-добрите войници от огромната си армия беше оставил за самия себе си, затова войската на Евмах и Марк Марий не беше добре обучена и тактически подготвена. Един поход по течението на Меандър срещу лишените от всякаква организация гръцки полиси щеше да закали духа на войниците и да им вдъхне нужното самочувствие.

Като следствие от тези си разсъждения царят на Понт държа Евмах и Марк Марий при себе си буквално до последния момент и двете армии заедно нахлуха в Пафлагония. Митридат се поздравяваше за нечуваното си превъзходство — не само в численост на войската, но и в материална подкрепа за нея, — с което започваше войната срещу римляните. В понтийските хамбари бяха натрупани два милиона медимни жито, а от една медимна можеха да се месят по два половинкилограмови хляба в продължение на цял месец. Излизаше, че само житото му можеше да гарантира прехраната на цялата му половинмилионна войска, заедно с мирното население в Понт и окупираните територии за срок от няколко години занапред. Затова дори не се замисляше за стоте хиляди излишни войници, които водеше със себе си в Пафлагония. На него определено му убягваха подробностите около пренасянето на огромните количества жито и други храни от складовете в Понт: това беше грижа на неговите подчинени, на които пък не оставаше друго, освен да размахват пръчки, за да поддържат добро темпо при пренасянето на храните. В действителност подчинените му нито имаха опит, нито се радваха на въображение, за да вършат работата на така наречения „префектус фабрум“ при римляните; да не говорим, че никой римски пълководец дори не би помислил да предприема далечен поход с повече от десет легиона войска.

Като следствие от всички тези неясноти и неуредици в деня, когато Евмах и Марк Марий трябваше да отделят своите сто хиляди войници от останалите триста хиляди на Митридат, запасите вече бяха изтънели до такава степен, че царят се видя принуден да изпрати дълги колони войници обратно по криволичещите пътеки, за да помогнат на каруците да минат през калта, а когато това беше невъзможно — да нарамят товара на собствения си гръб. Това пък от своя страна означаваше, че един съществен дял от понтийската армия е достатъчно изтощен от тежкия физически труд, за да не бъде боеспособен. Флотата носела постоянни запаси от храна на обсадената Ираклея, доложиха съгледвачите на царя; веднъж да влезе в Ираклея, и всичко щяло да си дойде на мястото.

И все пак Ираклея беше малка утеха за Евмах и Марк Марий, които изоставиха главните сили далеч преди града и се насочиха на юг през долината на река Билей. Оттам трябваше да прехвърлят някаква планина и да продължат по течението на Сангарий. Намираха се в най-плодородните краища на Витиния и можеха спокойно да заситят глада си за сметка на беззащитните земеделци. За лош късмет обработваемите земи свършиха и изведнъж стоте хиляди войници се оказаха сред гъсти горски масиви, между които само тук-там имаше разчистени поля и работещи стопанства.

Най-накрая Евмах и Марк Марий се разделиха — принуди ги не друго, а невъзможността да изхранват заедно огромната си армия.

— Няма да ти трябва цялата тази войска да се справиш с някакви си азиатски гърци — обясняваше Марк Марий на Евмах, — а най-малко ще ти е нужна конница. Затова аз ще остана по бреговете на река Тембрис заедно с част от обоза и цялата конница. Ще съберем реколтата, ще съберем фураж за конете и ще чакаме вести от теб. Бъди така добър да се върнеш преди настъпването на зимата. И най-добре използвай населението на Римска Азия за транспортирането на хранителните запаси. От долината на Тембрис до земите на галатите-толистобоги разстоянието не е голямо, затова напролет ще нападнем и тях и ще ги унищожим. А това ще ни осигури нужните количества храна за догодина.

— Не мисля, че братовчед ми, царят, ще се почувства горд, ако те чуе как гледаш на великото му начинание като на обикновен грабеж на хранителни продукти — отбеляза Евмах. Нито се беше обидил на Марий, нито го гледаше отвисоко, просто до такава степен се страхуваше от Митридат, че не можа да се сдържи.

— Братовчед ти, царят, се нуждае от обучение в римска тактика. Ако я беше получил още навремето, щеше да знае колко е трудно да се изхранва такава голяма армия далеч от изходните пунктове — отвърна му невъзмутимо Марк Марий. — Бях пратен да ви науча как да водите война в тила на врага, как да правите засади и внезапни нападения над селата. Вместо това ми връчихте една армия и ме направихте генерал. Аз не съм специалист в командването на големи армии, но поне притежавам трезв разсъдък. Именно трезвият разсъдък ми подсказва, че от една подобна армия поне половината трябва да се настани някъде, където има плодородна земя, с други думи, край река. Ако царят се разсърди, че говоря само за храна, толкова по-зле за нас!

Докато Марк Марий си намери къде да разположи войската си, двамата изгубиха още време, защото Евмах отказваше да потегли към егейското крайбрежие, преди да е сигурен, че ще успее да намери лагера на Марий. Едва в началото на септември понтиецът прекоси планините Диндимос начело на около петдесет хиляди пехотинци и пое по Долината на един от притоците на Меандър. Разбира се, че колкото по-надолу в долината слизаха войниците, толкова повече обработваеми земи откриваха — допълнителен стимул походът да свърши едва когато всички тези плодородни райони станат владение на Митридат Понтийски.

Понеже повечето големи градове се намираха от южната страна на Меандър, Евмах умишлено подкара войската по добре поддържания павиран път за Триполи, който се намираше на северния бряг. След като обеща на войниците, че ще имат право да грабят, колкото пожелаят, след завземането на Римска Азия, Евмах подмина отдалеч Ниса — първия голям град, който стоеше на пътя им, и продължи по течението на реката към Трали. Не беше възможно армията да не се разделя никъде по пътя, защото трябваше да се събира храна, а понякога някое голямо стадо вакли овци или угоени гъски можеше до такава степен да повлияе на войнишката дисциплина, че цели дружини да хукнат да гонят невинните животинки. Понтийците се оказаха упорити хора и бяха готови да тичат с часове по баирите.

В интерес на истината бавното придвижване на понтийската армия из беззащитните области на Мала Азия се превърна в същинско празненство. Евмах пращаше напред съгледвачи, които му долагаха два пъти на ден една и съща новина — насреща не се виждаше враг. Това той си обясни с пълната неподготвеност на римляните да посрещнат нападение от югоизток. Всички римски легиони (дори тези, които трябваше да бранят Киликия) бяха съсредоточени около Пергам, за да пазят скъпоценната персона на управителя; това го знаеше всеки понтийски пълководец, а Марк Марий го беше потвърдил, изпращайки свои съгледвачи в долината на Кайкос.

Евмах беше придобил толкова приятно усещане за непобедимост, че когато един ден съгледвачите му не се върнаха, той дори не се разтревожи. Армията му се намираше по-близо до Трали, отколкото до Ниса, живописните гънки на речната долина, заради които водите на Меандър изписваха такива сложни завои, се бяха обагрили в наситено златно от натежалите житни класове. Евмах даде заповед войската да се приготви за нощуване. Никой не мислеше да се вдигат укрепления, никой дори не смяташе за необходимо войската да се събира на лагер; войниците безгрижно се настаняваха, където намерят за добре, пръскаха се из цялата долина, палеха буйни огньове и вдигаха глъч, която се чуваше от километри.

Беше паднал здрач, когато от сенките на дърветата изникнаха четирите легиона азиатски доброволци, построени в бойни карета. Врагът налетя на седналите да вечерят понтийци и ги подложи на жестоко клане. Макар като численост да превъзхождаха двойно азиатските гърци, понтийците бяха сварени неподготвени и не можаха да организират никаква съпротива.

При атаката на Цезар Евмах се намираше в далечния край на лагера и тъй като имаше коне под ръка, успя да избяга заедно с повечето си офицери. Зарязал войската си, той хукна да се спасява при Марк Марий и неговата армия в долината на Тембрис.

Но късметът тази година обръщаше гръб на Митридат. Евмах пристигна в лагера на Тембрис точно навреме, за да види как Дейотар начело на галатите тестобоги атакуват Марк Марий с неговите петдесет хиляди войници. Сражението се реши най-вече от конницата, но така и не се стигна до продължителен сблъсък; Митридат разчиташе най-вече на сармати и скити, но те бяха свикнали с безкрайните пространства на степите и трудно се разгръщаха из тесните планински долини, докато галатите бяха у дома си. Хиляди понтийски конници бяха избити.

През декември остатъците от фригийската армия начело с Евмах се прибраха в Зела, докато самият Марк Марий отиде да разговаря с Митридат. Предпочиташе лично да обясни на царя какво се е случило, вместо да се мъчи с подробни доклади.

Азиатските милиции тържествуваха, а заедно с тях всички жители на градовете по Меандър. Празнуването на голямата победа продължи няколко дни.

Преди битката Цезар бе държал реч пред армията и изрично бе подчертал, че Римска Азия защитава самата себе си, че Рим е твърде далеч и римските управници не са в състояние да помогнат на провинцията, че за пръв път в своята история малоазийските гърци трябва сами да защитават свободата си. Цезар говореше на местния гръцки диалект, което допълнително повдигна патриотизма на войниците. В крайна сметка двайсетте хиляди доброволци от Лидия и Кария бяха така въодушевени, че победата им се видя прекалено лесна. В продължение на трийсет дни Цезар ги беше учил на дисциплина, беше им внушавал чувство на гордост и едновременно с това на отговорност и резултатите се оказваха дори по-добри, отколкото се беше надявал в началото.

— Тази година повече понтийски войски няма да видите — сподели Цезар пред Мемнон по време на празничното пиршество, което жителите на Трали дадоха два дни след разгрома на Евмах. — Но догодина могат пак да дойдат. Зависи единствено от жителите на Римска Азия, дали ще успеят да организират своята отбрана. Предполагам, че Рим ще бъде до такава степен зает с бойни действия по другите фронтове, та няма да намери и един излишен пълководец, да не говорим легион, за Азия. Но сега знаете, че можете и сами да се защитавате.

— И това дължим единствено на теб, Цезаре — каза Мемнон.

— Глупости! Това, от което имахте нужда, беше просто някой да ви даде началния тласък. Мой късмет беше, че се намирах в близост и можах да изпълня ролята.

Мемнон се наведе към него.

— Имаме намерение да издигнем храм на Победата възможно най-близо до полесражението. За да не го отнесе ръката при пълноводие, сме си избрали едно хълмче близо до Трали. Ще ни позволиш ли да ти издигнем статуя, която да стои вътре в храма и да напомня на хората кой ги е повел към победата?

Дори лично Лукул да присъстваше и да бе наложил вето над подобно предложение, Цезар не можеше да откаже. Трали се намираше достатъчно далеч от Рим, а и не беше сред големите градове на Римска Азия. Малцина римляни от неговия ранг биха посетили храма на Нике, който нямаше да привлича нито със старинния си характер (нали щяха тепърва да го строят), нито с големи художествени качества. Но за Цезар подобна чест означаваше изключително много. На двайсет и шест години той щеше да има собствена статуя в човешки размер, на която щеше да стои облечен в доспехите на римски пълководец — триумфатор. Защото на двайсет и шест години той беше направил една армия победител.

— Много ще се радвам — кимна той тържествено.

— Тогава още утре ще пратя Главк да те погледне и да ти вземе мерките. Той е добър скулптор, работи в ателиетата в Афродизия, но понеже дойде при нас като доброволец можем да го използваме, докато е тук. Ще гледам да дойде с художника си, който да ти направи няколко цветни скици. Така, ако си имаш друга работа, няма нужда да стоиш за модел.

Цезар си имаше друга работа. Най-неотложната от тях беше да замине при Лукул в Пергам, преди консулът да е научил за събитията при Трали от други източници. И тъй като Бургунд се беше върнал от мисията си при галатите седем дни преди битката срещу Евмах, можеше да прати германеца и двамата писари обратно в Родос — заедно с любимия си кон. Искаше да отиде в Пергам сам.

Разстоянието от Трали до Пергам беше повече от двеста километра, но Цезар се спираше само колкото да смени коня. Сменяше го често, защото искаше да поддържа скорост от поне петнайсет километра в час през деня и десет километра в час през нощта. Пътят беше добър, строен от римляни и макар луната да беше в последна четвърт, небето беше ясно и луната осветяваше местността. След като напусна Трали още на другия ден след празничното пиршество, Цезар пристигна в Пергам три часа след смрачаване на същия ден. Беше средата на октомври.

Лукул веднага го прие. Цезар възприе като знак отсъствието на вуйчо си Марк Кота на разговора, нищо че другият консул се намираше по това време в същия дворец. Добре поне, че го нямаше и старият управител Юнк.

Младежът подаде ръка на консула, но той сякаш не забеляза. Лукул дори не го покани да седне, двамата щяха да разговарят прави, сякаш имаха много спешна работа.

— Кое те води толкова далеч от учителя ти Молон, Цезаре? Да не си срещнал други пирати? — попита със смразяващ тон Лукул.

— Не бяха пирати — отговори той. — Този път беше една армия на Митридат. Петдесет хиляди души войска слизаха надолу по течението на Меандър. Научих за придвижването й, преди ти да пристигнеш в провинцията, а си помислих, че ще е безсмислено да уведомявам управителя. В крайна сметка той би трябвало да разполага с по-добри източници на сведения от мен, частното лице, но не беше направил абсолютно нищо, за да защити долината на Меандър. Затова се обърнах към етнарха на Приена, Мемнон, и го помолих да свика азиатските милиции. Като се имат предвид инструкциите от Рим, той е в пълното си право да го стори. А пък Мемнон нямаше причина да смята, че аз не действам от името на Рим. До средата на септември управниците на големите градове в Лидия и Кария бяха събрали армия от двайсет хиляди души, която аз подложих на кратки упражнения и подготвих за бой. Понтийската армия нахлу на територията на провинция Азия през втората половина на септември. Под мое командване азиатските доброволци разгромиха принц Евмах близо до град Трали преди три дни. Почти всички понтийски войници бяха заловени или убити, нищо че самият Евмах успя да избяга. Научавам, че друга понтийска армия под командването на испанеца Марк Марий ще бъде нападната всеки момент от предводителя на галатите-тестобоги Дейотар. До няколко дни ще научиш дали Дейотар го е победил. Това е всичко.

Издълженото лице с ледените сиви очи не трепна.

— Мисля, че това вече е прекалено! Защо не уведоми управителя за намеренията си? Откъде си знаел какви са плановете му?

— Управителят е некомпетентен и алчен за пари нещастник. Вече имах случай да се убедя в това. Дори да беше желал да поеме нещата под свой контрол — в което дълбоко се съмнявам, — това щеше да забави организацията. В последното съм дълбоко убеден. Именно заради това съзнателно не го уведомих. Не исках да ми пречи, защото бях убеден, че ще се справя със задачата по-добре, отколкото той би го сторил на мое място.

— Ти си превишил властта си, Цезаре. Всъщност ти нямаш никаква власт.

— Това е така. Значи нищо не съм превишил.

— Това не е състезание по софистика!

— По-добре така да беше. Какво очакваш да ти кажа? Аз съм млад човек, Лукуле, но вече съм видял достатъчно, за да знам що за хора Рим удостоява с империум, за да ги прати из провинциите. Не мисля, че Рим може да спечели нещо от сляпото подчинение на управници като Юнк, двамата Долабели или Верес. Повече ще спечели, когато хората имат за началник хора като мен, пък дори без империум. Разбрах как ще е най-добре да постъпя и го сторих. Мога да добавя, че го сторих с пълното съзнание, че няма да получа благодарности. Знаех, че ще бъда порицан, че дори мога да бъда изправен на съд за дребна измяна.

— Според законите на Сула няма дребна и едра измяна.

— Добре тогава, за едра измяна.

— Защо идваш при мен? Да ме молиш за милост?

— По-скоро бих умрял!

— Не си се променил.

— Значи не съм станал по-лош.

— Не мога да се примиря с това, което си сторил.

— Не съм и очаквал.

— И все пак дойде да ме видиш. Защо?

— За да докладвам пред върховния главнокомандващ, което е мой дълг.

— Предполагам, имаш предвид дълга си като римски сенатор — рече Лукул, — макар този дълг да те е обвързал колкото с мен, толкова и с действащия управител. И все пак няма да постъпя несправедливо. Очевидно Рим трябва да ти е признателен за бързите и решителни действия. Може би в подобна ситуация и аз бих действал така… С тази разлика, че щях най-напред да се заинтересувам не накърнявам ли с нещо властта на висшестоящите. За мен империумът, който човек държи, има много по-голямо значение от личните му качества. Навремето ме укоряваха за това, че цар Митридат се е спасил — и днес започна трета война срещу Рим, — защото аз навремето отказах на Фимбрия помощ за залавянето на Митридат при Питана. Според мнозина именно аз съм виновният, задето Митридат успя да избяга. Ти например щеше да си сътрудничиш с Фимбрия на принципа, че целта оправдава средствата. Аз обаче не виждам как бих могъл да поведа общи действия с един незаконен представител на едно още по-незаконно правителство, това би означавало, че приема каузата му за законна и непротиворечаща на римските интереси. И до ден-днешен съм убеден, че съм постъпил правилно, отказвайки съдействие на Фимбрия. Винаги ще застана на страната на онзи римски служител, който се ползва със силата на законния империум. Нека кажа в заключение, че на мен ти ми приличаш твърде много на оня, другия младеж, дето все знае по-добре от останалите — Гней Помпей, който се е нарекъл сам Велики. Но ти, Цезаре, си много по-опасен дори от Помпей. Защото си с благороден произход.

— Странно — прекъсна го Цезар, — но мисля, че и аз съм използвал израза.

Лукул го стрелна с изпепеляващ поглед.

— Няма да те подведа под съдебна отговорност, Цезаре, но и няма да те представя за похвала. Битката, която си водил при Трали, ще бъде упомената съвсем накратко в редовния ми доклад до сената. Ще пиша, че сражението се е водило изключително от азиатски доброволци, които са били под командването на местни началници. Името ти изобщо няма да бъде споменато в доклада. Нито аз ще те назнача в щаба си, нито ще позволя на друг провинциален управител да го стори.

Цезар беше изслушал всичко това, без да реагира. Но когато Лукул даде знак, че срещата им е приключила, той отново възрази:

— Не настоявам да бъда споменат като началник на азиатските милиции, но твърдо настоявам да споменеш, че съм взел участие не само в сражението, но в цялата военна операция по долината на Меандър. Ако не ме споменеш, няма да мога да включа войната като четвърта отделна военна кампания. Решил съм да мина през десетте си кампании, преди да се кандидатирам за квестор.

Лукул зяпна.

— На теб изобщо не ти трябва да се кандидатираш за квестор! Ти вече си член на сената.

— Според законите на Сула трябва да стана най-напред квестор, преди да се кандидатирам за претор и консул. А преди да се явя на изборите за квестор, държа да съм отбил полагащата ми се военна служба.

— Много квестори не са изпълнили това изискване. Вече не живеем във времената на Сципион Африкански и Катон Цензор! Когато името ти се появи в кандидатските списъци, никой няма да седне да брои в колко военни кампании си служил.

— В моя случай — подчерта Цезар — ще се намерят много хора, които ще седнат да броят не това, ами дните от живота ми един по един. Аз вече съм приел принципите, които ще следвам цял живот. Няма да допусна политическата ми кариера да е вследствие на нечие благоволение, нито да се развива против общественото мнение. Аз стоя над всички останали, значи трябва да се докажа над всички останали. Но никога, имаш думата ми, никога против закона. Ще следвам своята политическа кариера така, както повелява законът и традицията. Ако избирателите знаят, че съм служил в нужния брой военни кампании, ако прочетат, че още при първата съм бил награден с граждански венец, тогава няма начин да не се наредя пръв сред избраните квестори. Всяко място по-надолу в списъка ще бъде неуспех за човек, който вече е прекарал няколко години в сената.

Лукул присви очи и внимателно изгледа красивото лице с очите на Сула пред себе си. След като се увери, че Цезар няма какво повече да допълни, на свой ред заяви:

— Боговете ми са свидетели, че нахалството ти няма граници! Добре тогава, ще те спомена в докладите. Нека всички научат, че си участвал в тази импровизирана кампания от началото до края.

— Това е мое законно право.

— Някой ден, Цезаре, ще се престараеш.

— Невъзможно! — засмя се той.

— Точно тези ти думи те правят толкова нетърпим за останалите.

— Не разбирам защо е нетърпим човек, който говори истината.

— Нека ти кажа още нещо.

Цезар се канеше да си тръгва, но спря.

— Слушам.

— Тази зима проконсулът Марк Антоний премества мястото на бойните си действия срещу пиратите от западния край на Нашето море в източния. Предполагам, че смята да насочи вниманието си към пиратите от остров Крит. Главната му квартира ще бъде Гитеон на Пелопонес. Там вече са се установили някои от легатите му, които имат да свършат огромна работа — на Марк Антоний му е нужна голяма флота. Ти, разбира се, си най-добрият специалист по събиране на кораби — знаем го от успехите ти във Витиния, когато служеше при Минуций Терм, и в Кипър, когато беше в щаба на Вация Исаврик. Родос на два пъти ти е услужвал! Ако искаш да запишеш още една военна кампания в биографията си, Цезаре, заминаваш незабавно за Гитеон. Твоят чин, както ще съобщя на Марк Антоний, ще бъде на младши военен трибун без право да се настаняваш на друго място, освен у римски граждани. Ако разбера, че си наел собствена къща или по някакъв начин си превишил правата си като младши трибун, ще упълномощя Марк Антоний да те изправи пред военен съд! И не си мисли, че ще ми е трудно да го убедя! След като ти, неговият роднина, посмя да съдиш брат му, не си мисли, че той изпитва топли чувства към теб. Разбира се, имаш пълното право на римски гражданин да откажеш поръчението. Но това е единственото военно поръчение, което ще получиш в близко бъдеще. Достатъчно ми е да напиша няколко писма, за да ти затворя всички врати. Аз съм действащият консул. Това означава, че имам по-голям империум от всеки друг, включително от втория консул… Това ти го казвам, ако случайно разчиташ на връзките си с него.

— Забравяш — напомни му любезно Цезар, — че Марк Антоний се ползва с неограничен империум за действията по море. Мисля, че там дори и първият консул нищо може да му нарежда.

— Тогава ще гледам да не се засекат на една акватория мои кораби с корабите на Антоний — махна с ръка Лукул. — Иди да видиш вуйчо си Кота, преди да заминеш.

— Какво? Дори легло няма за мен?

— На теб само едно легло ти отива, Цезаре — онова на разбойника Прокруст.

Няколко минути по-късно Цезар разговаряше с Марк Аврелий Кота.

— Знаех си, че ще имам проблеми, като воювам срещу Евмах, но не си представях, че Лукул ще стигне чак дотам. Всъщност очаквах, че или ще ми прости напълно, или ще ме съди за измяна. Вместо това Лукул реши да използва личните си връзки, за да попречи на кариерата ми.

— Аз нямам никакво влияние над него — отговори му Марк Кота. — Лукул обича всичко да върши сам. Но пък и ти си същият като него.

— Дори не мога да остана за по-дълго, вуйчо. Заповядано ми е да замина веднага… За къде ли? Предполагам, за Родос, откъдето да се прехвърля в Гитеон. Трябва задължително да живея на квартира, при това у римски гражданин. Колегата ти поставя доста странни условия! Ще трябва да изпратя цялата си прислуга обратно в Рим, включително Бургунд. Не ми се разрешава да живея, в какъвто и да е лукс.

— Това е наистина необичайно! Ако има пари, дори най-младшият римски офицер има право да живее като цар. Предполагам — подхвърли заядливо Кота, — че след преживяването с пиратите, ти можеш да живееш като цар.

— Не, това са клевети. Хитър ход от страна на Лукул — да ме прати при Марк Антоний. Напоследък Антониите не ме обичат особено. — Цезар въздъхна. — И да ми даде най-нисшият възможен чин. Та с моята военна кариера заслужавам да бъда най-малкото старши трибун.

— Ако искаш другите да те обичат, Цезаре… Ама и аз какви ги говоря! Кой съм аз да ти давам съвети? Ти знаеш отговорите на повече въпроси, отколкото аз самият бих могъл да измисля. Ти си този, който решава как ще живееш. Наистина си имаш проблеми, но никой не ти е виновен — направил си всичко съвсем съзнателно.

— Съгласен съм, вуйчо. Сега трябва да си търся стая за нощта, преди всички странноприемници да затворят. Как е вуйчо Гай?

— Успя да се спаси от нов мандат в Италийска Галия, нищо че провинцията остава без управител. Дотегна му. Освен това се надява да му бъде разрешен триумф.

— Пожелавам ти късмет във Витиния, вуйчо.

— Подозирам, че ще ми е нужен — рече на сбогуване Марк Кота.

Беше средата на ноември, когато Цезар пристигна в малкото пелопонеско пристанище Гитеон. Лукул не си беше губил времето — всички в града го очакваха и знаеха по-добре от него какви условия трябва да спазва.

— Какво си успял да направиш? — попита легатът Марк Валерий Маний, който отговаряше за настаняването в щаба на Антоний.

— Ядосах Лукул — отговори лаконично Цезар.

— Няма ли да обясниш по-подробно?

— Няма.

— Жалко, умирам от любопитство. — Маний развеждаше Цезар из тесните, калдъръмени улички. — Реших най-напред да ти покажа къщата, в която ще живееш. Мястото не е никак лошо. Къщата е голяма, стара, собственост на двама вдовци — Апроний и Канулей. Мисля, че са били женени за две сестри — местни гъркини, и след като и втората сестра умряла, са решили да живеят заедно. Щом получих заповедта на Лукул, се сетих най-напред за тях, защото разполагат с много свободни стаи. Двамата са големи чешити, но са много мили. Не че ти ще се задържаш за дълго време в Гитеон. Не ти завиждам, като знам как ще обикаляш да търсиш кораби из цяла Гърция! Но като гледам какво пише в досието ти, ще се справиш.

— И аз така се надявам — усмихна се Цезар.

Да се събират кораби от пелопонеските пристанища не оказа толкова неблагодарна задача за човек, който е расъл с гръцките класици. Пелопонеският пейзаж съдържаше в себе си ясно осезаема мистика, всичко беше пропито с толкова много история, че настоящето, в което живееше Цезар, изглеждаше жалко и неуместно. Сякаш самите богове бяха някакви недоносчета в сравнение с поколенията исторически личности, които бяха живели и умрели по тези места. А Цезар, както успяваше да настрои срещу себе си знатните римляни, така печелеше и сърцата на скромните местни жители, които много повече му допадаха.

Флотилията нарастваше с всеки изминал ден през зимата — с бързина, която Марк Антоний не би могъл да сметне за незадоволителна. Най-добрият събирач на кораби си присвояваше всички бойни кораби, които завареше из гръцките пристанища, сетне изискваше от градските управи да подпишат договор, че до април ще пратят в Гитеон всяка новопостроена галера. Марк Антоний, пресмяташе Цезар, нямаше да е готов за действие преди началото на април, след като възнамеряваше да отплава от Масилия в Галия през март.

През февруари един по един към щаба се присъединиха и личните придружители на великия пълководец. При вида им Цезар започна да придобива по-ясна представа що за военна тактика прилага Марк Антоний срещу пиратите. След като се оказа, че в цял Гитеон няма достатъчно подходяща резиденция за великия пълководец, неговите приближени настояха да му се построи нова на брега на Лаконския залив, откъдето се откриваше чудесна гледка към остров Китера. Резиденцията трябвало да има басейни, каскади, фонтани, бани с душ, централно отопление и интериори с облицовка от вносни мрамори.

— Няма как да стане за това лято — отбеляза Цезар пред Маний и в очите му заиграха лукави искрящи. — Затова се чудя дали да не настаним и великия пълководец при Апроний и Канулей.

— Няма да се зарадва, като види, че вилата не е завършена — съгласи се Маний, който също като Цезар гледаше на проблема откъм смешната страна. — Но пък иначе нещата вървят. Местните жители възприеха похвалната гръцка традиция да посрещат гостите с разтворени обятия. Сега цялата градска управа се е заела да събира пари за построяването на това главозамайващо съоръжение. Щом Антоний си замине, мястото ще бъда давано под наем на всеки желаеш да се изживява за източен деспот.

— Аз самият ще сторя всичко по силите си да популяризирам новата гордост на Гитеон — обеща Цезар. — Пък и как иначе — това е от местата с най-приятен климат в целия свят — идеален за дълга почивка и отдаване на извънбрачни и разни други, не за пред хора, наслади.

— Ще ми се да видя как ще си приберат парите обратно — въздъхна Маний. — Само охарчват целия град! Но все пак не им го казах в очите.

— Какво каза? — извика Цезар.

Когато Марк Антоний пристигна, удобното и закътано пристанище на Гитеон беше задръстено от всевъзможни кораби (Цезар беше преглътнал гордостта си и не отказваше обикновените товарни кораби, които гърците му предлагаха — нали на тях щяха да се возят легион войници), а вилата му беше готова наполовина. Но нищо не можеше да развали прекрасното му настроение. Откакто бе напуснал Масилия, беше пил само неразредено вино и не беше изтрезнявал. Доколко смаяният му легат Марк Маний и не чак толкова смаяният му младши военен трибун Гай Юлий Цезар забелязваха, но идеята за военни действия приемаше твърде необичайна форма в съзнанието на Марк Антоний — за него атаките се ограничаваха в това да нахлуе в интимните части на възможно най-голям брой жени и да ги убеди в качествата на, така разправяха поне, разрушителното си оръжие. За победа Антоний отчиташе женските писъци и опитите на противника да се спаси от по-нататъшна обсада, щом унищожителното оръжие изтощи всякаква съпротивителна енергия.

„Богове, какъв бездарник!“ — мислеше си Цезар. Не смееше да споделя подобни мисли с останалите.

Разбира се, Цезар помоли Марк Маний изрично да изтъкне приноса му в събирането на корабите, като го отчете за участие в поредната военна кампания. Когато в края на април Цезар получи писмо от майка си, в него тя му съобщаваше и за решението на милостивите сенатори да го освободят от службата при Антоний. Войната му се зачиташе.

Най-старият от вуйчовците на Цезар, Гай Аврелий Кота, се бе завърнал от Италийска Галия по-рано същата година и се беше споминал в навечерието на триумфа си из улиците на Рим. Освен другото той оставяше след себе си и едно празно място в колегията на понтифексите. Въпреки че Сула беше писал в законите си, че съставът на колегията трябва да включва осем плебеи и седем патриции, преди смъртта на Гай Кота плебеите бяха деветима, а патрициите — само шестима. Нямаше как, Сула бе принуден да пренебрегне закона си и да назначава хора заради заслугите му пред него. По традиция, щом умреше понтифекс — плебей, на негово място се назначаваше друг плебей, но за да се съобразят със закона, четиринайсетте колеги на покойника решиха да изберат за негов заместник патриций. И изборът им се беше спрял на Цезар.

Доколкото Аврелия бе успяла да разбере, изборът на сина й се дължал на факта, че от тринайсет години насам в никоя от жреческите колегии — нито тази на понтифексите нито тази на авгурите, — не присъствал представител на Юлиите. Навремето консулът Луций Цезар беше авгур, а брат му Гай Цезар Страбон — понтифекс, но и двамата бяха загинали по време на гражданската война между Марий и Сула. Всичко това Аврелия научила от Мамерк Лепид, който й бил донесъл официалната новина. Според това, което разправял, не всички били съгласни с избора на Цезар — негови твърди противници били Катул и Квинт, най-големият син на някогашния цензор Метел Капрарий — Козела. Но след провеждането на много ауспиции и съветване със свещените книги името на Цезар се наложило.

В писмото на Аврелия най-важно място заемаше личното послание на Мамерк — Цезар трябвало да се прибере възможно най-скоро в Рим за посвещаването си в сан; иначе не било изключено Катул да надделее и да убеди колегията да се отметне.

След като отбеляза и петата военна кампания в биографията си, Цезар си събра багажа, без да съжалява за нищо. Единственото, което щеше да му липсва, бе гостоприемството на Апроний и Канулей, както и приятелството с легата Марк Маний.

— Трябва да призная — сподели той пред Маний, — че ми се искаше да видя как изглежда специалното съоръжение в готов вид.

— По-важно е да станеш понтифекс — възрази той, който едва сега си даваше сметка, че Цезар е част от висшето общество; досега винаги го беше възприемал като скромен и лишен от излишни амбиции римски офицер, който гледа най-напред да си свърши работата, а после — да мисли за друго. — Какво ще правиш, след като влезеш в колегията?

— Ще си потърся някой скромен пропретор, който да е неспособен сам да спечели войната, която води. Лукул вече е само проконсул, което означава, че не може да нарежда на останалите провинциални управители.

— Къде смяташ да намериш този пропретор? В Испания?

— Двамата там са много известни. Не, ще видя дали Марк Фонтей не се нуждае от млад и обещаващ военен трибун в Трансалпийска Галия. Той е преди всичко военен, а военните са благоразумни хора. Фонтей няма да се безпокои какво мисли Лукул за мен, стига да върша работа. — Цезар се намръщи. — Но преди всичко останало ще съдя Марк Юний Юнк за злоупотреби.

— Ти не си ли чул още? — учуди се Маний.

— Какво да чуя?

— Юнк е мъртъв. Така и не успял да се прибере в Рим. Корабокрушение.

Беше тракиец, без да е тракиец. В годината, когато Цезар напусна Гитеон, за да бъде посветен в жреческа длъжност, тракиецът, който не беше тракиец, навърши двайсет и шест години и излезе на историческата сцена.

Семейството му заемаше добро обществено положение, нищо че не беше сред силните на деня. Баща му беше кампаниец, от земите край Везувий. Преди години, по времето на Съюзническата война, бащата се беше възползвал от лекс Плавция Папирия и беше подал молба при претора в определения шестдесетдневен срок; и понеже не беше воювал срещу Рим, получи римско гражданство.

Детето беше расло в типична селска среда, затова никой не можеше да си обясни вродената му страст към военното дело. И все пак тя бе тъй очевидна, че баща му не се изненада, когато едва навършил седемнайсет, синът му се записа в легионите. Бащата беше човек с връзки и успя да му осигури място на кадет в легиона, който Марк Лициний Крас набираше за Сула, когато бъдещият диктатор стъпваше на италийска земя и се готвеше да срази Папирий Карбон.

Момчето се разви неимоверно много в армията и още в първите месеци на службата се отличи в сраженията. Не беше навършил още осемнайсет, когато качествата му отвориха път към старите сулански легиони — там, където всички бяха опитни ветерани. Съвсем скоро след това младежът беше повишен в чин военен трибун. След края на последния поход в Етрурия му беше предложено да напусне армията, но той предпочете да се прехвърли под командването на Гай Косконий, който заминаваше да се бие срещу далматинските племена в Илирик.

В началото Илирик му се стори място тъкмо за човек с неговите качества. Той се опияняваше от кървавите победи и трупаше едно след друго отличия, които едва се побираха на гърдите му. Но един ден Косконий се озова под стените на непристъпна крепост и се наложи да я обсажда в продължение на цели две години: пристанището Салона така и не желаеше да се предаде на римляните. Момчето, което вече беше възмъжало, скучаеше под стените на Салона и започна да се убеждава, че само си губи времето. Беше направил своя житейски избор — да се превърне в човек на войната, вир милитарис, в професионален войник за цял живот. Гай Марий бе започнал своя възход в армията, а се беше издигнал до нечувани висоти! А на него му се налагаше да гние под стените на някакво си далматинско пристанище, да гледа тухлите и камъните и да стои със скръстени ръце.

Поиска да бъде прехвърлен в Испания, защото (както беше и с много други негови другари) мисълта за подвизите на Серторий не му даваше покой. За съжаление легатът, който командваше легиона му, не го обичаше и му отказа. Скуката го влудяваше, затова подаде втора молба да го прехвърлят в Испания. След като и втория път му беше отказано, започна да нарушава устава, бягаше от лагера без разрешение. Но когато Салона се предаде, а пълководецът Косконий и управителят на Македония Гай Скрибоний Курион започнаха съвместни действия срещу дарданите, лошата дисциплина беше забравена. Военната активност възвърна предишния боен дух на младия офицер, който отново се чувстваше като риба във вода.

Случи се обаче един инцидент, който беше окачествен като бунт и доведе младежа до неочаквано падение — оказа се, че легатът не само не го обичал, но бил негов заклет враг. Младежът беше извикан пред военния съд на Косконий, където беше признат за виновен в опит за бунт. Ако беше от спомагателните части или пък не се ползваше с римско гражданство, щяха да го осъдят на бой с камшик и смърт. Но понеже беше римски гражданин, при това младши военен трибун с многобройни бойни отличия, предложиха му две възможности. И при двете щеше да изгуби гражданството си, но при първата щеше да бъде бит с камшик, след което беше свободен да върви, където иска, само не и в Италия, при втората — трябваше да стане гладиатор. По разбираеми причини той избра гладиаторството. По този начин поне щеше да се прибере в родината си. Роден в Кампания, осъденият знаеше много неща за гладиаторите и техния занаят: всички гладиаторски школи се намираха в Капуа.

Заедно с още седем души, съдени като него за войнишки бунт, и пак като него избрали гладиаторската кариера, той беше поет от някакъв търговец и пратен на търг в Капуа. Никой обаче нямаше интерес да напомня за отнетото си римско гражданство. Баща му и брат му не се вълнуваха от гладиаторските битки и никога не стъпваха на подобни представления; така той щеше да живее близо до родния си дом, без никога в семейството му да разберат какво го е сполетяло. Затова си избра боен псевдоним, който трябваше да е кратък, характерен и войнствено звучащ. Прекръсти се на Спартак. И се закани, че ще стане известен гладиатор, ще го канят на игри от единия до другия край на Италия, докато се превърне в героя на цяла Капуа и всички момичета ще лудеят по него.

На капуанския пазар Спартак беше продаден на управника, така наречения ланиста, на известна гладиаторска школа, чийто истински собственик беше сенаторът и някогашен цензор Луций Марций Филип. На вид Спартак отговаряше на всички изисквания на занаята — беше висок, имаше великолепно оформени прасци, бедра, гръдни мускули, рамене и ръце, дебел като на бик врат, потъмняла от слънцето кожа, прошарена тук-там от белези; освен това беше красавец, със светли коси и сиви очи, а властната му походка излъчваше вроден аристократизъм. Ланистата, който беше платил от името на Луций Филип сто хиляди сестерции за Спартак (самият Филип не присъстваше на сделката — той през живота си не се беше срещал с петстотинте гладиатори, които притежаваше или наемаше от други собственици), от пръв поглед реши, че Спартак е роден за гладиатор. Филип нищо нямаше да изгуби.

По онова време гладиаторите се обучаваха само в два бойни стила — тракийския и галския. Ланистата дълго време се чудеше на кой от двата стила Спартак да започне обучението си; обикновено отговорът идваше с физиката на гладиатора, но той беше идеален във всяко едно отношение, така че можеше да бъде и едното, и другото. И все пак галите отнасяха по-често рани, оставаха с големи белези, пък и рискът да бъдат осакатени за цял живот беше малко по-висок, отколкото при траките. При огромната цена, която беше платил, ланистата не искаше да предизвиква съдбата; Спартак щеше да бъде тракиец. Колкото по-красив и запазен останеше, толкова повече интерес щеше да предизвика и с времето цената му само щеше да се качва. На вид Спартак приличаше на истински благородник, главата му трябваше да се вижда от всички. А траките не носеха шлемове на арената.

Обучението започна. Ланистата беше предпазлив човек, затова искаше да се увери, че физическото състояние на Спартак отговаря на външния му вид. Едва след това му поръча доспехи — със сребърен обков и златни орнаменти. Спартак щеше да носи на арената аленочервена дреха, прихваната на кръста с широк, черен кожен колан. Въоръжението му представляваше извит меч, каквито използваха в тракийската конница. Краката му се пазеха от стоманени наколенници, които за съжаление забавяха движенията му. Това означаваше, че тракът трябва да е по-разсъдлив и съобразителен от своя противник — гала, който имаше по-голяма свобода на действие. На дясната си ръка Спартак носеше кожен ръкав, който беше обшит с метални пластини и беше вързан с ремъци през врата и гърдите му. Последният елемент от снаряжението му беше малкият кръгъл щит.

Всичко тръгна като по вода за Спартак. Разбира се, трябваше да пази тайнствено мълчание (другарите му от Илирик се бяха разделили с него още в Аквилея), защото не искаше да се издаде със спомени от войската, а сведенията, които аквилейският търговец бе написал за него, бяха съвсем оскъдни. Но Спартак говореше латински с кампанийски акцент, както и гръцки пак с кампанийски акцент, беше що-годе грамотен и се държеше като в армията. Всичко това започна да смущава ланистата, който надушваше неприятности. Спартак беше твърде несдържан и агресивен, на тренировка дори с дървен меч и кожен щит в ръка ставаше опасен за другите. Това, че строши ръката на друг гладиатор, може да е било и грешка, но когато извади от строя за много месеци наред петима „доктори“ един след друг, ланистата не се сдържа и привика Спартак при себе си.

— Виж какво — започна той да му обяснява, без да се горещи, — ти трябва да свикнеш да гледаш на гладиаторския бой като на игра, а не двубой на живот и смърт. Задачата ти е да забавляваш зрителя! Етруските са измислили тази игра преди хиляда години и тя се е запазила през всичкото това време като почтено забавление и изтънчено изкуство. Никъде другаде извън Италия няма гладиатори. Някоя важна особа умира и роднините му организират в негова чест игри — не като онези, които Ахил провежда в памет на Патрокъл — бягане, скачане и борба, а с оръжие в ръка. И все пак това си остават игри!

Русокосият исполин го слушаше, без да издава с нищо чувствата си. Ланистата обаче забеляза, че пръстите на дясната му ръка играят, сякаш искат да докопат дръжката на меча.

— Ти изобщо слушаш ли ме, Спартак?

— Да, ланиста.

— Докторът е твой треньор и учител, а не враг. Имай предвид, че добри доктори няма да намериш лесно! Заради тебе в момента разполагам с петима доктори по-малко, отколкото преди месец, а няма откъде да им намеря пълноценни заместници. Е, вярно е, хората ще оживеят, но двама от тях никога повече няма да практикуват професията! Спартак, ти нямаш срещу себе си врагове на Рим, затова и целта на играта не е да унищожиш противника. Хората се тълпят по трибуните, за да наблюдават спортно състезание — физически упражнения на ловкост и умение, на фехтовка и борба, на хитрост и бързина. Публиката изпитва достатъчно силни емоции при вида на неизбежните рани, никой не иска да гледа саморазправа и убийства… Или сечене на крайници! Хората са дошли да гледат спортна надпревара. Спорт, Спартак, просто спорт! Атлетическо състезание. Ако публиката искаше да гледа как гладиаторите се избиват и осакатяват, щеше да отиде да гледа битки на бойното поле — боговете само знаят колко битки са се провели на кампанийска земя през последните години! — Ланистата млъкна и отново го изгледа. — Разбра ли какво искам да ти кажа?

— Да, ланиста — отговори Спартак.

— Тогава върви да тренираш. Ако толкова напираш от енергия, дървените тренажори са за тази цел — бий тях! Следящия път, когато се биеш с доктор, мисли си не как да му строшиш кокалите, а как да изписваш изящни движения с меча!

Спартак беше достатъчно интелигентен и схвана лесно какво точно му обясняваше уредникът на школата. След този разговор лека-полека се приспособи към правилата на гладиаторската игра и дори усети предизвикателството на това да се дуелираш с противник, без да го нараняваш. Настръхналите от страх доктори срещу него се успокоиха — ученикът им нямаше да ги остави инвалиди, вместо това щеше да се научи като тях да подлъгва противника и да забавлява тълпата с ловките си движения. Самият ланиста не изпускаше Спартак дълго време от очи, защото се съмняваше, че толкова лесно ще се отърве от кръвожадния си нрав. Ала най-накрая, след шест месеца се престраши да го включи в една от петте схватки, които организира някой от знатната фамилия на Гута в Капуа. Понеже зрелището беше в града, ланистата можеше лично да присъства на игрите и да види с очите си как Спартак се проявява на арената.

Галът, който щеше да се бие със Спартак (двамата излязоха трети поред), беше достоен противник — малко по-висок, със също така добре сложено тяло. Галът беше въоръжен с дълъг, леко извит щит и прав, двуостър меч. Най-голямо впечатление правеше сребърният му шлем с източените предпазители за лицето и врата; вместо обичайното перо от шлема стърчеше метална рибка.

Спартак не само не познаваше човека пред себе си, но и никога не го беше виждал преди това. В огромна школа като тази на Филип гладиаторите се запознаят само с докторите, ланистата и колегите си, с които са на един етап от обучението. И все пак някой беше предупредил Спартак, че има срещу себе си опитен боец, участник в четиринайсет схватки и голям любимец на зрителите в Капуа, където най-често се изявяваше.

В началото всичко се развиваше добре за Спартак, който бавно изписваше кръгове, но все пак държеше противника на разстояние. При вида на херкулесовата му физика и привлекателното му лице, много жени от трибуните се влюбиха в него и започнаха да му пращат въздушни целувки. Но тъй като управителят на школата не позволяваше на гладиаторите контакти с жени, преди да са се отличили на арената, въздушните целувки нарушиха концентрацията на Спартак, който изпусна гала от поглед. От невнимание Спартак вдигна малкия си щит твърде високо, при което галът се шмугна като змиорка и рани бедрото му с меча си.

Това беше краят на двубоя, както и краят на самия гал. Всичко се разигра толкова бързо, че зрителите почти не разбраха какво става. Спартак се извъртя и стовари извития си меч върху врата на противника си. Острието разсече прешлените и главата на гала увисна на една страна. Изпълнените с ужас очи на убития все още мигаха, докато устата му сякаш на свой ред пращаше въздушна целувка на убиеца. Разнесоха се писъци и крясъци и мнозина хукнаха да се спасяват, преди да се изповръщат на място.

Спартак беше отведен в служебните помещения.

— Това беше! — отсече ланистата. — От теб никога няма да излезе гладиатор!

— Но той ме рани! — оправда се Спартак.

Но управителят на школата поклати глава.

— Как може толкова интелигентен човек да бъде такъв глупак! — чудеше се той. — Глупак, кръгъл глупак! С тази фигура и с тези природни дадености ти можеше да се превърнеш в най-популярния гладиатор в цяла Италия. Щеше да си създадеш професионална кариера, аз щяха да си спечеля благословията на Луций Марций, който щеше да натрупа големите печалби. Но ти просто не си за този занаят, Спартак, защото си глупак! Умник и глупак едновременно! Напускаш още днес.

— И къде ще отида? — попита разгневен той. — Трябва да си отслужа годините като гладиатор!

— О, за това не се тревожи — успокои го ланистата. — Ще си ги отслужиш, но не тук. Луций Марций притежава още една школа в Капуа, затова ще продължиш в нея. Малко уютно заведение с около сто души гладиатори, десетина доктори и най-известния ланиста в цяла Италия. Казва се Гней Корнелий Лентул Бациат. Известен е като Бациат Варварина. Той е родом от Илирик. След месеците, които прекара при мен, Спартак, Бациат ще ти се стори като кошмар.

— Ще се справя — заяви той.

Призори на другия ден докараха затворена кола, извадиха го от килията, където беше прекарал нощта, и го натикаха вътре. Щом хлопнаха и залостиха вратичката зад гърба му, Спартак си даде сметка, че се намира в голям дървен сандък — дори с кочияша можеше да разговаря единствено през пролуките между дъските. Беше затворник и дори нямаше право да знае къде го водят! Затворник! За роден римлянин като него мисълта за отнетата свобода беше толкова чужда и непоносима, че докато колата стигне школата на Лентул Бациат, Спартак беше изпаднал в несвяст от блъскане с глава по дъските.

Това се беше случило преди година. Двайсет и пет години беше навършил в първата школа, но двайсет и шестия — между стените на школата, която другарите му наричаха Вила Бациатус. Списъците й обикновено включваха сто души — петдесет траки и петдесет гали. За Бациат хората нямаха имена. Всички бяха преместени от друга школа заради едно или друго прегрешение — най-често насилие или опит за бунт. Животът им напомняше този на робите в мините с тази разлика, че във Вила Бациатус не ги държаха оковани във вериги, а иначе ги хранеха добре, настаняваха си в удобни легла и дори им намираха жени.

Обаче гладиаторите живееха като роби. Всеки си даваше сметка, че няма да излезе жив от вилата, дори да не загине на арената; който доживееше оттеглянето от активна дейност, биваше назначен за доктор или прислужник. Срещу това не получаваше никакви пари, а боевете бяха толкова често един след друг, че дори не оставаше време раните от предишната схватка да зараснат. Бациат винаги имаше да изпълнява спешни поръчки, а го търсеха, защото поддържаше най-ниските цени в Италия. Всеки, който разполагаше с няколко излишни сестерции, можеше да почете паметта на покойния си роднина с гладиаторски борби. И понеже клиентите в Капуа бяха достатъчно, гладиаторите на Бациат рядко напускаха града.

Бягството от Вила Бациатус беше практически невъзможно. Вътрешността на сградата беше разделена на огромен брой отделни помещения, оградени с множество решетки. Пък и гладиаторите се движеха само из помещенията, които не бяха в непосредствено съседство с високите външни стени. Да избягаш, докато си вън от школата (покрай някоя от многото схватки из града или вън от него), беше също невъзможно. Всеки гладиатор пътуваше окован във вериги в затворена отвсякъде затворническа кола. Щом слезеше от колата, веднага беше наобиколен от въоръжени с лъкове пазачи, които държаха пръсти на тетивата. Освобождаваха го от веригите едва когато идеше ред за неговото излизане на арената. А и тогава хората с лъковете не го изпускаха от очи.

Всичко това коренно се различаваше от живота, който водеше обикновеният гладиатор. Той беше свободен да се движи из школата на воля, грижеха се за него, хранеха го, даваха му време за почивка, а пък около него винаги щеше да се навърти някоя лудо влюбена жена. При това легионерът знаеше, че с времето ще натрупа достатъчно пари и рано или късно ще си купи собствен имот. Срещу всичко това от него се изискваше да участва в не повече от пет-шест въоръжени схватки на година, а след пет години служба — или всичко на всичко трийсетина схватки — се оттегляше. Случваше се понякога свободни люде по свой избор да станат гладиатори, макар че школите се пълнеха предимно от бунтовници и дезертьори, а се намираха и такива, които и преди влизането си в школата са били роби. И всички грижи, с които го обграждаха, не бяха проява на милосърдие, а заради интереса на собственика — добре обученият гладиатор беше скъпо удоволствие, затова трябваше да живее добре, да се чувства уютно в школата и да печели добри пари за собственика й.

Но в школата на Бациат всичко беше различно. Той не се интересуваше дали гладиаторът ще загине още при първата схватка, или ще му служи в продължение на десет години. В школата рядко се допускаха мъже над двайсет и пет, понеже от тях се очакваше дълга служба, а гладиаторският спорт беше за млади хора. Дори Бациат не стигаше дотам, че да праща мъже с прошарени коси на арената; тълпата (съответно клиентът, който наемаше гладиаторите) обичаше на арената да се сражават пъргави и издръжливи бойци. Щом се оттегли от арената, гладиаторът от Вила Бациатус оставаше в школата, където го очакваха да умре. Това беше най-ужасното, ако Спартак трябваше да сравнява съдбата си с тази на другите гладиатори — един обикновен гладиатор си възвръщаше свободата след оттеглянето си от занаята, можеше да се пресели в Рим или друг голям град, където го наемаха за бияч, телохранител или нещо подобно.

Вила Бациатус следваше неизменни традиции. Дневният режим се определяше от графика, изписан с тебешир на дъската в центъра на двора — достатъчно високо, за да не може никой да изтрие написаното, — и се отмерваше с ударите на метална пръчка по метално колело. Стотината гладиатори бяха заключвани преди залез-слънце по седем-осем души в каменни килии с решетки на прозорците. Между различните килии не можеше да се поддържа контакт, дори викове не проникваха през дебелите стени. Никой не можеше да остане дълго време с едни и същи съкилийници. Графикът за нощите беше толкова добре разработен, че гладиаторът беше местен всяка вечер. След десет дни цикълът започваше отначало, но Бациат беше създал толкова сложна система, че на един гладиатор му беше нужна цяла година, за да се запознае лично с всички останали жители на школата. Килиите бяха поддържани чисти, леглата бяха удобни, а в съседство имаше баня с течаща вода и множество нощни гърнета. През зимата килиите бяха отоплявани, през лятото държаха хлад, но бяха използвани само между залез и изгрев-слънце. Цял ден ги обслужваше помощният персонал, с който гладиаторите нямаха абсолютно никакъв контакт.

При изгрев-слънце всички бяха разбуждани от дрънченето на резетата, които им напомняха за началото на дневния режим. Деня гладиаторът прекарваше в съвместни занимания с хората, с които е спал в килията, но всякакви разговори бяха забранени. Групите закусваха поотделно в заградените дворни пространства пред килията; ако вали дъжд, се спускаха платнени заслони. След това гладиаторите бяха оставени да потренират в залите за упражнения, след известно време докторите ги разпределяха на двойки гал срещу тракиец и ги пускаха да се бият с дървени мечове и кожени щитове. После идваше обядът — най-обилното хранене за деня, когато се сервираха месо, пресен хляб в огромно количество, качествен зехтин, плодове и зеленчуци в сос, яйца, солена риба, някаква чорба с накиснат хляб и вода — колкото пожелае човек. Вино, каквото и да е, дори бледорозово, не се поднасяше никога. След обяда гладиаторите почиваха два часа, сетне се залавяха да лъскат оръжието си, да търкат кожите, да си оправят обущата или някоя друга част от бойното си снаряжение. След края на заниманията надзирателите събираха всякакви инструменти, а пазачите с лъковете нито за миг не изпускаха гладиаторите от поглед. След кратки, но напрегнати физически упражнения идваше време за третото хранене — лека вечеря, след която всеки се насочваше към новата си килия и новите си съквартиранти.

Бациат държеше четирийсет робини, чието основно задължение, освен помощта в кухнята, беше да утоляват сексуалния глад на гладиаторите. Всеки гладиатор беше посещаван от жена веднъж на всеки три нощи. И тук имаше график. Седемте или осемте жени бяха водени групово към килията, където ги заставяха веднага да лягат в посоченото легло… И да станат от него веднага щом половият акт приключи. Мъжете, които можеха, имаха право на три или четири акта на нощ, но винаги с различна жена. Понеже си даваше сметка, че подобни връзки могат да създадат условия за близост между мъже и жени, Бациат нареди пазачи да стоят пред килиите с жени (задължение, от което никой не бягаше, тъй като килиите бяха осветени цяла нощ) и да наблюдават да не би някоя жена да смени леглото или някой гладиатор да се опита да поведе разговор.

Не всичките сто гладиатори се намираха в школата по едно и също време. Във всеки един момент между една трета и половината от тях бяха някъде по местоназначение. Гладиаторите ненавиждаха пътуванията, защото битовите условия бяха далеч по-лоши, отколкото в школата, а нямаше и жени. Но пък отсъствието на една или друга група гладиатори оставяше време за почивка на робините (които следваха поредното строго разписание, Бациат обожаваше да съставя всякакви графици и разписания) и позволяваше на онези в напреднала бременност да родят и да се върнат на работа. Жените имаха право на пълна почивка само един месец преди и един месец след раждане, което означаваше, че всяка от тях търсеше начин да не забременява или да направи аборт възможно най-скоро. Всяко новородено бебе беше отделяно незабавно от майката. Ако беше момиче, хвърляха го веднага на бунището, ако беше момче, носеха го за оглед при Бациат. Той винаги намираше по някоя клиентка, готова да заплати за осиновяването на момченце.

Начело на женското отделение в школата стоеше една истинска тракийка на име Алузо, която е била жрица при племето на бесите. Имаше войнствена природа и беше прекарала девет година като курва в школата на Бациат, заради което го ненавиждаше по-силно и от гладиаторите. През първата година на престоя си във Вила Бациатус беше родила момиченце, което по законите на родината й трябваше един ден да я наследи като жрица. Колкото и да беше умолявала Бациат да остави момиченцето живо, той го беше захвърлил на боклука. Оттогава Алузо си вземаше лекарството и никога повече не забременя. Но обидата остана и тя се кълнеше във всички тракийски божества, че Бациат ще умре от бавна смърт.

Вследствие на всичко изброено Гней Корнелий Лентул Бациат се славеше като един от най-добрите професионалисти в гладиаторския бранш. Всичко беше под контрол. От погледа му не убягваше нито една подробност, която можеше да застраши сигурността на школата. Именно заради тези негови изключителни качества гладиаторите, които бяха изгонени от другите школи заради неспособност при него се превръщаха в любимци на публиката. Другата причина за успеха бяха и личните му качества на управител. Той на никого нямаше доверие, всичко по-важно държеше да свърши и провери сам. Оръжието и доспехите се съхраняваха в каменна крепост, от която само той имаше ключ. Всички сметки и регистри минаваха през ръцете му, всички пътувания се уреждаха лично от него, всеки пазач, прислужник, оръжейник, готвач, перачка, курва, доктор или помощник-учител беше назначаван лично от него. Единствен Бациат от цялата школа се виждаше със собственика Луций Марций Филип, който не смееше да стъпи в школата, но викаше Бациат при себе си в Рим. Освен това Бациат беше единственият служител на Филип, който беше останал след повсеместните чистки, извършени от Помпей няколко години по-рано из имотите на сенатора. Помпей беше до такава степен смаян от способностите на Бациат, че му беше предложил да стане иконом на работодателя си. Той беше отказал с усмивка, тъй като обичаше работата си.

Но краят на Вила Бациат наближи, когато Спартак и седем други гладиатори се върнаха от един ангажимент в Ларин. Това беше в края на месец секстил, в годината, когато Цезар напусна службата си при Марк Антоний в Гитеон и бързаше да бъде посветен в жречески сан в Рим.

Случилото се в Ларин по същото време не остана скрито дори за осем души гладиатори. В края на предишната година един от най-знатните граждани на Ларин, Стаций Албий Опианик, беше съден от племенника си Авъл Клуенций Хабит заради опит за убийство срещу него. Делото се бе разглеждало в Рим и на бял свят излезе ужасяващата история на един масов убиец, който в продължение на двайсет години беше убивал своите съпруги, синове, братя, зетьове, девери и шуреи, братовчеди и т.н. Всяко убийство беше с цел присвояване на наследство и власт. Опианик беше личен приятел с богаташа Марк Лициний Крас и за малко да бъде оправдан. Не друг, а народният трибун Луций Квинкций бе взел участие в тъмната афера, като огромна сума беше събрана от обвиняемия и неговия патрон Крас за подкупване на всички съдебни заседатели. Това, че в крайна сметка Опианик беше осъден, не беше по негова вина, а заради човека, който трябваше да подкупи заседателите — същия онзи Гай Елий Стайен, който навремето беше помогнал на Помпей, а сетне си присвои деветдесет хиляди сестерции недоизплатени подкупи от Гай Антоний Хибрида. Стайен беше до такава степен пропаднал човек, че не можеше да свърши почтено дори най-непочтената сделка на света. Парите, които Опианик му беше дал да подкупи заседателите, Стайен запази за себе си, а Опианик беше осъден.

В Ларин трудно можеше да се намери друга тема за разговор, освен потресаващите престъпления на Опианик — дори по времето, когато в града дойдоха гладиатори. И причината за липсата на интерес бе тъкмо твърде честото провеждане на траурни игри; в града почти не бяха останали непогребани знатни хора. И така, докато гладиаторите стояха оковани в двора на местната странноприемница, четиримата им пазачи обсъждаха престъпленията, а гладиаторите се правеха, че ги слушат. Макар да им беше забранено да говорят, естествено, никой не спазваше забраната. С времето жителите на Вила Бациатус бяха създали своя система на общуване и сега, когато и четиримата пазачи се бяха разприказвали за масовото убийство, осемте затворници можеха да проведат оживен разговор.

Въпреки огромните препятствия, които старателният Бациат беше създал на своите възпитаници да поддържат какъвто и да е контакт, след дванайсет месеца, прекарани в школата, Спартак беше сред най-уважаваните ветерани сред гладиаторите и беше оплел в конците на сложен заговор всички свои другари по съдба. След една година престой той вече познаваше всички във Вила Бациатус, знаеше и как да поддържа ежедневни връзки с хора, които по правило трябва да вижда веднъж на няколко месеца. Ако Бациат се бе потрудил да създаде сложна плетеница от всякакви графици, за да не позволи на гладиатори и курви да общува помежду си, то Спартак от своя страна беше създал не по-малко сложна плетеница от връзки между същите тези гладиатори и курви, така че сведенията и идеите се разнасяха сравнително лесно между килиите. Всеки имаше право да изрази собствено мнение и да предложи нещо друго. В интерес на истината усложнената система на общуване спаси гладиаторите от излишни сблъсъци помежду им, а Спартак нямаше защо да се бои от съперници кой да застане начело на бунта.

Още в началото на лятото беше започнал да проверява настроенията и към края на горещия сезон планът му за действие беше напълно готов. Всички гладиатори без изключение бяха дали съгласието си в случай, че Спартак измисли начин за бягство, да участват в авантюрата. Курвите, на които Спартак особено разчиташе, щяха да помагат.

Сред гладиаторите имаше други двама римски дезертьори, чийто военен опит и чувство за дисциплина бяха кажи-речи равни на Спартаковите. След много задочни разговори с този и онзи той ги беше назначил за свои помощници. Двамата се биеха като гали на арената. Единият беше възприел псевдонима Крикс, другият — Еномай. Публиката не обичаше да чува латински имена — това й напомняше, че повечето гладиатори са низвергнати римски граждани. По волята на случайността Крикс и Еномай се намираха заедно със Спартак в групата от Ларин. Това позволи на Спартак да насрочи деня за действие по-рано, отколкото беше очаквал.

Щяха да действат осем дни след завръщането си от Ларин, независимо от броя на гладиаторите, намиращи се по това време в школата. Тъй като това беше точно след пазарния ден, навярно повечето гладиатори щяха да са на разположение. Септември месец Бациат съкращаваше участията на хората си, за да си вземе заслужена почивка и да навести Филип в Рим.

Тракийската жрица се беше превърнала в най-горещата поддръжница на Спартак. След като всички дадоха съгласието си със заговора, сред гладиаторите се наложи правилото, ако Алузо трябваше да легне с мъж от килията на Спартак, така да се наредят нещата, че да прекарат нощта в едно легло. Само с шепнене и знаци Спартак и Алузо бяха обсъдили всички подробности около плана за бягство, стараейки се да не подминат нито една възможност. Алузо обеща, че с помощта на курвите ще поддържа желанието за действие у мъжете. Робините се заеха да крадат кухненски прибори — правеха го толкова планомерно, че когато липсите се разкриха и Бациат набеди един от готвачите, никой дори не помисли, че случката предвещава бунт. Инструментите бяха няколко — сатър, ножче, връзка здраво конопено въже, стъклен буркан, който беше натрошен на парчета, и кука за месо. Скромни придобивки, но напълно достатъчни за осем души — гладиатори. Оръжията се криеха в женските килии, които курвите сами си чистеха. Но в нощта преди бягството жените, които трябваше да навестят килията на Спартак, носеха под оскъдното си облекло всеки един от инструментите. Алузо не беше сред тях.

Зазори се. Осемте излязоха на двора, за да закусват. Бяха полуголи, но под препаската си всеки носеше парче въже с дължина около метър. Пазачът с лъка, докторът и двамата бивши гладиатори, които сега надзираваха дворовете, бяха удушени толкова светкавично, че вратата на килията остана да зее отворена. Спартак и другите седем гладиатори грабнаха скритите под възглавниците оръжия и преди някой да е разбрал за инцидента, плъзнаха по коридора, отваряйки килиите с ключа, отнет от пазача. Спартак и другите действаха еднакво ефективно и бързо обезвреждаха всички пазачи в килията.

Никой не изрече и дума, никой не издаде дори стон. Спартак и останалите гладиатори бяха завзели всички килии и празните дворни пространства пред тях. Някои от убитите пазачи носеха ключове, които позволиха на бегълците да отключат още много от безбройните врати в школата. С всяка минута седемдесетте гладиатори, които се намираха в този паметен ден във Вила Бациатус, се приближаваха все повече и повече към заветните външни стени. Обсадиха дървената барака, в която се пазеха брадвите и другите сечива за около минута и без никакво суетене всички инструменти бяха разпределени. Сега се усети другото слабо място в системата на Бациат — именно дебелите вътрешни стени не позволяваха на пазачите от външните помещения да разберат какво се случва във вътрешните. Бациат не се беше сетил навреме да построи наблюдателни кули и да следи постоянно какво става из цялата школа.

Охраната даде тревога едва когато бегълците нахлуха в кухните, но вече беше късно. Гладиаторите се въоръжиха, с каквито остри предмети намериха, а готварските съдове използваха вместо щитове да се пазят от стрелите. Един по един пазачите бяха ликвидирани, докато най-накрая в ръцете на бегълците попадна самият Бациат. Той трябваше да замине на почивка предния ден, но някакво несъответствие в деловодната му книга го беше накарало да остане. Мъжете не бързаха да го убият — бяха се споразумели да го оставят на жените, които с огромно удоволствие го разкъсаха на парчета. Алузо лично му изяде сърцето.

Докато слънцето изгрее, Спартак и шейсет и деветимата му съмишленици бяха завладели Вила Бациатус. Оръжието беше извадено от складовете, във всяка кола бяха впрегнати волове и мулета. Каруците бяха натоварени с хранителните запаси от кухните, както и с всички излишни оръжия. Портите бяха широко отворени и малката дружина пое по пътя на свободата.

Спартак отдавна познаваше Кампания, затова беше решил какво ще правят и след като излязат от школата. Вила Бациат се намираше извън пределите на Капуа, на около десет километра по посока на Нола. Спартак насочи конвоя към Нола. Недалеч от школата се натъкнаха на някакъв друг конвой от търговци и го нападнаха — без друга причина, освен да не оставят живи хора, които да издадат накъде са побягнали. За всеобща радост товарът на каруците се оказа оръжие и доспехи, носени за някоя от другите гладиаторски школи. Бегълците разполагаха с повече оръжие, отколкото можеха сами да носят.

Скоро малкият керван се отби встрани от главния път и пое по самотна пътека в посока юг-югозапад, към вулкана Везувий.

Облечен в ризницата на един от убитите лъконосци, с тракийския меч в ръка, Алузо яздеше заедно със Спартак начело на колоната. Беше се измила от кръвта на Бациат, но продължаваше да ближе пръсти като доволна котка при мисълта как е изяла сърцето на негодника.

— Приличаш ми на Минерва — усмихна се Спартак; така и не виждаше защо да съди Алузо за начина, по който беше постъпила с Бациат.

— За пръв път от десет години се чувствам като самата себе си — отговори тя и разклати голямата кожена торба, която висеше на колана й; беше взела главата на Бациат със себе си, за да му изстърже мозъка и да превърне черепа на чаша, каквато беше практиката в родното й племе.

— Ако нямаш нищо против, отсега нататък ще бъдеш само моя жена.

— Няма да имам нищо против, ако стана член на бойния съвет.

Говореха си на гръцки, тъй като Алузо не знаеше латински. Без да са изпитвали страст един към друг, те отдавна се бяха опознали и разговаряха свободно, все едно бяха отраснали заедно, опиянени от най-голямото удоволствие на земята — усещането, че се движиш свободен, че не те задържат повече окови и решетки.

Везувий се различаваше от всички останали върхове в Италия. Издигаше се самотен над хълмистата равнина на Кампания недалеч от бреговете на залива Кратер. Склоновете му в подножието бяха полегати и гладки, бяха засадени с лозя, овощни зеленчукови градини и дори ниви с жито. Почвеният слой беше дебел, земята беше плодородна. Над първите хиляда метра планинските склонове изведнъж се устремяваха почти отвесно нагоре и до самия връх, подобен на крепостна кула, бяха осеяни с камъни и тук-там с някое жизнено дърво, което се вкопчваше с корените си за канарите. Но по високите части на планината нито хора живееха, нито някой можеше да обработва земята.

Спартак познаваше всяка педя от планината. Нивите на баща му се намираха по западните й склонове, затова двамата с брат си бяха прекарали детството си из скалистите зъбери по върха. Затова сега водачът на бегълците водеше уверено останалите нагоре по склона, докато стигнаха голямата кръгла котловина, която като чаша разсичаше северните склонове. Стените на котловината бяха стръмни и прибирането на волските каруци изискваше огромни усилия, но земята беше покрита с гъста трева, а и пространството можеше да побере много повече народ от спътниците на Спартак. Скалите бяха обагрени в жълто от серните изпарения, кратерът изпълваше с тежки миризми; и все пак това си имаше добрите страни — никой овчар нямаше да доведе стадото си толкова високо, следователно за добитъка на Спартак имаше предостатъчно паша. Причината, заради която никой не идваше, беше страхът от духове, които обитават планинската котловина, но тази подробност Спартак скри от другарите си.

В продължение на няколко часа той организираше построяването на лагер, като разглоби дървените коли — сандъци, с които превозваха гладиаторите, и издигна от тях бараки. Жените бяха пратени да готвят, мъжете — да поемат останалите грижи. Но когато слънцето се скри зад западния ръб на кратера, Спартак свика всички.

— Крикс и Еномай, застанете от двете ми страни. Алузо като водачка на всички жени сред нас и като моя жена, ще седне в краката ми. Останалите ще бъдете обърнати с лице към мен.

Изчака всички да се подредят, както беше наредил, след което скочи на близката скала и застана по-високо от Крикс и Еномай.

— Засега сме свободни хора, но не трябва да забравяме, че според римското право сме просто избягали роби. Ние убихме своите пазачи, своя господар, а когато властите научат, ще пратят войска да ни излови. Досега не ни се е удавал случай да се съберем всички заедно и да обсъдим свободно бъдещето си.

Спартак си пое дълбоко въздух и продължи:

— Нека заявя най-напред, че никого няма да задържа при себе си насила. Онези, които смятат, че ще е по-добре за тях да си търсят сами път в живота, са свободни да го сторят, когато пожелаят. Не искам нито клетви, нито обещания, нито каквито и да е церемонии, с които да изразявате своята преданост. До днес ние бяхме затворници, носехме окови, бяхме лишени от всички привилегии, които се полагат на свободните хора, а жените сред нас бяха принудени да проституират. Затова не искам пак да ви обвързвам, с каквото и да е.

— Това тук — Спартак показа с жест кратера, — е временно убежище. Рано или късно ще трябва да го напуснем. Хората са ни видели да изкачваме планината, вестта за нашето деяние скоро ще се разпространи.

Един от гладиаторите, които клечаха най-отпред на множеството, вдигна ръка да вземе думата.

— Разбирам, че ще бъдем преследвани — говореше навъсен непознатият. — Няма ли да е по-добре тогава да се разделим още сега? Ако се пръснем във всички посоки, поне някои от нас ще успеят да се спасят. Ако останем заедно ще ни заловят всички заедно.

Спартак кимна.

— В думите ти има много истина. Но все пак аз не мисля като теб. Защо? Най-вече защото не притежаваме никакви пари, никакви дрехи, освен тези, които Бациат ни е дал, не разполагаме, с каквито и да е средства, освен оръжията. Затова мисля, че ще е опасно да се разделяме. Бациат не държеше пари в школата. Но парите са от жизнена необходимост за всеки от нас. Затова трябва да останем заедно поне докато се снабдим с пари.

— А как ще го сторим? — попита същият гладиатор.

Спартак му се усмихна някак тъжно, но приятелски.

— Нямам представа! — призна си той. — Ако бяхме в Рим, можехме да ограбим някого. Но се намираме в Кампания и всички стопани наоколо са изпокрили парите си или в земята, или в най-сигурните банки. — Спартак простря ръце в умолителен жест. — Нека кажа какво бих искал да направим отсега нататък. Така всички ще можете да обмислите предложението ми. Утре по същото време ще се съберем отново и ще гласуваме.

Крикс и Еномай, които нямаха никаква представа за намеренията на предводителя си, кимнаха в съгласие.

— Кажи, Спартак — подкани го Крикс.

Денят си отиваше, но Спартак сякаш събираше последните лъчи на слънцето и внушаваше чувството, че е истински водач. Беше уверен, спокоен, убеден и най-вече искрен.

— Всички сте чували името на Квинт Серторий — рече той. — Римлянин, който се разбунтува срещу обществено устройство, хранещо хора като Бациат. Той успя да разпростре властта си над цяла Испания, всеки момент ще потегли на поход срещу Рим, ще се обяви за диктатор и ще наложи ново управление в републиката. Знаем всичко това, защото колкото пъти сме излизали да се бием, толкова пъти публиката е говорела за Серторий. Имаме причина да мислим, че мнозина в Италия искат да видят Квинт Серторий начело на римската държава. Най-вече самнитите.

Спартак млъкна и облиза устни.

— Аз знам какво ще направя за себе си! Ще отида в Испания и ще се присъединя към Квинт Серторий. Но ако е по силите ми, ще му доведа цяла армия със себе си — армия, която вече ще е доказала мощта си с ударите, които ще нанесе на суланските управници. Ще събера доброволци сред самнитите и луканите, сред всички жители на Италия, които предпочитат да видят Рим реформиран, отколкото цяла Италия съсипана. Ще събирам доброволци и сред кампанийските роби, ще им осигуря пълни граждански права в новия Рим на Квинт Серторий. Ние разполагаме с повече оръжие, отколкото бихме могли да използваме — при условие, че не намерим желаещи да се присъединят към нас. А когато от Рим пратят войска да ни залови, ние ще я разгромим и ще се сдобием с още оръжие!

Той вдигна рамене.

— Нямам какво да губя, освен живота си, но съм се заклел пред себе си, че повече няма да позволя някой да ме подложи на униженията, които изживях в школата на Бациат. Човек, пък бил той роб, трябва да бъде свободен да общува с хора, които сам избере за свои приятели. Човек трябва да бъде свободен да обикаля света. Затворът е по-голямо зло от смъртта. Аз лично никога повече няма да се оставя да бъде затварян!

Спартак изведнъж изпусна нервите си и заплака пред всички.

— Аз съм човек и съм готов да дам своя принос към другите хора по света! Но ми се иска и всички вие да мислите като мен! Ако останем заедно, ще се превърнем в боеспособното ядро на същинска армия. Така ще се браним по-добре и ще постигнем много повече. Ако се пръснем на всички посоки, всички ще се превърнем в бегълци за цял живот. Защо да бягаме като кози, когато можем да вървим с гордо изправена глава като истински хора? Защо да не си осигурим отсега достойно място в Рим на Квинт Серторий, като омаломощим Италия от негово име? Като го посрещнем както подобава при неговия поход срещу Рим? Всички знаем, че римляните не държат голяма войска в Италия. Кой от нас не е чул жалбите на капуанци, че не могат да свържат двата края, откакто легионерските лагери са празни? Кой ще ни спре, ако подхванем делото? Навремето бях военен трибун в армията. Крикс и Еномай, както и мнозина други сред вас, са служили в римските легиони. Има ли нещо от военното изкуство, което да знаят хора като Лукул и Помпей Велики, но да не знаем аз, Крикс, Еномай, който и да е сред вас? Не е толкова трудно да се създаде боеспособна армия! Защо тогава да не я създадем ние? Можем да печелим сражения! В Италия няма нито един легион от ветерани, който да ни спре, само тук-там кохорти от новобранци. Ние сме тези, които ще привлечем в редиците си опитните запасняци — най-вече сред самнитите и луканите, които от векове се борят за свободата си срещу Рим. А ако се появят хора без опит, ние ще изковем и от тях войници. Нима щом човек е роб, той по природа е лишен от способността да бъде войник? На няколко пъти Рим е бил пред гибел заради бунтовете на цели армии от роби; ако робите са губили, то е било, защото не са разполагали с пълководци, обучавани в римските бойни традиции. Защото не са имали римляни, които да застанат начело на войската!

Спартак изпъна ръце.

— Аз ще застана начело на такава армия! И ще я поведа към победи! Ще я отведа при Квинт Серторий, а Рим и Италия ще стенат под краката ни! Помислете над всичко, което ви казах, и не ме питайте нищо повече.

Малката дружина остана мълчалива, а Алузо му се усмихваше.

— Всички ще гласуват за теб утре — предположи тя.

— Да, и аз така мисля.

— Тогава ела да се разходим до извора. Трябва да го очистя, за да ни вдъхне нови сили.

Как точно Алузо разбираше какво върши, самият Спартак нямаше представа. Но за огромно негово учудване, след като тракийската жрица избоботи неясните си заклинания и започна да рови с отрязаната глава на Бациат из ронливата скала над горещия, ухаещ на сяра извор, от каменната стена изведнъж рукна нова водна струя — студена, сладка, способна да утоли жаждата.

— Това е предзнаменование — каза Спартак.

Само за двайсет дни в кратера на Везувий се събраха хиляда души доброволци. Спартак не можеше да си обясни откъде са научили за лагера му, след като още не беше пратил нито един човек да разпространява вестта за въстаническата му армия и да събира доброволци. Може би една десета от хората, които се присъединяваха към гладиаторите, бяха роби, но огромният брой бяха свободни хора, най-вече от самнитски произход. Нола беше сравнително наблизо, а в Нола всички мразеха до смърт римляните. Както ги мразеха в Помпей, Неапол и всички други италийски народи, които се бяха борили до смърт срещу Сула, най-напред в Съюзническата война, а след това — под командването на Понтий Телезин. В Рим можеха да се заблуждават, че са победили окончателно самнитите; но това, разсъждаваше Спартак, след като записваше едно след друга самнитски имена в списъка с доброволците, щеше да се окаже истина едва когато и последният самнит на земята загине. Повечето самнити идваха със собствени доспехи и оръжия — все опитни ветерани, които не искаха да чуват името на Сула. Ако някой споменеше Цетег или Верес — двамата легати на диктатора, които заедно разграбиха цял Самний, всички правеха знаци, сякаш гонеха злата прокоба.

— Имам нещо да ти покажа — рече Крикс на Спартак една сутрин в самия край на септември.

Спартак се беше заел да обучава центурията от избягали роби, затова прехвърли занятията на друг гладиатор, преди да последва изгарящия от нетърпение Крикс.

— Какво има? — попиха той другаря си, който нервно го дърпаше за ръката.

— По-добре да видиш с очите си — обясни Крикс и поведе Спартак към една пролука в стените на кратера. Оттам се простираше гледка на десетки километри в северна посока.

Пред пролуката стояха на пост двама самнити, които с вълнение посрещнаха предводителя си:

— Погледни! — посочи му един от тях нещо в далечината.

Спартак погледна. В краката им се спускаха стръмните сипеи на горните склонове. Триста метра по-надолу започваха полята и градините. А между житните класове си пробиваше път колона римски войници, начело на които яздеха четирима офицери с гръцки шлемове и шарени брони. Трима от офицерите се движеха в редица, докато четвъртият ги следваше самотен. Около лъщящата си броня самотният офицер носеше вързана лентата, символизираща личния му империум.

— Брей, брей! Още от първия път ни пращат претор! — изхили се Спартак.

— Колко легиона са това? — попита разтревожен Крикс.

Спартак го изгледа в недоумение.

— Какви легиони, бе, Крикс? Ти си бил войник, трябва да знаеш как изглежда един легион отдалеч!

— Именно! Аз бях в легионите, никога не съм имал случай да ги гледам отстрани. Как да знам?

Спартак широко се усмихна.

— Бъде спокоен, имаме работа с не повече от половин легион — пет кохорти новобранци, каквито не съм виждал през живота си. Виждаш ли как се тътрят, какви усилия им струва да не нарушат строя? Личи си от километри. И което е най-важното, началникът им е също е новобранец! Язди зад легатите си. Това е най-сигурният знак, че няма никакво доверие в силите си. Иначе щеше сам да води колоната.

— Пет кохорти, казваш. Та това са две хиляди и петстотин души.

— Пет кохорти, които никога не са воювали, Криксе.

— Ще свиря сбор.

— Не, остани при мен. Нека си мислят, че не сме ги забелязали. Ако чуят суматоха, ще се спрат и ще вдигнат лагера си долу в равното. Но ако останат с чувството, че са минали незабелязани, тоя глупак ще ги доведе до самия връх и чак тогава ще се сети, че няма къде да построи лагера си. Но тогава ще е твърде късно да се прегрупират и тепърва да слизат в равнината. Войниците ще трябва да се настанят, където намерят за добре по скалите. Глупаци! Ако бяха дошли от юг, щяха поне да използват пътеката, по която аз ви доведох.

Докато падне мрак, Спартак се беше уверил окончателно, че сред наказателния отряд няма стари войници. Командирът им беше наистина с ранг на претор и се казваше Гай Клавдий Глабер. Сенатът му беше наредил на минаване да събере пет кохорти войници от Капуа и без да се бави, да нападне скривалището на бегълците на Везувий и да ги изтреби.

До изгрев-слънце наказателният отряд вече не съществуваше. Цяла нощ една след друга малки групи бойци слизаха безшумно по скалите — някои дори бяха спуснати с въжета, — за да избиват спящите войници. Войниците наистина бяха до такава степен неопитни, че бяха скупчили щитовете и копията си на пирамиди край големите огньове, които издаваха местонахождението на всяка групичка. Гай Клавдий Глабер очевидно беше сметнал стръмните склонове достатъчна закрила и изобщо не беше нареждал да се строи укрепен лагер. Едва в малките часове някои от по-бдителните войници си дадоха сметка, че около тях се разиграват зловещи събития, и дадоха обща тревога. Тогава започна и паническото бягство.

Спартак удари наплашения противник с всички сили, като жените от лагера осветяваха терена с разпалени глави. Половината войници на Глабер загинаха, другата половин успяха да избягат, но завещаха на Спартак цялото си въоръжение. Начело на бегълците тичаха Глабер и тримата му легати.

В крайна сметка бунтовниците се сдобиха с две хиляди и осемстотин пълни комплекта бойно снаряжение. Спартак и гладиаторите смениха зрелищната си екипировка с облеклото на редови римски легионери, а обозът на Глабер беше присъединен към добитъка и каруците на бегълците. След като се разчу за разгрома на Глабер, от всички страни заприиждаха нови доброволци, повечето от тях опитни бойци. След като записа пет хиляди души в армията си, Спартак реши, че скривалището във Везувий си е свършило работата, и подкара легионите си на поход.

Имаше съвсем ясна представа къде да отиде.

И така, когато преторите Публий Вариний и Луций Косиний извадиха двата легиона новобранци от тренировъчния лагер в Капуа и поеха към Нола, недалеч от опустошената Вила Бациатус на пътя им се изпречи добре укрепен легионерски лагер. Вариний, главнокомандващият, беше войник с опит. Войник с опит беше и Косиний, негов заместник. Само един поглед към собствените им войници беше достатъчен да ги ужаси. Та това бяха голобради момчета, които дори не бяха преминали през началните етапи на обучението! Като връх на преторските злощастия и времето се случи лошо, влажно и ветровито, а бойните редици бяха покосени от остра заразна болест. Когато Вариний видя пред себе си яката крепост встрани от Нола, се сети, че вътре се крият бунтовниците… Даваше си сметка и че войниците му не са в състояние да превземат подобно съоръжение. Затова предпочете да вдигне лагер близо до този на Спартак и да чака.

Никой още не знаеше името на предводителя на бунтовниците. Знаеха само, че бегълците са завзели гладиаторската школа на Гней Корнелий Лентул Бациат (който беше и собственик на школата), след което са се скрили в кратера на Везувий и там към тях са се присъединили няколко хиляди недоволни от режима самнити, лукани и избягали роби. От опозорения Клавдий Глабер беше дошла вестта, че бунтовниците владеят цялото оръжие на петте му кохорти и че са успели да унищожат отряда му с вещината на истински войници.

И все пак Вариний и Косиний разполагаха с добри съгледвачи, които с известни усилия пресметнаха общия брой на бунтовниците в лагера на пет хиляди души. От тях известна част били дори жени. Вариний се изпълни с известни надежди и на другата сутрин разгърна двата си легиона на полето между двата лагера. Дори с новобранци можеше да спечели сражение при съотношение две към едно. Но дъждът продължаваше да се излива върху главите на легионерите.

Когато сражението свърши, Вариний не знаеше с какво да се оправдае за поражението — дали с това, че при самия вид на врага младите му войници се бяха вцепенили от ужас, или с болестта, която принуждаваше легионерите му да захвърлят копията и да твърдят, че просто не са в състояние да се сражават. Най-тежкият удар се оказа гибелта на Косиний, който беше изненадан, докато се мъчеше да прегрупира канещите се да избягат войници. Вторият тежък удар беше загубата на голяма част от оръжието дори на оцелелите. Нямаше смисъл да гони бунтовниците, които бързо се изтегляха към лагера си. Вариний даде заповед и поведе обезсърчените си кохорти обратно към Капуа. Оттам писа откровено писмо до сената, в което не пестеше критиките към себе си, но и към несериозното отношение на сенаторите. В цяла Италия, протестираше той, нямаше и един опитен войник, като се изключат самите бунтовници.

Ако не друго, то поне беше научил чие име стоеше зад цялата тази ненадейна опасност — някой си Спартак, тракийски гладиатор.

В продължение на повече от месец и половина Вариний се занимаваше с бойната подготовка на нещастните си войници, повечето от които се бяха спасили живи от сражението, колкото да станат жертва на ширещата се епидемия. Междувременно преторът потърси услугите на множество стари центуриони, служили още при Сула, но те отказаха да се присъединят към него. Сенатът сметна за наложително още отсега да започне набирането на четири допълнителни легиона. Вариний получи пълни уверения, че ще му бъде осигурено всичко, от което има нужда. От осемте действащи претори още един беше изпратен от Рим като старши легат на Вариний — Публий Валерий. Първият претор избяга, вторият загина, третият беше бит, четвъртият нямаше защо да се чувства оптимист.

В края на ноември Вариний реши, че войската му е достатъчно обучена, и я изведе повторно от Капуа да нападне лагера на Спартак. Но той се оказа празен — Спартак се беше измъкнал навреме, което още веднъж доказваше, дори и тракиец по произход, разбираше занаята като истински римски пълководец. Болестите продължаваха да тормозят бедния Вариний. Докато водеше двата си легиона на юг, трябваше безпомощно да наблюдава изоставащите кохорти и да слуша обещанията на центурионите как щели да настигнат армията му, щом войниците се пооправят. Близо до Пиценция, точно преди войската му да излезе на брода през река Силар, Вариний най-сетне настигна бегълците. Но с ужас трябваше да установи, че вместо един легион Спартак разполага с цяла армия. От пет хиляди бунтовниците бяха станали двайсет и пет хиляди. Без да смее да нападне, Вариний трябваше да изгледа безучастно как силите на врага прекосяват безпрепятствено Силар и навлизат на територията на Лукания.

Когато болните се присъединиха към здравите и Вариний реши, че епидемията отминава, двамата с Валерий проведоха съвещание. Щяха ли да преследват бунтовниците в Лукания, или щяха да се върнат в Капуа, където да използват зимата за подготовка и да изчакат подкрепленията?

— Това, което имаш предвид — заключи Валерий, — е дали си струва да се дава сражение сега, когато врагът има числено превъзходство, или можем да съберем попълнения през зимата и да обясним на сената, че отлагането на бойните действия е било мъдро и оправдано?

— Не мисля, че имаме избор — възрази колегата му. — Трябва да преследваме бунтовниците сега. До пролетта за нас не знам, но за тях съм сигурен, че ще съберат двойно по-голяма армия. В Лукания няма да остане ветеран, който да не се присъедини към тях.

И така, Вариний и Валерий прекосиха на свой ред реката, нищо че войската на Спартак не се виждаше. Бунтовниците бяха напуснали цивилизацията и се криеха нейде из луканските планини. В продължение на осем дни двамата претори вървяха по следата, но нищо не им подсказваше, че настигат бегълците. За всеки случай всяка вечер издигаха здраво укрепен лагер, да не би да се окаже, че са сбъркали…

На деветия ден войниците с мърморене и кисели физиономии се залавяха отново на работа — младите войници се различаваха от ветераните най-вече по това, че не ценяха предимствата на укрепения лагер. Докато легионерите трупаха насипите с пръстта от рововете, Спартак нападна изневиделица. Изненадан, с далеч по-слаби сили от тези на врага, Вариний беше принуден да отстъпи. Но повечето му войници останаха в обкръжение заедно с пищно оседлания му държавен кон. От осемнайсет кохорти, с които двамата претори бяха нахлули в Лукания, само пет оцеляха. Вариний и Валерий ги оставиха да пазят брода през Силар под командването на квестора Гай Тораний.

Двамата претори се прибраха в Рим, където увещаваха сената да събере възможно най-скоро нова войска. С всеки ден положението ставаше по-сериозно, но при условие, че Лукул и Марк Кота се канеха да воюват на изток, а Помпей продължаваше да воюва в Испания, повечето сенатори смятаха обявяването на мобилизация за безполезно — войници просто нямаше. През януари се разбра, че Спартак е напуснал Лукания начело на четиридесет хиляди души, групирани в осем пълноценни легиона. Бунтовниците бяха връхлетели върху позициите на бедния квестор Тораний при река Силар, бяха убили и него, и всичките му войници. Кампания се намираше в ръцете на Спартак, който според сведенията се опитвал да убеди самнитите на свой ред да се присъединят към него и да се борят за независима Италия.

Трибуните на хазната получиха стриктни указания да престанат с вечните си оплаквания и да се опитат спешно да намерят пари, с които да се събере армия от платени ветерани. Преторът Квинт Арий (който трябваше да замени Гай Верес като управител на Сицилия) получи инструкции да замине най-бързо за Капуа, където да сформира армия от четири легиона, каквато се полагаше само на консул. Задачата му беше да примами в легионите възможно най-голям брой ветерани. Новоизбраните консули Луций Гелий Попликола и Гней Корнелий Лентул Клодиан получиха официално върховното командване във войната срещу Спартак.

Всичко това Спартак научи, след като се зае с постепенното овладяване на Кампания. И тъй като армията му продължаваше да нараства, той се научи да попълва състава й в движение, като подрежда новите кохорти, без дори да оставя старите да си починат. Тъжно събитие беше гибелта на Еномай по време на успешното нападение срещу лагера на Вариний и Валерий. Но пък Крикс беше все още жив и здрав, а имаше и други способни офицери. Държавният кон, който преторът Вариний остави, докато си спасяваше живота, беше достойно животно за главнокомандващия бунтовническата армия! Всяка сутрин Спартак демонстративно целуваше коня и галеше дългата му сребриста грива. Беше го нарекъл Бациат.

Убеден, че градове като Нола и Нуцерия ще се присъединят към него, Спартак беше пратил парламентьори, които да говорят с градските управници и да им обяснят какви са намеренията на Спартак — да подпомогне Квинт Серторий в установяването на Италийска република. За целта той искаше войници, провизии и пари. Но гражданите на Нола и Нуцерия твърдо му заявиха, че никой град в Кампания няма да подкрепи каузата на Квинт Серторий или на гладиатора Спартак.

— Ние не обичаме римляните — заявиха магистратите на Нола — и се гордеем с факта, че се съпротивлявахме на римската войска по-дълго, от който и да е друг италийски град. Но няма да го допуснем повече. Никога повече война в Рим. Ние изгубихме богатствата си, цвета на града ни загина в борбата срещу римляните. Няма да застанем на твоя страна.

Когато и от Нуцерия пратиха подобен отговор, Спартак се посъветва с Крикс и Алузо.

— Да превземем и двата града и да ги оплячкосаме — поиска тракийската жрица. — Така и другите ще знаят, че е по-добре да ни подкрепят.

— Съгласен съм с нея — добави Крикс, — макар и по други съображения. Имаме четирийсет хиляди души армия, достатъчно добро въоръжение и предостатъчно храна. Но нямаме нищо друго, Спартак. Колкото и да обещаваме на войниците богатство и високо положение след окончателната победа на Квинт Серторий, няма да е зле да им покажем това богатство още сега. Ако нападаме всеки град, който откаже да ни сътрудничи, ще наплашим и градовете, които ще срещнем по-нататък по пътя си. А в същото време ще зарадваме легионите си. Жени, пари, никой не може да устои на грабителството!

Привикнал към всякакво насилие и станал безразличен към човешкото нещастие, Спартак вземаше решенията си много по-бързо, отколкото навремето, преди да влезе в гладиаторския свят.

— Много добре. Нападаме Нуцерия и Нола. Нека никой не жали врага.

Войската му не прояви никаква жалост. Като огледа резултатите от нападението, той си каза, че от плячкосването на италийските градове има полза — освен пари, жени и храна, Нола беше дарила своите нападатели с цяло съкровище от злато и скъпоценности. Ако продължаваше така, Спартак щеше да предложи на Квинт Серторий не само войници, но и средства, с които да си набави двойно по-голяма армия. А ако това се окажеше истина, нищо чудно диктаторът Квинт Серторий да назначи тракийския гладиатор Спартак началник на конницата.

Ето защо бунтовниците трябваше да се сдобият с голямо богатство още преди да напуснат пределите на Италия. Към легионите се присъединяваха още желаещи, а заедно с тях се носеха и разказите за скрити богатства в Лукания, Брутий и Калабрия, които римляните така и не успели да докопат в миналото. Затова от Кампания бунтовниците се насочиха на юг към Брутий, където превзеха първо Консенция, сетне Турий и Мегапонт на брега на Тарентския залив. За голяма радост на Спартак и трите града се оказаха порядъчно богати.

Когато Алузо свърши с дялкането на Бациатовия череп, Спартак й беше подарил тънка сребърна пластина, с която да го обкове отвътре. Но след като навестиха Консенция, Турий и Мегапонт, я посъветва да изхвърли среброто и да го замести със злато. Във всичко това имаше известна романтика — романтика, подчертавана от тайнствената личност на Алузо, която разсъждаваше като варварка, но владееше много магии и беше живият талисман на Спартак. Докато тракийката беше с него, той можеше да се смята за един от любимците на фортуна.

Да, Алузо беше прекрасна. Можеше да намира водоизточници, да предусеща бедствия, да изнамери най-правилния съвет за всичко. С червените си устни, с чупливите си коси и светлите си като на вълк очи тя се нравеше все повече на Спартак — може би защото се беше окичила със златни накити, които тежаха колкото нея, а може би защото беше истинска тракийка — за какъвто се смяташе той. Двамата принадлежаха един на друг и Алузо беше въплъщение на всички странни преображения, през които беше минал Спартак.

В началото на април той прекосяваше Източен Самний убеден, че поне там градовете ще застанат зад него. Но нито Езерния, нито Бовиан, нито Беневент или Сепин приеха предложенията му. Пък и самнитските градове не си струваха усилията да бъдат обсаждани — Верес и Цетег ги бяха опустошили. И все пак намираха се все още самнити, които на своя глава бягаха от родните си места и се записваха в бунтовническата армия. Спартак командваше не по-малко от деветдесет хиляди души.

Толкова много хора на едно място, убеждаваше се Спартак, бяха трудни за управляване. Макар войската да беше разпределена в легиони и да беше въоръжена по римски образец, Спартак усещаше постоянната липса на кадърни офицери, които да наложат желязна дисциплина, да ограничат пиянството и неизбежните прояви на насилие, породени от женското присъствие в лагера. Време беше, реши той, армията да се насочи на север — към Галия, откъдето да се прехвърли в Испания при Квинт Серторий. Нямаше да мине по удобните пътища западно от Пиренеите — все още се боеше да приближава Рим, а щеше да следва адриатическото крайбрежие, прекосявайки областите, които се бяха сражавали най-ожесточено срещу римското надмощие на полуострова — земите на маруцини, вестини, френтани, както и Южен Пицен. Там щяха да се намерят последователи!

Но Крикс не желаеше да ходи до Близка Испания, нито го желаеха трийсетте хиляди войници от неговата част.

— Защо да отиваме толкова далеч? — питаше той. — Ако всичко, което разправяш за Квинт Серторий, е истина, то той все някой ден ще дойде в Италия. По-добре да ни завари в Италия, стъпили с крак върху врата на Рим. Оттук до Испания са осемстотин километра, като през цялото време ще трябва да се бием с галските племена, които не могат да ни различат от всички останали римляни. С моите хора против идеята да напускаме Италия.

— Ако ти и твоите хора сте против идеята да напуснете Италия — разгневи се Спартак, — то стойте си в нея! Имам близо сто хиляди войници, за които трябва да мисля, много са ми! Затова ти си върви, Криксе, колкото по-далеч, толкова по-добре за мен! Прибери си трийсетте хиляди глупака и си стой в Италия!

Когато Спартак и останалите седемдесет хиляди бунтовници, заедно с огромния обоз и четирийсетте хиляди жени — без да се броят децата — поеха на север, за да прекосят река Тиферн, Крикс и неговите трийсет хиляди войници се насочиха в обратната посока — към пристанището Брундизий. Беше краят на април.

По това същото време консулите Гелий и Клодиан напуснаха Рим и отидоха да изведат армията си от Капуа. Бившият претор Квинт Арий беше съобщил на сената, че четирите легиона в Капуа са се подготвили достатъчно. Арий не гарантираше, че стават за люти битки, но се надявал, че е така.

Когато двамата консули пристигнаха в Капуа, там вече знаеха за разрива между Спартак и Крикс, както и за това, че Спартак се е насочил на север. Римляните бързо съставиха план за действие. Квинт Арий щеше да вземе един легион и щеше да се насочи на юг, за да подгони Крикс. Гелий щеше да командва втория легион и да се залепи с него за Спартак — докато Арий не се присъедини към него. В това време Клодиан и последните два легиона щяха да префучат покрай Рим и по Валериевия път щяха да прекосят Апенините и да се озоват на адриатическия бряг. Двамата консули щяха да обкръжат от две страни Спартак.

Няколко дни по-късно Квинт Арий изпрати радостна вест. При числено превъзходство пет към един в полза на бунтовниците войниците му се бяха спотаили по склоновете на планината Гарган в Апулия и бяха атакували изненадващо недисциплинираната и зле построена армия на Крикс. Той и всичките му трийсет хиляди последователи бяха загинали — онези, които оцеляха в сражението, бяха публично екзекутирани. Квинт Арий не желаеше да оставя врагове в тила си.

Гелий нямаше същия късмет. Както Арий се справи с Крикс, така постъпи Спартак с Гелий. Единственият легион на консула се пръсна в панически ужас в момента, в който от планинските склонове към тях се спусна многократно по-голямата армия на бунтовниците — както се оказа, войниците бяха постъпили разумно и малцина загинаха на бойното поле. Освен това бяха взели добра дистанция пред преследвачите си, та не се наложи да захвърлят оръжието си. Когато Арий се присъедини към Гелий, двамата успяха годе да изправят пострадалия легион на крака. Във всеки случай не се налагаше връщане в Капуа.

Спартак продължи право на север, за да се разправи с Лентул Клодиан. Един пленен римски трибун му беше издал плановете на врага и той смяташе на свой ред да го вкара в капана. При Хадрия двете армии се сблъскаха и изходът беше кажи-речи като с Гелий. Армията на Клодиан се пръсна на всички страни. Така Спартак можеше да продължи безпрепятствено на север.

Без да се отчайват, Гелий, Клодиан и Арий събраха четирите легиона на едно място и си опитаха още веднъж късмета при Фирм Пицен. И този път бяха разгромени. Спартак вече беше навлязъл на територията на галската земя. Прекоси Рубикон и в края на секстил се озова в Италийска Галия. Емилиевият път скоро щеше да го изведе при Плаценция и склоновете на Западните Алпи.

Долината на Пад беше богата на всякаква растителност, за конете имаше обилна паша, за хората — пълни догоре хамбари, до които градовете не можеха да откажат достъп. След като се научи да опустошава всеки град, който се изпречи на пътя му, Спартак не виждаше причина да бъде благосклонен тъкмо към жителите на Италийска Галия.

При Мутина, на средата по пътя за Алпите, огромната армия на Спартак се сблъска с единствения легион, който управителят на провинцията Гай Касий Лонгин имаше под ръка. Римляните се биха с достойнство, но нямаха шанс за победа. Касиевият легат Гней Манлий се появи на свой ред два дни по-късно начело на втория легион, но и той беше сразен.

Последният римлянин, с когото Спартак бе разговарял лично, беше военният трибун, заловен при първия разгром на Гелий Попликола няколко месеца по-рано. Нито при Хадрия, нито при Фирм Пицен Спартак не бе успял да срещне отблизо Гелий, Клодиан или Арий. Но при Мутина армията му се сдоби с двама знатни пленници — Гай Касий Лонгин и Гней Манлий, затова бунтовникът си направи удоволствието да разговаря с тях — нека най-сетне двама членове на сената видят с очите си с кого си има работа цяла Италия. Време беше в Рим да научат кой е врагът им. Спартак нямаше намерение да убива или задържа Касий и Манлий — искаше те да се приберат в Рим и да разкажат за преживяното.

За всеки случай Спартак беше оковал и двамата пленници във вериги. Преди да ги доведат при него, беше облякъл чисто бяла римска тога и се беше разположил на подиум, така че да ги гледа отвисоко. Касий и Манлий го изгледаха с видимо учудване, но едва когато Спартак ги заговори с кампанийския си акцент, те окончателно се увериха откъде е родом.

— Ти си италиец! — възкликна Касий.

— Римлянин — поправи го Спартак.

Но в рода на Касиите не се раждаха страхливци. Всички бяха по природа храбри и дори свирепи, но дори да допускаха някоя фатална грешка като пълководци, никога не бягаха от полесражението. Този Касий се оказа достоен наследник на предшествениците си. Вместо да показва уплаха, той вдигна окованата си ръка и заканително размаха юмрук към красавеца на подиума.

— Да не бяха тия позорни окови, щеше да си мъртъв римлянин! — процеди той през зъби. — Дезертьор от легионите, а? И си станал тракиец чак на арената!

Спартак се изчерви от яд.

— Не съм никакъв дезертьор. В мое лице виждате един почтен римски военен трибун, който беше несправедливо съден за бунт в Илирик. Намирате веригите за позорни? Как мислите аз се чувствах в моите окови, когато ме пратиха в прокълнатата школа на Бациат? Вериги за вериги, проконсуле Касий!

— Хайде, убивай ни, да не си губим времето! — подкани го Касий.

— Да ви убивам ли? О, не, нямам такова намерение — усмихна се Спартак. — Ще ви пусна на свобода сега, след като усетихте позора от това да носиш окови. Ще се върнете в Рим и ще обясните на сената кой съм аз и къде отивам. Както и ще го предупредите какво възнамерявам да направя, щом стигна целта си… И когато се прибера в Италия.

Манлий сякаш се канеше да му отговори, но Касий извърна глава и го стрелна с убийствен поглед. Легатът веднага се сниши.

— Кой си ти ли? Един обикновен бунтовник. Къде отиваш? Към окончателното си падение. Какво възнамеряваш да сториш — да загинеш. А какво ще сториш, след като се върнеш — ще бъдеш само една жалка сянка, която дори и в Подземното царство никой няма да забележи — изсмя се Касий. — Това ще разкажа на сената, и то с голямо удоволствие!

— Тогава разправете и това! — ядоса се докрай Спартак изправи се и като захвърли на земята бялата си тога, започна да си бърше краката в нея. — След себе си водя осемдесет хиляди души, добре въоръжени и научени да се бият като римляни. Повечето от тях са самнити и лукани, но дори и робите, които съм взел в армията си, са достойни и храбри бойци. В обоза си държа плячка за хиляди таланти. Сега съм се запътил към Испания, където да се присъединя към Квинт Серторий. Двамата с него ще нанесем окончателно поражение на римската армия в двете Испании, след което ще се върнем заедно в Италия. Вашият Рим няма никакви шансове срещу нас, проконсуле! До края на следващата година Квинт Серторий ще бъде римски диктатор, а аз — началник на конницата!

Касий и Манлий го бяха изслушали търпеливо, като изражението им на няколко пъти се промени — ту го гледаха с гняв и страхопочитание, ту с недоумения и дълбоко удивление. Но когато Спартак свърши със заканите си, в очите им имаше насмешка! И двамата отметнаха глави назад и прихнаха неудържимо. Спартак се изчерви. Какво толкова смешно беше казал? Да не би да се смееха на дързостта му? Или да го смятаха за луд?

— Ама, че си глупак! — рече Касий, когато се овладя. — Ама ти наистина си един най-обикновен селяндур! Да си чувал нещо за разузнаване? Разбира се, че не си! Каква е разликата между твоята дивашка орда и най-свирепите варвари от север? Разлика няма, това е истината! Не мога да повярвам, че не знаеш, но явно не си осведомен.

— Какво да знам? — попита Спартак, внезапно пребледнял. Вместо да се разгневи още повече от предизвикателното държане на Касий и да се засегне от обидите, той започна да се изпълва със страх.

— Серторий е мъртъв! Беше заклан от собствения си легат Перперна Вейентон миналата зима. В Испания няма повече бунтовници! Единствената войска, която ще срещнеш, са победоносните легиони на Метел Пий и Помпей Велики. А те всеки момент ще тръгнат обратно за Италия и ще унищожат дивашката ти орда!

При което Касий отново започна да се смее.

Спартак не желаеше повече да слуша. Закри ушите си с ръце и хукна при Алузо.

Родила син на Спартак, Алузо не знаеше какво да каже, за да го утеши; той беше скрил глава под червеното си наметало и горко ридаеше.

— Какво мога да направя? — питаше я Спартак. — Командвам армия без цел, стоя начело на цял един народ без родина!

Косата закриваше лицето на Алузо, която клекна с широко разтворени колене над чашата с кръв, ашиците и отсечената ръка на Бациат. Започна да удря кокалчетата с ръката, взираше се пред себе си и напяваше неразбираеми заклинания.

— Големият римски враг на запад е мъртъв — каза тя накрая, — но големият римски враг на изток е все още жив. Кокалите искат да отидем при Митридат.

Как не се беше сетил сам!

— Митридат ли? Разбира се, че Митридат! Ще пресечем Източните Алпи, ще нахлуем в Илирик. Оттам ще прекосим Тракия, ще излезем на бреговете на морето и ще се присъединим към Митридат. — Впи поглед в Алузо. — Тракия е твоята родина, жено. Няма ли да пожелаеш да останеш?

Тя презрително изсумтя.

— Родината ми е там, където си ти, Спартак. Дали са го разбрали или не, бесите са обречен народ. Няма племе на света, достатъчно силно, за да устоява вечно на Рим. Само велик владетел като Митридат може да се съпротивлява. Не, съпруже, няма да останем в Тракия. Ще се заселим в царството на Митридат.

Един от многото проблеми, които стояха пред толкова голяма армия, бе практическата невъзможност на върховния началник да общува с всички войници. Спартак свика всички бунтовници и започна да крещи, колкото му глас държеше, та да разберат за настъпващите промени. Вместо на запад, щяха да се обърнат отново на изток, да се върнат по Вия Емилия чак до Бонония, оттам да поемат по Аниевия път към Аквилея на североизток, а нататък — към Илирик. Някои го разбраха, но повечето — не. Някои, защото не бяха чули самия Спартак, ами някой им беше преразказвал, а други — защото не бяха пожелали да чуят. Мнозинството изпитваха старите италийски страхове и неприязън към източните деспоти. Квинт Серторий беше римлянин. Митридат си оставаше варварин, който се храни с италийски дечица и се готви да превърне целия свят в роби.

Армията отново потегли, този път на изток, но щом приближиха Бонония, недоволството сред войниците се засили и все повече хора се обявяваха против решението. Пътят до Испания беше цяла вечност, какво ли оставаше за Понт дето никой не знаеше къде точно се намира? Мнозина самнити и лукани — а те бяха мнозинство в армията — говореха само оскански и латински, но не разбираха и дума гръцки. Какво щяха да правят в страна като Понт, където се говори гръцки?

При Бонония войниците излъчиха сто души представители — легати, трибуни, центуриони и редови войници, които да говорят със Спартак.

— Не искаме да напускаме Италия — заявиха му те открито.

— И аз не искам да ви изоставям — отвърна той, преглъщайки огромно разочарование. — Без мен ще се разпаднете на множество армии, а римляните ще използват това и ще ви избият.

Когато делегацията си отиде, Спартак се обърна отново за помощ към Алузо:

— Аз съм един отчаян човек, жено. Не от външни врагове, не и от Рим. Те са твърде изплашени и не могат да разберат.

Алузо раздруса кокалчетата и ги хвърли на земята. После побърза да ги прибере в торбичката им. Това, което бяха предсказали, нямаше да изрече на глас; някои тайни трябваше да останат заключени в сърцата на жените, които бяха по-близки до майката земя.

— Тогава ще отидем в Сицилия — предложи. — Тамошните роби ще се вдигнат на въстание, за да ни посрещнат. Вече на два пъти са въставали. Нищо чудно римляните да ни оставят да се прехвърлим мирно в Сицилия. Стига да им обещаем, че ще осигуряваме достатъчно евтино жито на града, никой няма да има нищо против да се заселим в Сицилия.

Не можа да прикрие своята неувереност; Спартак усети това и за миг си помисли дали няма да е най-добре, ако отсега обърне войската си на юг и нападне самия Рим. Но като размисли, даде си сметка, че и този път у Алузо е проговорила мъдростта. Както винаги тракийката се оказваше права. Нека бъде Сицилия.

Да станеш понтифекс, означаваше да влезеш в най-тесния елит на политическата класа в Рим; авгурската колегия идваше по почест след тази на понтифексите, но за някои фамилии, които веднъж се бяха добрали до авгурската длъжност, тя се превръщаше в неприкосновена собственост, която никой не биваше да застраши. Същото се отнасяше и до понтификата, който се ползваше с още по-голям престиж сред знатните римски семейства. Затова когато Гай Юлий Цезар беше въведен в колегията на понтифексите, той добре знаеше, че пътят му към крайната цел в кариерата му — консулската длъжност — е открит. Пък и повторното му въвеждане в жречески сан компенсираше бягството му от службата като фламен Диалис. Никой повече нямаше да го сочи с пръст и да разправя, че правното му положение е под съмнение, че така или иначе би трябвало да е само фламин и нищо повече; самият факт, че останалите четиринайсет понтифекси доброволно го бяха приели в редиците си, доказваше пред цялото общество, че е пълноценен член на политическия елит в републиката.

Майка му, както Цезар научи при завръщането си, се беше сприятелила с Мамерк и жена му Корнелия Сула. По-често напускаше уединението си в Субура и обикаляше светските кръгове; навсякъде я посрещаха с уважение и възхищение. Престъпните деяния на Гай Марий през последните месеци от живота му бяха накърнили жестоко образа на неговата почитаема вдовица Юлия, затова нямаше как точно тя да се вмести в обществените представи за идеалната римска матрона — както Корнелия, майката на Гракхите, го беше сторила половин век по-рано. Сега изглеждаше, че не друга, а Аврелия, ще заеме мястото на първа римска дама. Напоследък тя редовно вечеряше в компанията на Катуловата съпруга Хортензия или Хортензиевата съпруга Лутация, дори с по-млади римски дами като Сервилия — вдовица на Марк Юний Брут и съпруга на Децим Юний Силан (от когото имаше две момиченца) — и още множество Лицинии, Марции, Корнелии и Юнии.

— Всичко това е чудесно, майко, но защо ти е? — учуди се Цезар.

В красивите очи на Аврелия пламнаха от гордост, на страните й се появиха трапчинки.

— Защо искаш отговор, когато той е очевиден? — попита тя. — Ти знаеш не по-зле от мен, Цезаре. Кариерата ти започна да се развива по-бързо, мой дълг е да ти помогна. — Тя тихо се покашля. — Освен това повечето от тези дами ми изглеждат напълно лишени от разум. Затова мога да науча за домашните им грижи от тях самите. — Направи пауза и се замисли, сякаш проверяваше дали не е преувеличила. — Така де, всички, с изключение на Сервилия. Виж, тя е доста забележителна млада жена! Винаги знае какво и как трябва да направи. Не е зле да те запозная с нея, Цезаре.

Той отвърна с досада:

— Благодаря, майко, но макар че съм ти изключително благодарен за усилията, които полагаш заради мен, това би означавало и аз да се присъединя към следобедните ви събирания на сладки и подсладено вино. Освен ти и Цинила единствените жени, които ме интересуват, са тези, на чиито мъже възнамерявам да сложа рога. Тъй като нямам никакво вземане-даване с Децим Силан, не виждам защо трябва да общувам с жена му. Освен това Сервилиите са най-досадните представители на цялото патрицианско съсловие!

— Тази Сервилия не е досадна — възрази Аврелия. Тя нямаше нищо конкретно наум, та да спори с Цезар по маловажни въпроси. Затова смени темата: — Не забелязвам да се връщаш към домашните си навици.

— Това е, защото няма да се задържа дълго в града. Трябва веднага да замина за Трансалпийска Галия и да се присъединя към Марк Фонтей — очертава се една бърза и категорична победа над галските племена, в която е редно и аз да запиша участие. Надявам се да се върна до юни месец — тогава ще се кандидатирам за старши военен трибун.

— Разумно решение — кимна тя. — След като си толкова добър пълководец, както разправят, редно е да направиш нещо и като законно назначен офицер.

Цезар я погледна накриво.

— Не си справедлива, майко!

Подобно на повечето управители на Трансалпийска Галия Фонтей се беше нанесъл в Масилия, но имаше намерения да осигури достатъчно работа на Цезар за идните десет месеца. По време на сражение срещу воконтите го бяха ранили тежко в крака, затова се беше изплашил да не би всичко да отиде на вятъра, след като не е в състояние да обикаля сам провинцията. Затова когато Цезар се появи, той му предаде командването на двата легиона, с които разполагаше, и му нареди да довърши започнатата военна кампания из долината на Друенция. Самият Фонтей щял да се заеме със снабдяването за Испания. След като се разбра за убийството на Серторий, управителят на Галия шумно въздъхна и заедно с Цезар се заеха окончателно да прогонят враждебните алоброги от римските владения.

И Фонтей, и Цезар бяха родени за войници, затова се разбираха отлично и признаваха един пред друг, че за добрия пълководец е удоволствие да работи с достоен и способен колега. Когато на другото лято Цезар препускаше обратно за Рим, можеше да бъде спокоен — беше записал още две кампании, оставаха му само три до квесторството. Времето, прекарано в Галия, му беше от полза, тъй като допреди не му се беше удавал случай да посети земите оттатък Алпите. Освен това можеше да общува спокойно с местните гали, тъй като благодарение на стария педагог Марк Антоний Гнифон, Кардикса и някои от наемателите на майка му владееше няколко галски диалекта. И салувите, и воконтите смятаха, че галският език е напълно непознат за всеки римлянин; затова съгледвачите им имаха навика да говорят помежду си на родния галски, когато трябваше да скрият нещо от римското ухо. Но Цезар добре разбираше какво си казват и понеже никога не се издаде пред тях, научаваше много повече, отколкото се очакваше.

Беше крайно време да се яви на изборите за старши военни трибуни. Заплахата от Спартак означаваше, че като помощник на някой от консулите ще служи в Италия… Но за целта трябваше най-напред да бъде избран. Облечен в нарочно избелена с креда тога на кандидат за магистратска длъжност, Цезар обикаляше всички пазарища и дюкяни на Рим, намираше повод да мине под всяка колонада, пред дома на всяка колегия или гилдия, изобщо отвсякъде, където се събираха повече хора. Понеже всяка година трибутните комиции избираха за старши военни трибуни двайсет и четирима души, влизането в общия списък не беше трудна работа. Но Цезар си беше поставил далеч по-сериозна цел от самото си избиране — беше решен на всяка цена да се сдобие с най-голям брой гласове при абсолютно всяко гласуване по пътя му към върха. Затова в очите на другите кандидати за този най-малко авторитетен изборен пост в римската управническа йерархия Цезар дори се престара. При това отказваше услугите на така наречените номенклатори — хората, които имаха за задължение да помнят имената, титлите и най-важните дела на всички римски граждани с политически амбиции; той щеше да си бъде сам номенклатор, лично щеше да обикаля римските улици и да запомня лицата и имената на своите съграждани. Това да запомниш човек, с когото си се запознал съвсем случайно, и дори след години да се обърнеш към него по име, беше чудесен психологически похват — нямаше човек, който да не се почувства поласкан от подобно отношение и да не се настрои положително към кандидатурата му. Интересно защо повечето римски политици пренебрегваха Субура, за тях кварталът беше просто една зейнала рана насред щастливия град, от която почтените граждани просто трябваше да се пазят да не пипнат инфекция. Но Цезар, който беше израснал в Субура, знаеше, че сред съседите му има не един и двама богати римляни, членове на втората и дори първата имуществена класа. А той познаваше всички и съответно всички щяха да гласуват за него.

В крайна сметка Цезар спечели най-много гласове и заедно с двайсетте квестори, избрани на същото заседание на народното събрание, щеше да встъпи в длъжност на пето число през декември, вместо на Нова година. Жребият в кой точно легион ще служи (заедно с шестима свои колеги той щеше да бъде назначен в някой от четирите консулски легиона) щеше да се изтегли едва в първия ден от мандата му. Цезар щеше силно да се компрометира, ако се появеше, в което и да е армейско поделение без време, не можеше да припари дори до тренировъчните лагери в Капуа. Това беше порочна практика, като се имаха предвид катастрофалните поражения на римски легиони предната година!

В края на квинктил и за най-късогледите сенатори ставаше пределно ясно, че консулите Гелий и Клодиан не са в състояние да спрат Спартак. Начело с вечния Филип (за когото подобна задача беше тежка — и Гелий, и Клодиан също бяха хора на Помпей) сенатът прати на консулите грижливо редактирана заповед, с която им съобщаваше, че върховното командване им се отнема; тях ги зовял дългът да се грижат за римските дела, а войната трябвало да бъде поверена на един-единствен главнокомандващ с пълен проконсулски империум — човек, който имал лично обаяние над оттеглилите се ветерани и можел със собствения си авторитет да ги върне в легионите. Въпросният проконсул трябвало да е човек с успешна военна кариера и по възможност със здрави сулански възгледи в политиката. Човек, който не само принадлежал на сената, но е бил избиран най-малкото за претор.

Разбира се, всички в сената, а и извън него знаеха, че има един-единствен човек, отговарящ на така поставените условия, при това само един кандидат, който стоеше със скръстени ръце в Рим, не управляваше никоя провинция и не водеше никакви военни действия срещу други външни врагове. Този кандидат можеше да се похвали с авторитет сред суланските ветерани и беше доказал, че го бива за пълководец. Казваше се Марк Лициний Крас. Предишната година беше градски претор, но след края на мандата си съзнателно отказа да поеме управлението, на която и да е провинция, оправдавайки се с необходимостта хора като него да изпълняват дълга си в Рим, а не в някой затънтен край на империята. У друг човек подобна леност и липса на политически амбиции щеше да бъде публично осъдена, но Марк Крас имаше право да проявява слабости в крайна сметка повечето сенатори му дължаха някаква сума пари.

Самият Крас не беше настоявал за издигането си. Стоеше в кабинета си зад Мацел Купеденис и чакаше. Всъщност кабинет не беше точното определение, ставаше дума за голяма приемна, която имаше с какво да учуди всеки полюбопитствал да ги види. По стените на помещенията не висяха скъпи картини, никъде не се виждаха меки и удобни кушетки, нямаше просторни преддверия, където клиентите на Крас да си побъбрят, докато чакат, нямаше и слуги, които да ги черпят с фалернско вино и редки сирена. Това също не беше в стила на Крас. Тит Помпоний Атик например, неговият някогашен партньор, който сега го ненавиждаше до смърт, водеше делата си насред изящни интериори и достолепен лукс. Крас обаче не можеше дори да си обясни защо му е на един делови римлянин да се обгражда с красиви вещи и произведения на изкуството. За него това беше претрупване на пространството и излишно харчене на пари. Не си струваше да се хвърлят пари за някакви служебни помещения, в които се предполага, че човек върши работа. Когато сам се намираше в приемната си, Крас сядаше зад голяма маса в далечния ъгъл на залата, наобиколен от счетоводители, писари и секретари, които деляха същото помещение. Това можеше да му създава известни неудобства, но пък така беше сигурен, че държи всички свои служители под око. А той не обичаше да изпуска нищо от поглед.

Не, той нямаше причина да вдига шум около себе си и да си създава сенаторско лоби. Нека Помпей Велики харчи пари и за такива излишни удоволствия! Той подпомагаше финансово колегите си в сената, при това, без да им иска лихва. Докато Помпей никога нямаше да види обратно парите, раздадени като подкупи, Крас можеше да разчита на всяка една сума поотделно по всяко време и във всяка ситуация.

През септември сенатът започна работа. Марк Лициний Крас беше попитан дали ще се съгласи с пълен проконсулски империум, с който да събере осем легиона армия и да поеме командването във войната срещу тракийския гладиатор Спартак. На него му бяха нужни няколко дни да обмисли. Но когато взе решението, му бяха нужни само няколко изречения, за да отговори положително на сенаторите. За Цезар, който го наблюдаваше от мястото си в отсрещния край на Курия Хостилия, поведението на Крас доказваше колко тежат в политиката физическото присъствие и миризмата на парите.

Крас беше доста висок, но не му личеше заради широките рамене. Никой не можеше да го нарече дебел, по-скоро беше як като добиче, имаше едри китки, тежки ръце, широк врат и мощни рамене. Облечен в тога, придобиваше неясна четвъртита форма, но беше достатъчен един поглед на свободната му дясна ръка, за да се видят мускулите му. Крас имаше широко лице, доста безизразно, но в никакъв случай отблъскващо. Светлите му сиви очи гледаха някак добродушно и дори мило. Косите и веждите му бяха светлокестеняви, а кожата му лесно почерняваше на слънце.

Той се обърна към сената с учудващо тънкия си глас (Аполоний Молон би го обяснил с късия му врат, разсъждаваше Цезар):

— Назначени отци, аз си давам пълна сметка каква чест ми оказвате, предоставяйки ми върховното командване в тази война. Бих приел с огромно удоволствие, но…

Млъкна за няколко секунди, през които оглеждаше редиците пред себе си.

— Аз съм скромен човек и съзнавам, че каквото влияние в обществото имам, то се дължи единствено на подкрепата у множество богати римски граждани, членове на конническото съсловие, които нямат възможност да упражняват пряко влияние върху решенията на тази свята институция. Тези хора са може би хиляда на брой, за мен техният глас значи много и аз не бих посмял да поема такава тежка отговорност, без да съм се уверил в тяхното съгласие. Ето защо с най-голямо уважение моля сената да представи сенатус консултум пред народното събрание. Ако народното събрание одобри предложението ви, ще се радвам да поема командването.

„Хитрец бил тоя Крас!“ — помисли си Цезар.

Това, което сенатът даде, пак сенатът бил могъл да отнеме. Както беше постъпил с двамата консули Гелий и Лентул Клодиан. Но ако народното събрание приемеше указ, предложен от сената, то само народното събрание би могло да го отмени. Което всъщност не беше невъзможно. Но след като според законите на Сула народните трибуни бяха лишени от всякаква политическа инициатива, а в сената хората постоянно бягаха от отговорност, един указ, приет от народното събрание, щеше да осигури изключително здрави позиции за Крас.

Никой не се изненада, когато сенатът се подчини на искането му и прокара своя сенатус консултум. Още по-малко се изненада, когато народното събрание гласува указа с почти пълно единодушие. Марк Лициний Крас се ползваше с по-твърда законова база във войната със Спартак, отколкото Помпей в тази със Серторий. На Помпей империумът беше гласуван единствено от сената, докато името на Крас беше записано на таблиците.

Марк Крас беше доказал своята способност да прави от нищо нещо. Навремето беше успял с цената на големи разходи да научи робите от тържищата, които никой не беше смятал за способни, на какъвто и да е квалифициран труд, да се заемат с най-сложните занаяти. Сега пак щеше да докаже невероятната си изобретателност, като спечели една почти обречена война.

Първото, което стори, бе да обяви имената на своите легати: Луций Квинкций, петдесет и две годишния досадник от съдилищата, когото всички в сената ненавиждаха; Марк Мумий, който скоро щеше да навърши възраст за претор; Квинт Марций Рекс, по-млад, но вече сенатор; Гай Помптин, млад и обещаващ военен; както и Квинт Арий — единствен от досегашните участници във войната срещу Спартак.

След това обясни пред сената, че тъй като броят на убитите и дезертьорите беше стопил четирите консулски легиона на два, смятал да използва услугите само на първите дванайсет, при това от новоизбраните старши военни трибуни; мандатът на действащите почти бил изтекъл, а той смятал, че няма да е полезно войниците от провалилите се легиони да сменят преките си началници месец след началото на активни бойни действия. Ето защо Крас щял да привика новоизбраните трибуни отрано в легионите. Най-накрая повика по свой избор един от новите квестори — Гней Тремелий Скрофа, от стара преторска фамилия.

Междувременно новият проконсул замина за Капуа и прати свои хора да разбунят духовете сред старите му войници, с които се бе сражавал срещу Карбон и самнитите. Крас трябваше да сформира, при това изключително бързо, шест легиона. Някои критици си спомниха старите му навици, когато бе присвоявал цялата спечелена плячка за себе си, затова се очакваше, че малцина ще се отзоват на повика му. Но дали годините бяха изличили неприязънта от сърцата на ветераните, дали повечето бяха забравили за случая с град Тудер, ветераните съвсем скоро се наредиха под орлите на Красовите легиони. До началото на ноември, когато се разбра, че хората на Спартак са се обърнали на юг и отново приближават от Емилиевия път, Крас беше почти готов за действие.

Най-напред трябваше да се оправи с остатъците от консулските легиони. Те продължаваха да лагеруват при Фирм Пицен, където ги бяха оставили победените Касий и Клодиан. В лагера бяха намерили убежище двайсет кохорти (колкото съставяха два легиона), но войниците принадлежаха към всичките четири легиона, затова не бяха свикнали да действат заедно. Нямаше начин оцелелите войници да бъдат предислоцирани отново в Капуа, не и преди Крас да попълни другите легиони. През последните години Рим почти не беше набирал войници и повечето тренировъчни лагери край Капуа бяха занемарени и неподходящи, за каквито и да е учения.

Затова Крас прати Марк Мумий и дванайсетте военни трибуни да приберат двайсетте кохорти от Фирм Пицен. Крас знаеше, че Спартак се е приближил до Аримин. Мумий имаше строга заповед да избягва сблъсък с врага. След като Спартак се намираше далеч от Фирм Пицен, това нямаше да е трудно. Обаче гладиаторът беше повел основните си сили далеч преди обоза — след като беше унищожил всички вражески сили в Северна Италия, нямаше защо да се бои за провизиите и спомагателните части. В крайна сметка бунтовниците се показаха при Фирм Пицен почти по същото време, когато командването на лагера беше поето от Мумий.

Нямаше как да се избегне открито сражение. Мумий стори всичко по силите си, но не можеше да помогне (Цезар и останалите трибуни бяха в същото положение) на войската. Офицерите за пръв път виждаха войниците, които трябваше да командват, на легионерите все още им липсваше опит, а което беше най-лошото — след преживените поражения името на Спартак им вдъхваше ужас. Това, което се разигра край Фирм Пицен, не може да се нарече сражение — спартаковите войници прегазиха лагера и изплашените консулски войници се спасяваха на всички посоки. Захвърляха оръжията си, дори сваляха шлемовете и броните да не ги бавят в бягството. По-мудните загинаха на бойното поле, но повечето успяха да се измъкнат невредими. Без да си дават труд да ги преследват, бунтовниците продължиха своя поход на юг. Направиха само няколко часа почивка, колкото да съберат плячката.

— Не можеше да го предотвратиш — успокояваше Цезар Мумий. — За всичко са виновни нашите разузнавачи.

— Марк Крас ще се ядоса! — каза Мумий.

— Меко казано — съгласи се мрачно Цезар. — И все пак мнението ми за бунтовниците е, че са недисциплинирани варвари.

— Какво от това. Сто хиляди души, че и повече!

Лагерът им беше на някакъв хълм и следяха с поглед отминаващите Спартакови войски. Цезар, който имаше силно зрение, посочи някаква точка в далечината.

— Войниците са не повече от осемдесет хиляди, може би дори по-малко. Това, което виждаме пред себе си в момента, са придружителите на войската — жени, деца, мъже, които по една или друга причина не носят оръжие. Поне петдесет хиляди души. Спартак си е вързал камък на врата. Води със себе си семействата и имуществото на доброволците си. Това не е армия, Марк Мумий, а цял народ от бездомници.

Мумий отмести поглед встрани.

— Е, нямаме причина да стоим. Марк Крас така и така ще научи какво се е случило. Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Войската на Спартак ще отмине до ден-два. Бих предложил да не мърдаме, преди да са се изтеглили съвсем. След това ще успеем да съберем отново оцелелите войници. Ако не го направим сега, ще избягат и повече няма да ги видим. Мисля, че Марк Крас ще се радва на всеки войник, който успеем да му заведем — предположи Цезар.

Мумий изгледа военния трибун с известен интерес.

— Ти си разумен човек, Цезаре. Мисля, че си прав. Би трябвало да съберем останките от консулската армия и да ги вземем със себе си. Иначе гневът на нашия началник няма да знае граници.

Пет кохорти войници бяха загинали между съборените палисади на лагера. Повечето центуриони бяха предпочели да загинат, вместо да изоставят подчинените си. Но войници за петнайсет кохорти бяха оцелели. На Мумий му бяха нужни единайсет дни, за да ги събере на едно място. Задачата не беше трудна — бяха толкова изплашени, че дори не мислеха да възразяват.

По туники и сандали петнайсетте кохорти бяха отведени при Крас, който се беше преместил на лагер при Бовиан. Беше успял да засече някакъв вражески отряд, който се беше насочил в западна посока, избивайки шест хиляди души. Но самият Спартак начело на останалата си армия вече бе далеч — по пътя за Венузия. Крас предпочете да не го преследва с по-малката си армия сред толкова негостоприемни области. Беше дошъл декември, но тъй като календарът изпреварваше годишните времена с четирийсет дни, зимата беше още далеч.

Пълководецът изслуша обясненията на Мумий, без да казва нищо.

— Не мисля, че си виновен, Марк Мумий — каза най-накрая Крас, — но какво да правя с петнайсет кохорти войници без оръжие, които никога няма да намерят смелост да се бият с врага?

Никой не отговори. Крас обаче знаеше какво ще направи, така че въпросът беше риторичен. Околните усещаха, че е намислил нещо, но никой не подозираше какво точно.

Проконсулът огледа лицата на всички офицери.

— Колко души са това? — попита той.

— Седем хиляди и петстотин, Марк Крас. По петстотин души в кохорта — отговори Мумий.

— Ще извършим заколение — рече Крас.

Настъпи дълбоко мълчание. Никой не смееше да помръдне.

— Нека утре, при изгрев-слънце, цялата армия мине на парад. Всичко трябва да е готово. Цезаре, ти си понтифекс ти ще ръководиш церемонията. Измисли на кое божество трябва да поднесеш жертва. Юпитер Оптимус Максимус или някое друго?

— Мисля, че трябва да поднесем жертва на Юпитер Статор, Марк Крас. Той трябва да поддържа бойния дух и да не позволява на войниците да бягат. А също на Сол Индигес и на Белона. Жертвата трябва да бъде черно мъжко теле.

— Мумий, ти и военните трибуни ще теглите жребий. Но без Цезар.

След което Крас ги освободи. Никой не смееше да проговори на излизане от палатката. Заколение!

Призори шестте легиона на Крас се бяха строили на плаца; срещу тях, строени в десет редици по седемстотин и петдесет души, стояха войниците, подлежащи на ликвидиране. Мумий си беше дал доста труд да измисли най-бърз и ефективен начин за изпълняване на задачата, тъй като при заколение на хора декурията беше най-удобната единица. Излишно е да се отбелязва, че бе успял да осигури необходимата материална база за церемонията.

Всички стояха по местата, които Мумий и военните трибуни им бяха отредили — облечени в туники, обути в сандали, но всеки с тояга в ръка. Всеки от войниците носеше номер от едно до десет в рамките на колоната. Обвинени в проява на страх, войниците трепереха от страх. Нямаше и едно момче, което да не се тресе от нерви, лицата им бяха застинали в предсмъртен ужас и дори в това студено утро едри капки пот се стичаха по челата им.

— Горкичките — сподели Цезар пред колегата си Гай Попилий: — Така и не знам кое ги плаши повече — жребият да ги превърне в жертва или в убийци. Та те дори не са способни да убиват.

— Много са млади — отбеляза с тъга Попилий.

— Това обикновено е предимство — отвърна Цезар. Беше облякъл жреческата си тога — пищна дреха на широки алени и морави линии. — Какво е вкусил от живота човек на седемнайсет-осемнайсет години? Те нямат нито жени, нито деца, няма за кого да се тревожат. Младостта е буйна, търси как да даде простор на разрушителните импулси. По-добре да го сторят по време на сражение, вместо да се наливат с вино из кръчмите. Така поне вършат нещо полезно за държавата.

— Ти си жесток човек — засегна се Попилий.

— Не съм. Просто разсъждавам.

Крас беше готов. Цезар се насочи към мястото, където щеше да бъде поднесена жертвата на боговете. Закри глава с гънките на тогата си. Всеки легион си имаше собствен жрец и авгур, та един от военните авгури прегледа черния дроб на черното теле. Но тъй като децимацията беше акт, който можеше да провежда само проконсул, религиозната церемония също трябваше да се проведе под ръководството на висш духовник. Цезар беше единственият в армията и на свой ред трябваше да провери да не би авгурът да е сбъркал. След като на висок глас обяви, че трите божества — Юпитер Статор, Сол Индигес и Белона — са приели жертвата, той прочете заключителните молитви и даде знак на Крас, че може да започва.

Уверен в благоволението на боговете, Крас на свой ред заговори. Беше се качил на висок трибунал от едната страна на опозорилите се войници. До него стояха и легатите му. Единственият от военните трибуни, който стоеше редом с пълководеца, беше Цезар — останалите се бяха наредили около голяма маса между ветераните и кохортите на осъдените — те трябваше да изтеглят жребия.

— Легати, трибуни, кадети, центуриони и редови войници — извика Крас с тънкия си, леко писклив глас. — Събрали сте се тук, за да присъствате на наказание толкова жестоко, че не е било налагано от поколения. Децимацията е едно от най-суровите наказания в римската армия и се налага само на войници, които са доказали с действията си, че са недостойни за римските легиони — това са войниците, които са изоставили орлите на своите легиони по най-позорен и неоправдан начин. Имах сериозно основание да накажа с децимация петнайсетте кохорти войници, които виждате пред себе си облечени в цивилни дрехи: тези хора бяха извикани на военна служба още в началото на годината и оттогава насам колкото пъти е трябвало да влязат в сражение, са се спасявали с бягство. При последното си бягство те извършиха и последното възможно престъпление на римския войник — изоставиха оръжията и доспехите си на бойното поле. Според мен никой от уличените в измяна към армията не заслужава да живее, но не е в моите правомощия да наказвам със смърт цяла армия. Това е прерогатив на сената. Затова ще се огранича с това, което ми позволява моят проконсулски империум, и ще накажа дезертьорите с децимация. Надявам се, че по този начин ще вдъхна на оцелелите достатъчно чувство на отговорност и стимул да се сражават като достойни римски легионери. Искам да докажа пред всички останали, мои стари и доказани бойци, че аз не позволявам на никого да се предаде на страха! Нека боговете ми бъдат свидетели, че съм отмъстил за поруганата чест на римския войник!

Щом Крас свърши словото си, Цезар нервно се ослуша. Ако шестте легиона от ветерани акламираха думите на главнокомандващия, значи заповедта му получава съгласието на цялата римска армия. Ако посрещнеха речта му с мълчание, това можеше само да обещае войнишки бунтове. Никой войник не одобряваше децимацията, затова и никой римски генерал не я налагаше. Може би Крас, който се оказа един от най-хитрите и проницателни римски политици, щеше да докаже, че е и сред най-проницателните генерали?

Шестте легиона се разкрещяха с пълно гърло в подкрепа на проконсула. Цезар наблюдаваше Крас отблизо и усети облекчението му — значи и той не е бил съвсем сигурен!

Започна разпределянето на урните за жребия. Имаше седемстотин и петдесет декурии, което означаваше, че седемстотин и петдесет души ще умрат. Процедурата по тяхното определяне беше дълга, но Крас и Мумий бяха намерили начин да я ускорят с прекрасната организация. В огромен кош се намираха седемстотин и петдесет дървени плочки — на седемдесет и пет от тях беше изписано едно, на други седемдесет и пет — две, на още седемдесет и пет — три и така нататък, до десет. Таблиците бяха изсипани разбъркано, след което кошът беше здраво раздрусан. Военният трибун Гай Попилий трябваше да отброи по седемдесет и пет от тези плочки във всеки един по-малък кош. Тях останалите военни трибуни трябваше да използват за окончателното определяне на жребия.

Осъдените кохорти бяха подредени в десет редици, като всяка редица беше от своя страна разделена на седемдесет и пет декурии от по десет души. Всеки трибун трябваше да обходи своята редица от единия до другия край, да се спре пред всяка декурия и да извади някоя плочка от коша си. Извикваше на глас номера, съответният войник излизаше пред строя, а трибунът минаваше към следващата декурия.

Докато той вървеше, зад гърба му екзекуциите започваха. Но дори убийствата се извършваха по план и без излишно губене на време. Центурионите от шестте легиона на Крас, които не познаваха никого от осъдените на децимация кохорти, щяха да наблюдават изпълнението на присъдите. От наказаните кохорти само неколцина центуриони бяха оцелели, но и те не бяха помилвани, затова се намираха сред редовите войници. Легионерът, чийто номер се изтеглеше от трибуна, биваше умъртвен от деветимата си другари в декурията. Те трябваше да го бият до смърт с тоягите си. По този начин наказанието не беше спестено никому. Деветимата щяха да носят със себе си угризенията за смъртта на десетия.

Центурионите знаеха как трябва да се извърши всичко и обясняваха на войниците:

— Ти, клекни на земята и не мърдай!

— Ти, удряй по главата. Бий здраво, без милост.

— Ти, удряй и ти по главата. Все така.

Един по един деветимата се изреждаха с тежките сопи по главата на жертвата. Това, че удряха само по главата, беше своего рода хуманност, защото ако трябваше да бият по цялото тяло, агонията на осъдения щеше да се удължи. Но понеже малцина имаха смелост да удрят с все сила, другарите им отнасяха по повече от една тояга, а понякога сопите ги подминаваха. Но центурионите стояха на поста си, раздаваха заповеди, искаха от войниците да удрят по-силно и по-силно, така че всяка следваща екзекуция се извършваме по-бързо и по-ефикасно. Едно, че войниците се научаваха да удрят, второ, че се примиряваха с неизбежното.

Тринайсет часа бяха нужни, за да се проведе цялата децимация. Последните екзекуции се извършиха по тъмно, на светлината на факли. Най-накрая Крас можа да остави да почиват войниците — зрители, които цял ден не бяха подгъвали крак, за да наблюдават наказанията. Седемстотин и петдесетте тела на екзекутираните бяха струпани на трийсет клади, където бяха изгорени. Но вместо да бъде пратена на близките, пепелта на всеки от тях беше изхвърлена в помийните ями. Цялото имущество на убитите се конфискуваше в полза на държавната хазна, която трябваше да са възстанови загубеното бойно снаряжение.

От присъствалите на тази първа децимация от десетилетия никой нямаше да я забрави или да остане такъв, какъвто е бил преди нея. Повечето свидетели на масовата екзекуции бяха като белязани за цял живот. Дезертьорите трябваше да се прегрупират в четиринайсет кохорти с непълен състав, трябваше да преглътнат страха си и с действията си на бойното поле да докажат, че не заслужават съдбата на другарите си. Преди армията да тръгне на поход, от Капуа пристигнаха още седем кохорти от новобранци, които бяха обединени с четиринайсетте и сформираха два пълноценни легиона. И понеже за Крас легионите си оставаха все така чужди, командването им беше предадено отново на военните трибуни. Цезар, като избран с най-много гласове, стоеше начело на командването на Първи легион.

Докато Крас избиваше онези, които не намериха достатъчно смелост да излязат срещу армията на Спартак, самият Спартак организираше траурни игри в памет на Крикс под стените на град Венузия. Нямаше навик да прибира пленници, но след злощастната за Марк Мумий битка при Фирм Пицен той подкара като стадо пред себе си триста, че и повече души от консулските легиони. По целия път до Венузия триста души трябваше да изучават гладиаторския занаят, половината като гали, половината като траки, облечени в лъскави доспехи и бяха извадени на арената да се бият до смърт в памет на убития Крикс. Последният оцелял от гладиаторите беше екзекутиран по римски образец — първо го биха с камшик, а сетне му отсякоха главата. След като се опи от кръвта на тристате човешки жертви, сянката на Крикс потъна в заслужен покой.

Погребалните игри имаха и друга цел: войската да си почине и Спартак да използва времето, за да установи личен контакт с онези, които бяха намерили място в легионите му. Трябваше да убеждава мнозина, че единственият възможен дом за всички е остров Сицилия. Бунтовниците бяха опразнили всички хамбари и силози по пътя си, бяха натоварили на каруците в обоза планини от сирене, варива, зеленчуци и всякакви по-трайни плодове, бяха подкарали със себе си цели стада от овце и прасета, гъски и кокошки, и така си бяха осигурили повече провизии, отколкото би си позволила всяка редовна римска армия. Но зимата наближаваше, затова Спартак бързаше да прехвърли бунтовниците в Сицилия, преди да са настъпили студовете.

През декември армията продължи на юг и излезе на тарнетския залив, където беззащитните селяни, които обработваха плодородната равнина, трябваше да изгубят цялата си зимна реколта заедно с ранните зимни зеленчуци. При Турий — град, който Спартак беше плячкосал още в началото на своите обиколки из Италия, — бунтовниците свиха навътре в сушата, изкачиха долината на река Кратида и излязоха на Вия Попилия. Никъде не ги дебнеха римски войски. Без да бързат, бунтовниците пресякоха планината Брутий и слязоха при малкото рибарско пристанище Сцилей.

От другата страна на тесния проток се показваше Сицилия, отвъд една морска ивица, широка колкото голяма река. Но колко опасно бе пътуването през тази тясна морска ивица! В дълбините се бяха спотаили двете митични чудовища — Сцила и Харибда. До самия залив на Сцилей Сцила тракаше с безбройните си зъби — по три реда във всяка от устите на шестте й глави, докато кучешките глави, които стърчаха от корема й, надаваха своя пронизителен вой. Но дори някой кораб да успееше да мине, докато Сцила спи, той щеше да се натъкне на Харибда, която щеше да го погълне в своята бездънна паст, изсмукваща всичко в огромен световъртеж.

Разбира се, Спартак не вярваше на такива легенди; но и не си даваше сметка как с всеки изминал ден губи по нещо от римското си възпитание и се проявяваше неговата дълбоко италийска, по детски примитивна природа. Откакто бе прокуден от легионите на Косконий, а това беше преди близо пет години, той бе попадал все в среди, в които римските образци не съществуваха. Жената, с която бе заживял, вярваше в легендите за Сцила и Харибда, както и мнозина от бунтовниците. Под тяхно влияние самият Спартак понякога виждаше ужасните морски твари в сънищата си.

Сцилей беше пристанище с две предназначения. От една страна, приютяваше голяма рибарска флотилия, която два пъти в годината излизаше в открито море да гони пасажите от риба тон. Но освен тях във водите на залива хвърляха котва и пирати. Близостта на Попилиевия път не позволяваше големи пиратски флотилии да търсят убежище по тези места. Но зимно време по брега се изтегляха малки разбойнически съдове, за да се ремонтират. Когато огромната тълпа от въоръжени мъже се появи откъм вътрешността на полуострова, в Сцилей се намираха няколко пиратски корабчета без палуба.

Спартак потърси пиратския капитан и го попита не познава ли по-могъщи от себе си събратя, които биха могли да намерят достатъчно кораби за прехвърлянето на армията му. Капитанът отговори утвърдително.

— Тогава ми ги доведи да поговорим — нареди Спартак. — Искам няколко хиляди войници незабавно да бъдат прехвърлени в Сицилия. Склонен съм да платя хиляда таланта сребро на всеки, който гарантира, че ще ни прехвърли в рамките на един месец.

Крикс и Еномай бяха мъртви, но от множеството офицери, които се бяха появили по най-различни пътища в щаба на Спартак, двамина се бяха показали над повърхността. Двамата, Каст и Ганик, бяха самнити и се бяха сражавали редом с Гай Папий Мутил по време на Съюзническата война, а после — с Понтий Телезин във войната срещу Сула. И двамата бяха родени войници, освен това имаха опит като военни командири. Времето беше научило Спартак, че бунтовниците ще се построят в боен ред само ако има непосредствена опасност от нападение, иначе мнозина от войниците имаха жени, та дори и деца. С обоза пътуваха и възрастните родители на не един и двама бунтовници. Затова се оказваше все по-невъзможно един-единствен човек да командва цялата тази тълпа. Спартак беше разделил силите си на три части с три отделни обоза. Най-голямата и най-предната командваше лично. Другите две бяха поверени на Каст и Ганик.

Когато дойде вестта, че двама пиратски адмирали идват да разговарят със Спартак, той веднага повика Алузо, Каст и Ганик.

— Изглежда, ще успея да прехвърля съвсем скоро двайсет хиляди войници в Пелор. Но това, което ме тревожи, е какво ще стане с огромната част от армията, която остане на италийския бряг. Може би ще минат месеци, преди да успея да прехвърля всички при себе си в Сицилия. Как мислите, ще успеят ли да се справят тук, в Сцилей? Ще имат ли достатъчно храна? Или трябва да пратя всички оставащи в Италия обратно в Брадан? Тукашните земеделци и рибари предвиждат сурова зима.

Каст, който беше по-възрастен и по-опитен от Ганик, помисли малко и отговори:

— В интерес на истината, Спартак, това място никак не е лошо. На запад от залива има полуостров, равен и с добра почва. Мисля, че всички ние бихме могли да прекараме един-два месеца в местността, без да хабим твърде много запасите си.

Спартак взе решение.

— Тогава всички ще останат тук. Преместете лагера на запад от града и накарайте жените и децата, да изорат и засеят земята.

Когато двамата самнити си отидоха, Алузо изгледа съпруга си с вълчите си очи и нервно изсумтя. Тя по-скоро леко ръмжеше, от което кожата му винаги настръхваше — значи духовете, които й показваха бъдещето, отново я обладаваха.

— Пази се, Спартак! — предупреди го тя.

— От какво трябва се пазя? — намръщи се той.

Алузо поклати глава и отново изръмжа.

— Не знам. От нещо. Или от някого. Някаква опасност се задава през снега.

— Сняг няма да вали поне още месец, ако не и по-дълго — възрази й любезно. — Дотогава ще съм в Сицилия заедно с моите двайсет хиляди войници. Съмнявам се, че войната в Сицилия ще бъде трудна за нас. Може би трябва да се пазят тези, които останат?

— Не — поклати Алузо глава. — Опасността дебне теб.

— Сицилия не е добре защитена. Нито местните доброволци, нито едрите магнати могат да ме заплашат.

Алузо изведнъж се изпъна и след малко се разтърси от лек гърч.

— Няма да стигнеш дотам, Спартак — каза тя. — Няма да успееш да стигнеш Сицилия.

Но на сутринта предсказанието й беше опровергано. Двамата пиратски главатари пристигнаха в Сцилей. Бяха толкова прочути, че дори Спартак беше чувал имената им — Фарнацес и Мегадат. Бяха започнали далеч на изток, във водите на Евксинския понт. В продължение на последните десет години обаче заедно контролираха морските пътища между Сицилия и Африка, като нападаха всичко, с изключение на тежковъоръжените римски конвои, които пренасяха житото от Африка за Италия. Бяха стигали дотам с дързостта, че бяха нахлували в самото пристанище на Сиракуза под носа на управителя и се бяха сдобивали с провизии и качествено вино.

И двамата пирати, мислеше си удивен Спартак, имаха вид на преуспели търговци — бледокожи, дебели и с любезни изражения.

— Знаете кой съм аз — посрещна ги някак нападателно той. — Склонни ли сте да сключите сделка с мен напук на римските власти?

Те си размениха лукави усмивчици.

— Ние поначало въртим своите сделки напук на римските власти — отговори Фарнацес.

— Трябва ми транспорт за двайсет хиляди души войска оттук до Пелор.

— Разстоянието е кратко, но зимата ще ни затрудни — рече Фарнацес, който очевидно се ползваше с доверието на Мегадат.

— Местните рибари твърдят, че било напълно възможно.

— Да, така е.

— Тогава ще ми помогнете ли?

— Нека пресметна… Двайсет хиляди души, по двеста и петдесет на кораб — разстоянието е няколко мили, няма да протестирате, ако ги натъпчем по-нагъсто… Това означава осемдесет кораба. — Фарнацес направи кисела физиономия. — Не разполагаме с толкова голяма флотилия, Спартак. Двамата с Мегадат имаме общо двайсет кораба.

— Тогава ще ни пренасяте по пет хиляди наведнъж — смръщи чело Спартак. — Е, значи ще ни пренесете на четири курса, какво толкова? Колко пари искате и кога можем да започнем?

Като два големи гущера пиратите примигнаха едновременно.

— Скъпи приятелю, не избързваш ли? — попита Мегадат. — Това е, защото нямам време. Колко пари искате и кога ще бъдете готови?

Фарнацес отново се зае да пресмята.

— Петдесет таланта на кораб на пътуване. Общо четири хиляди.

Този път Спартак примигна.

— Четири хиляди! Та това са всичките пари, с които разполагам.

— Както ти желаеш — отговориха в един глас адмиралите.

— Ако ми гарантирате, че до пет дни корабите ще бъдат на разположение, ще се съглася — отговори Спартак.

— Ако ни платиш цялата сума предварително, ще имаш корабите до пет дни — каза Фарнацес.

Спартак хитро го изгледа.

— Няма да стане! Половината пари сега, другата половина — след като всичко свърши.

— Така да бъде! — съгласиха се пиратите.

Алузо не беше допусната до разговора. По съображения, в които не беше напълно убеден, Спартак не изпитваше желание да й съобщи до каква уговорка се е стигнало; може би това, което тя бе видяла от бъдещето, бе неговата смърт в морето — единственото обяснение защо няма да стигне Сицилия. Но най-накрая Алузо изкопчи всичко от мъжа си и за негово голямо учудване кимна доволно.

— Добра цена — похвали го. — Ще си върнеш парите за сметка на сицилийци.

— Нали никога нямаше да стигна до Сицилия?

— Това беше вчера, видението се оказа лъжливо. Днес прогледнах много по-добре. Всичко е наред.

И така, две хиляди таланта злато бяха извадени от волските каруци и натоварени на красивата квинкверема със златопурпурно платно, която беше довела Фарнацес и Мегадат в Сцилей. Гребците налегнаха тежките гребла и ветроходът бавно се отдалечи от пристанището.

— Като стоножка — подхвърли Алузо.

Спартак се засмя.

— Права си, като стоножка! Може би затова не я е страх от Сцила!

— Много е голяма, за да я лапне Сцила.

— Сцила навярно представлява няколко заострени скали под водата — предположи Спартак.

— Сцила — отвърна Алузо — е нещо реално.

— До пет дни ще разбера от личен опит.

Пет дни по-късно първата група от пет хиляди войници се строи в пристанището на Сцилей. Всеки войник държеше багажа до себе си, шлема — на главата си, а вътре в душата си таеше ужасен страх. Щеше да плава между Сцила и Харибда! Това, което вдъхваше известна смелост у хората, бяха разговорите с местните рибари, които ги успокоиха Сцила и Харибда съществували, твърдяха рибарите, но те знаели магията, с която да приспят чудовищата, и щели да я използват.

Времето се беше задържало хубаво през всичките пет дни, морето беше спокойно, но пиратите не се появяваха. Спартак извика при себе си Каст и Ганик. Решиха да оставят петте хиляди войници в пристанището за през нощта. Мина шестият ден, седмият, осмият… Пиратите продължаваха да се бавят. Десет дни минаха от уговорката, петнайсет. Петте хиляди войници отдавна бяха пратени обратно в лагера, но Спартак напразно стоеше по цял ден на височината при входа на пристанището, напразно се взираше в далечината на юг. Щяха да дойдат. Трябваше да дойдат!

— Излъгаха те — каза най-накрая Алузо на шестнайсетия ден, когато Спартак дори не си направи труда да отиде до наблюдателницата.

— Излъгаха ме — съгласи се той.

— Ех, Спартак, светът е пълен с лъжци и мошеници — възкликна тя. — Поне няма защо да страдаш от угризения — каквото направи, направи го от добри намерения. Ти си като баща на всички тези нещастни люде! Виждам в далечината, отвъд морето, дом за нас двамата. Виждам го толкова ясно, че бих могла да го докосна с ръка. И все пак никога няма да го достигнем. Още от първия път, когато прочетох предсказанието на кокалите, знаех, че така ще стане. Но оттогава насам кокалите все ме лъжеха. Лъжци и мошеници, това е, всички са лъжци и мошеници! — Очите й засвяткаха и тя отново изръмжа. — Но ти се пази най-вече от онзи, които идва през снега!

Спартак дори не я слушаше. Беше се разплакал като малко дете.

— Станах на посмешище — сподели той пред помощниците си Каст и Ганик скоро след това. — Ония си заминаха с парите и още тогава са знаели, че няма да се върнат. Платих им две хиляди таланта.

— Не е твоя вината — успокои го Ганик, който рядко се обаждаше. — Дори в сделки като тази човек разчита на известна почтеност у партньора.

Каст вдигна рамене.

— Тия не са търговци, Ганик, те не са свикнали да дават, а само да вземат. Пиратът се е родил, за да краде.

— Е, историята приключи — въздъхна Спартак. — Трябва да мислим за бъдещето си. Трябва да издържим в Италия до лятото, тогава ще наемем цялата рибарска флотилия в Кампания и Регий и ще се пренесем в Сицилия.

Разбира се, Спартак знаеше за съществуването на нова римска армия на полуострова, но след като толкова време беше обикалял безнаказано цялата страна, малко го интересуваха действията на римляните. Дори съгледвачите му страдаха от леност, а той не се интересуваше от докладите им. През последните няколко месеца той все по-малко гледаше на себе си като на пълководец, застанал начело на непобедима армия. Вместо това се чувстваше истински патриарх на цял един народ — не цар, а патриарх на деца без баща и без дом. Как щеше да ги поведе отново по пътищата? С какво щеше да ги изхрани?

Когато Крас потегли на поход, с него вървеше същинска военна машина с една-единствена цел — изтребването на всички бунтовници. Проконсулът нямаше защо да бърза. Знаеше точното местоположение на жертвите си, даваше си сметка, че Спартак иска да се прехвърли в Сицилия. За Крас това не беше от никакво значение. Ако се наложеше, щеше да се бие и на сицилийска земя. Беше установил връзка с провинциалния управител Гай Верес и бе получил уверения, че сицилийските роби не са в състояние да започнат трето въстание срещу Рим дори при идването на Спартак. Верес вече бе вдигнал на крак местните милиции, разполагайки ги в околностите на Пелор. Каквито редовни войски имаше, смяташе да пази за по-нататък, ако войната наистина се прехвърлеше на острова. Той нямаше намерение да влиза в активни действия, преди Крас да е дошъл достатъчно близо.

Но нищо подобно не се случи. Огромната армия на Спартак продължаваше да стои при Сцилей. Очевидно не бяха намерили кораби, с които да преминат морето. Най-накрая Гай Верес писа на Крас:

„Тук се носят любопитни слухове, Марк Крас. Изглежда, че Спартак е влязъл в контакт с пиратските главатари Фарнацес и Мегадат. Помолил ги е да прекарат двайсет хиляди души войска от Сцилей в Пелор. Пиратите се съгласили срещу цена от четири хиляди таланта сребро. От тях две хиляди искали да получат като предплата, останалите — щом свършат цялата работа.

Спартак им дал две хиляди таланта и те си заминали. Представям си как са се смели! За едно голо обещание са прибрали баснословна сума. Някой би казал, че са постъпили глупаво, ако не са изпълнили поръчката — така щели да изкарат още две хиляди таланта. Но, изглежда, Фарнацес и Мегадат предпочели да си приберат половината богатство и повече да не се занимават. Явно не са останали с добри впечатления от Спартак.

Мен ако ме питаш, Спартак не е никакъв пълководец. Фарнацес и Мегадат го измамиха със същата лекота, с която един римски търговец ще измами апулийските събратя. Да имахме сериозна армия на италийска земя, отдавна да сме се разправили с него. Това, на което той разчита, е численото превъзходство. Но когато се изправи срещу теб, Марк Крас, светът ще му стане тесен. Спартак не се радва на късмет, докато ти, скъпи Марк Крас, вече си доказал, че Фортуна те закриля.“

Когато изчете и последното изречение, Цезар прихна да се смее.

— Тоя какво иска? — попита той, като върна писмото на Крас. — Да няма нужда от заем?

— На него не бих дал никога — рече Крас. — На Верес му се вижда краят.

— Надявам се да си прав! Откъде знае подробности какво се е случило между Спартак и пиратите?

Крас се ухили и в същия миг лицето му се подмлади, а в очите му заиграха палави искрици.

— О, предполагам, че всичко са му разказали, след като е поискал своя дял от двете хиляди таланта.

— Мислиш ли, че наистина са му дали нещо и на него?

— Без съмнение. Нали тъкмо той им позволява да използват Сицилия за своя?

Двамата седяха в палатката на главнокомандващия, в укрепения лагер при град Терина, някъде по протежението на Попилиевия път. Намираха се на сто и петдесет — двеста километра от Сцилей. Беше началото на февруари, зимата най-сетне бе дошла. Двамата се топлеха на запалените мангали.

Защо Марк Крас бе избрал от всички свои офицери тъкмо двайсет и осем годишния Цезар за компания, никой от легатите му не можеше да си обясни, затова се водеха и безконечни спорове. В интерес на истината пренебрегнатите офицери по-скоро се учудваха, отколкото обиждаха. Крас не беше човек с приятели — преди да започне да кани по-често при себе си Цезар, той бе прекарвал времето си в усамотение, затова и никой колега на Цезар не можеше да се чувства пренебрегнат. Ако останалите недоумяваха, то беше заради неестествения характер на подобна дружба. Между Крас и Цезар имаше шестнайсет години разлика, единият беше алчен, другият — небрежен спрямо всичко материално, единият се интересуваше от литература и изкуство, другият напълно нехаеше. Хора като Луций Квинкций познаваха Крас от години, бяха участвали заедно с него във всякакви политически и търговски игрички, но така и не бяха успели да се нарекат негови близки приятели. Но сега, след като бе привикал военните трибуни два месеца по-рано от обичайното, той сам бе потърсил контакт с Цезар и младежът не беше отказал.

Всъщност обяснението беше елементарно. И Крас, и Цезар си даваха сметка, че влиянието им ще продължава да расте и за в бъдеще, тъй като и двамата имаха едни и същи политически амбиции. Ако не бяха усетили, че са сродни души, едва ли щяха изобщо да разговарят. Но след като се бяха опознали, това, което откриваха един у друг, ги правеше още по-близки. У Крас коравият характер личеше отдалеч, но той се откриваше и у младия, чаровен Цезар; ако Крас беше изгубил всякакви илюзии относно събратята си римски аристократи, същото важеше и за Цезар; ако Крас гледаше във всяка ситуация да действа по най-прагматичния начин, същото вършеше и Цезар; ако Крас мразеше лукса и разкошния живот, това важеше и за Цезар.

Разликите между двамата бяха съвсем повърхностни, затова пък до такава степен се набиваха в очи, че криеха приликите: Цезар Хубавеца си беше спечелил репутация сред слабия пол, граничеща с легендите — за разлика от него Крас никога не изневеряваше на жена си. Цезар беше сред блестящите представители на изящната мисъл, докато Крас предпочиташе простотата. Двамата бяха странна двойка. Така поне отсъждаха всички техни странични наблюдатели, които започнаха да усещат политическата тежест на Цезар. Ако не беше човек с тежест, защо Марк Крас ще си губи времето с него?

— Довечера ще вали сняг — каза Крас. — А на сутринта тръгваме на поход. Вместо да се спираме пред снега, нека го използваме.

— Ще бъде толкова по-добре — въздъхна Цезар, — ако календарът ни се съобразяваше с годишните времена! Понякога се нервирам само при мисълта как може такова нехайство!

Крас го погледна учуден.

— Какво те безпокои?

— Това, че вече се водим февруари месец, а навън тепърва става студено.

— Говориш като грък. Стига човек да знае датата и да протегне ръка през вратата да усети колко е студено, какво значение има?

— Има значение за това, че сега всичко е една бъркотия! — ядосваше се Цезар.

— Ако светът не беше такава бъркотия, човек трудно би направил пари.

— Искаш да кажеш, трудно би скрил направените пари — усмихна се младият мъж.

Когато наближиха Сцилей, съгледвачите съобщиха, че Спартак и войската му все още са на малкия полуостров встрани от пристанището, но имало изгледи в съвсем скоро време да се преместят. Бунтовниците били изяли всички запаси на областта.

Крас и Цезар вървяха най-отпред на колоната, където бяха строителните части и тяхната конна охрана. Крас разчиташе на конницата си, защото знаеше, че Спартак не притежава такава. Беше опитал да научи част от пехотата си да язди кон, за целта дори се бе опитал да обязди дивите коне из планините и горите на Лукания, но нито хората, нито животните се оказаха склонни да свикнат едни с други.

Снегът валеше непрестанно, но времето беше спокойно. Двамата пълководци и войниците зад тях вече бяха проникнали в непосредствена близост с естествения триъгълник, който Спартак беше отцепил при идването си. Дори бунтовниците да бяха поставили наблюдатели из околността, те очевидно не се стараеха. Никъде не забелязваха жива душа. Разбира се, снегът ги криеше, понеже не само ги обличаше всички в бяло, но заглушаваше гласовете и тропота на копитата.

— По-добре, отколкото си представях — рече със задоволство Крас и даде знак на всички да се прибират в лагера — ако построим палисада с ров между тези два склона, ще затворим всички пътища за изтегляне на Спартак.

— Няма да успеем да ги задържим дълго — възрази Цезар.

— Ще ги задържим, колкото ни е нужно. Искам да гладуват, искам да се вкочанясат от студ, искам да изпаднат в пълно отчаяние. И когато най-после пробият, да се насочат право към Лукания.

— Последното поне ще стане. Ще търсят слабото ни място, а то не е на юг. Предполагам, че с копаенето ще се заемат консулските легиони?

— Консулските легиони ще копаят на общо основание с всички останали. Нашият вал трябва да е готов до най-много осем дни. Това означава, че и най-старите ветерани ще работят заедно с новобранците, пък и физическите упражнения ще ги сгряват в студа.

— Ще се заема със строежа — предложи Цезар, но с тайната надежда, че Крас няма да приеме.

Крас отказа.

— Много бих се радвал, но няма как. Най-висш от всички легати е Луций Квинкций, работата се полага на него.

— Жалко. У него има твърде много служебно мислене.

Дали мислеше служебно или не, Луций Квинкций се захвана със строежа на защитния вал с огромен ентусиазъм. За щастие на Крас и армията бившият народен трибун не стигна дотам, че да отнеме техническите задачи от ръцете на инженерите. Цезар с право предположи, че Квинкций не разбира от строеж на крепостни съоръжения.

Преградният ров беше пет метра широк и пет метра дълбок и заемаше цялата ширина между двата склона. От изровената пръст римляните успяха да издигнат висок вал, укрепен с дървена палисада и наблюдателни кули. От единия до другия край на клисурата имаше десетина километра, но с големи усилия легионите успяха да построят съоръжението в рамките на осем дни. Зад стената бяха издигнати осем отделни укрепени лагера — по един за всеки легион; Крас разчиташе на достатъчно войници да защитават всяка точка от вала.

Спартак научи за идването на Крас в мига, в който римляните се захванаха за работа. Нищо чудно да е знаел и от по-рано, но действията на римляните малко го интересуваха. Изведнъж му беше дошла идеята да се сдобие със салове и беше натоварил войската си със сглобяването им. Саловете щяха да бъдат повлечени през протока с рибарските корабчета на сцилейци. Според римляните, които го наблюдаваха отдалеч, той залагаше на бягството през морето. Явно бунтовникът до такава степен имаше вяра в успеха на начинанието си, че не се тревожеше от отрязването на всякакъв сухопътен изход. Дойде денят, когато масовото бягство по море започна. Всички свободни от строителна повинност римляни се покатериха по склоновете на близката планина Сила да наблюдават какво ще се случи в залива на Сцилей. Това, което се случи, беше пълна катастрофа. Онези салове, които се оказаха достатъчно устойчиви, за да поемат на борда си товар, не можеха да излязат от пристанището, камо ли да плават из развълнуваното море. Малките рибарски корабчета нямаха достатъчно тяга да влачат след себе си толкова тежки съдове.

— Ако не друго, то поне не изгубиха много хора в морето — отбеляза Цезар пред Крас, докато двамата следяха действията на врага.

— А това — отговори Крас — едва ли ще зарадва Спартак. Той май се надяваше, че ще се отърве от гладните гърла.

— Аз пък мисля — не се съгласи Цезар, — че Спартак обича хората си. Всеки самообявил се цар ще обича поданиците си.

— Какво значи „самообявил се“?

— Наследствените царе, които от рождение знаят, че ще управляват, губят връзка с народа и нехаят за него — обясни той, който добре познаваше един наследствен цар. Посочи с пръст бреговете на залива, където кипеше трескава дейност. — Казвам ти, Марк Крас, този човек изпитва чувства и към най-неблагодарните представители на ордата! Ако не беше така, отдавна да ги е зарязал. Чудя се кой ли ще е той изобщо?

— Вече съм започнал разследване по въпроса. За основа ми служи разказът на Гай Касий. — Крас се канеше да слезе от планината. — Хайде, Цезаре, достатъчно се нагледахме! Обичал ги бил! Значи е глупак.

— О, да, разбира се — съгласи се Цезар. — Ти какво си научил за него?

— Почти всичко, освен истинското му име. То може да си остане завинаги в тайна. Някой тъп архивист, който е решил, че Табулариумът на Сула трябва да се пълни не само с военни архиви, но и с всякакви други глупости, просто е оставил свитъците със списъците на влажно място. Мастилото се е размазало и нищо не се чете. Питах Косконий, но той не си спомня имена. В момента се опитвам да намеря младшите трибуни в армията му.

— Успех! И те няма да си спомнят имена.

Крас изсумтя, което може би трябваше да се изтълкува като смях.

— Знаеше ли какви легенди се разправяха за него в Рим? Че бил тракиец?

— Е, всички знаят, че е тракиец. Тракиец или гал — трета възможност няма — засмя се на свой ред Цезар. — Но аз самият предполагам, че слуховете се разправят от приближени на сената.

Крас се спря на едно място и се обърна да изгледа Цезар. Очевидно приятелят му го беше изненадал.

— Ама ти наистина си бил умен!

— Така е, умен съм.

— Е, не смяташ ли, че сенатът си има основания?

— Смятам — рече Цезар. — Напоследък ни се струпаха твърде много римляни — изменници. Би било глупаво да допълваме списъка на Марий, Цина и Серторий. По-добре да го изкараме тракиец.

— Ха!

— Ще ми се да го видя как изглежда!

— Може и това да стане, когато го принудим да влезе в сражение. Яздел едър сив кон на бели петна. Конят бил оседлан с червено кожено седло, имал е червени юзди. Спартак го наследил от претора Вариний. Освен това Касий и Манлий са разговаряли с него, затова разполагаме с подробно описание. Имал запомнящ се вид — висок, едър и русокос.

Между римляни и спартаковци се започна тежък двубой, който продължи повече от месец. Спартак се опитваше да пробие през укрепленията на Крас, но той упорито го отблъскваше. В римския щаб си даваха сметка, че хранителните запаси на бунтовниците трябва да са на привършване. Това си пролича в деня, когато цялата армия на Спартак — Цезар я изчисляваше на седемдесет хиляди души — се втурна по цялата дължина на вала. Най-накрая Спартак реши, че е напипал слабото място на римляните около средата на палисадата — под напора на подземните води ръбовете на защитния ров се бяха срутили и ямата беше запълнена догоре. Той поведе войската през засипания ров, бунтовници, те дори успяха да прехвърлят стената, колкото да попаднат в подготвения капан. Дванайсет хиляди души загинаха, преди Спартак да заповяда отстъпление.

Като отговор тракиецът, който не беше тракиец, реши да подложи на показни изтезания малцината пленници, които следваха армията му още от битката с Гелий и Клодиан. В близост до местата, където римляните бяха се съсредоточили най-много войници, по няколко души измъчваха пленниците с нажежени маши и шишове. Нека защитниците по укрепленията видят с очи мъченията на техните другари и чуят с ушите си болезнените им стенания. Но след като бяха наблюдавали и дори участвали в децимацията преди няколко месеца, легионерите на Крас се страхуваха най-много от самия него. Бедните пленници бяха изпържени пред погледите на своите съграждани, но войската предпочете да запуши очи, да закрие очи и да се прави, че нищо не е станало. В изблик на отчаяние Спартак извади пред редиците най-високопоставения си пленник — първия центурион на втория легион на Гелий Попликола. Закова го с пирони за дървен кръст и го поби насред полето, без да се смили преди това да натроши краката му, та да умре по-бързо. Единственото, което Крас стори, бе да нареди на най-добрите си стрелци с лък да убият центуриона отдалеч.

Дойде март месец и Спартак прати Алузо да преговаря за условията, при които бунтовниците да се предадат. Крас я прие в собствената си колиба в присъствието на всички легати и военни трибуни.

— Защо самият Спартак не дойде? — попита той.

Тя му отвърна с престорена усмивка.

— Защото без мъжа ми бунтовниците ще се пръснат на всички страни. А Спартак ти няма доверие, Марк Крас, дори след като постигнем примирие.

— Изглежда е поумнял, откакто пиратите му измъкнаха двете хиляди таланта.

Но Алузо не отговори, дори не удостои с поглед римлянина. Във външния й вид, разсъждаваше Цезар, докато я наблюдаваше отстрани, нямаше нищо случайно — тя се бе постарала да се представи като самото въплъщение на варварството в очите на римляните — традиционалисти, с които щеше да разговаря. Лененожълтата й коса се спускаше на гърба й, облеклото й се състоеше от тъмна, почти черна туника с дълги ръкави. По ръцете и краката си, върху ръкавите и крачолите, носеше купища златни гривни, на ушите й висяха тежки обици, пръстите й бяха отрупани с пръстени. На врата си Алузо носеше наниз от птичи черепи, докато на обкования със злато колан бяха окачени зловещи трофеи — човешка ръка, по чиито пръсти все още се забелязваха ноктите и парченца плът, детско черепче, гръбначния стълб на кутре или котка с опашката. Всичко това се допълваше от вълчата кожа, която Алузо бе вързала за лапите пред гърдите си. Главата на вълка с оголени зъби и скъпоценни камъни вместо очи се взираше в околните.

Но дори така облечена, жената не оставяше безразлични мъжете край себе си, които не сваляха очи от нея. И все пак никой не би я нарекъл красива, за римските разбирания тя беше просто твърде чужда, за да я определят.

Крас обаче бе останал крайно неподатлив на впечатленията, които тракийката искаше да внуши с вида си. Той имаше само едно слабо място и това бяха парите. Както и да се издокараше някаква си тракийска жрица, за него тя щеше да си остане човек като всички други.

— Говори, жено — подкани я той.

— Дошла съм да чуя какви условия поставяш да се предадем, Марк Крас. Ние скоро ще останем без храна, децата и жените гладуват, за да има какво да ядат мъжете. Мъжът ми не е човек, който би останал безучастен към мъките на безпомощните. По-скоро би се предал заедно с цялата си армия. Само ми кажи условията и аз ще му ги предам. А утре ще се върна с отговора му.

Крас й отговори на доста по-добър гръцки от нейния:

— Кажи на мъжа си, че няма условия, при които бих приел неговата капитулация. Няма да му позволя да се предаде. Той започна всичко. Нека изпие горчилката до дъно.

Тя го зяпна. Беше очаквала всякаква реакция, но не и тази.

— Не мога да му съобщя подобно нещо! Трябва да му позволите да се предаде!

— Не — отказа Крас, все така обърнат с гръб към нея. Вдигна дясната си ръка и щракна с пръсти. — Изпрати я до укрепленията, Марк Мумий, нека се прибере в лагера си.

Мина известно време, преди Цезар да успее да разговаря с Крас насаме.

— Ти се справи блестящо — похвали той началника си. — Тя беше толкова убедена, че ще успее да ти повлияе.

— Глупачка! От това, което съм чувал за нея, била жрица в племето на бесите… Аз самият бих я нарекъл вещица. Повечето римляни са суеверни, забелязал съм, че това важи и за теб, Цезаре, но аз не съм. Вярвам само на очите си, а това, което видяха очите ми, беше някаква жена, сравнително интелигентна, която се беше натъкмила според представите си за горгоната Медуза. — Крас изведнъж почна да се смее. — Спомням си как навремето се говореше за един случай със Сула. На млади години се бил облякъл като Медуза и така отишъл на някаква забава. На главата си бил поставил цяло гнездо живи змии, които уплашили всички присъстващи. Но ти се досещаш, че не са били змиите, които са изплашили околните — те са побягнали от самия Сула. Ако тази жена беше като него, навярно бих се разтреперил от страх.

— Така е. Но все пак тя се оказа човек с шесто чувство.

— Много хора имат шесто чувство! Познавам разни старици, които също имат шесто чувство. Познавам и адвокати, които едва ли мислят за нещо друго, освен за параграфите в законите, но пак са надарени с шесто чувство. Кое все пак те кара да мислиш, че тя има шесто чувство?

— От самото начало знаеше, че ще я изплашиш много повече, отколкото тя — теб.

В продължение на цял месец времето се беше „стегнало“, както би се изразила майката на Квинт Серторий. През нощта температурите падаха много под точката на замръзване, през деня почти не се усещаше промяна. Небето беше ясно, снегът по земята се превръщаше на ледена кора. Но след мартенските иди настъпи жестока буря, изви се снежна виелица и дебели преспи затрупаха цялата област. Спартак реши отново да опита късмета си.

Там, където римският вал се опираше в планинския склон — от страната на Сцилей, и защитата се поемаше от най-старите Красови легиони, всички сто хиляди оцелели — войници и цивилни — от ордата на Спартак се хвърлиха в общ щурм. Под сипещия се сняг успяха да прехвърлят мостове през рова и да се покатерят на палисадата. За целта бунтовниците използваха всичко — дървени трупи, камъни, човешки трупове, дори купчини от плячката. Подобно на призраци неясните силуети на бегълците се открояваха на фона на заснеженото небе, катереха се един след друг по образуваната рампа и отново се губеха сред снежните преспи. Никой не ги посрещна — Крас беше пратил вест до началника на легиона да стои в лагера си и да не предприема нищо.

Дезорганизирани и без ясна представа накъде да продължат, бунтовниците се пръснаха във всички посоки без всякаква надежда, че предводителите им ще успеят да ги съберат в общ строй. Докато бойците — навикнали на известна дисциплина и способни по-лесно да се придвижват на групи — се изтегляха на север начело със Спартак, Каст и Ганик, огромният брой от жените, децата и старците се изгубиха сред виелицата и вместо подир войската се залутаха из горите на планината Сила. Там, сред камъните, коренищата и храстите, мнозина намериха смъртта си. Онези, които доживяха края на виелицата, попаднаха на близките села, където веднага бяха разпознати и избити.

Не че Марк Лициний Крас се интересуваше от съдбата на невъоръжените бунтовници. Когато снеговалежът отслабна, римляните събориха лагерите си и осемте легиона се построиха на Вия Попилия, подгонвайки бегълците. Крас се придвижваше бавно и предпазливо, като още веднъж доказваше приликата си с воловете. Пък и нямаше смисъл да преследва Спартак: вместо да влиза в открито сражение с него, той разчиташе на студа, глада и най-вече на липсата, на каквато и да е спасителна цел. Бунтовниците рано или късно щяха да се уморят да отстъпват без посока и легионите щяха да ги застигнат. По-добре беше Крас да пази своя обоз по средата на строя, да върви бавно, според скоростта на волските каруци, и да чака Спартак сам да се умори от гонитбата.

Съгледвачите на Крас имаха много работа. Нито за миг не изпуснаха бегълците от поглед. Когато наближи краят на март, Крас научи, че войските на Спартак са достигнали бреговете на река Силар и са се разделили на две. Едната половина от бунтовническата армия беше продължила по Вия Попилия към Кампания. Другата половина, под командването на Каст и Ганик, беше свърнала на изток и по долината на Силар беше поела към планините.

— Чудесно! — рече Крас. — Нека оставим Спартак за известно време и съсредоточим усилия да се отървем от двамата самнити.

Скоро съгледвачите донесоха, че Каст и Ганик не са отишли далеч — били се натъкнали на малкия и богат градец Волцей и за пръв път от два месеца насам имали с какво да се нахранят. Нямало защо Крас да бърза!

Когато четирите легиона, строени пред обоза на Крас, се появиха в далечината, войската на Каст и Ганик бе твърде заета с ядене и крадене, за да ги забележи. Бунтовниците се бяха пръснали из областта, без да построят дори лагер. Бяха издигнали безразборно палатките си по бреговете на малко езеро, което по това време на годината им осигуряваше сладка питейна вода. Зад езерото се издигаше планина. Крас веднага разбра какво трябва да направи и реши да не чака другите четири легиона, които се движеха зад обоза.

— Помптин и Руф, ще вземете дванайсет кохорти и ще се промъкнете от другата страна на планината. Когато се изкачите до билото, нападайте веднага — така ще се озовете в самия център на техния, хммм… да речем, лагер. Щом забележа, че нападате, аз на свой ред ще ги ударя оттук.

Планът щеше да проработи, ако не се появиха случайни обстоятелства, които и най-обиграният съгледвач не би могъл да предвиди. След като се бяха уверили колко големи запаси има във Волцей, Каст и Ганик бяха пратили бърза вест до Спартак да се връща и да се присъедини към тях. Той не беше губил време и тъкмо в мига, когато Крас даде заповед за атака, основното ядро на бунтовниците се появи откъм далечната страна на езерото. Войниците на Каст и Ганик хукнаха по посока на подкрепленията и докато римляните успеят да реагират, Спартак и цялата му армия се изгубиха.

— Нямахме късмет — призна Крас. — Нищо, следващия път ще успеем.

На няколко пъти се разразяваха бури, които забавиха придвижването и на Спартак, и на Марк Крас. И двете армии не се отдалечаваха от бреговете на Солар, но по всичко изглеждаше, че този път Спартак се кани да изостави Вия Попилия, докато Каст и Ганик щяха да опитат вместо него късмета си в Кампания. Крас се държеше далеч зад едните и другите, подобно на паяк, който дебне жертвите си. След като осемте му легиона се бяха събрали на едно място, и той имаше намерение да раздели силите си на две. Беше сигурен, че няма кой да нападне обоза му. Два легиона пехота и цялата налична конница бяха поставени под командването на Луций Квинций и Тремелий Скрофа. Те имаха заповед да следят онази част от армията на Спартак, която щеше да отбие встрани от Попилиевия път, докато самият Крас щеше да продължи гонитбата към Кампания.

Крас продължи напред. Цезар, който служеше при него, можеше само да се удивлява на изключителната упоритост и желязното търпение на началника си. При Ебур, малко на север от бреговете на Силар, Крас най-сетне догони армията на Каст и Ганик и я унищожи. Трийсет хиляди бунтовници загинаха на бойното поле, подмамени в поредния капан; само неколцина щастливци успяха да пробият през римските редици и с бягство да се присъединят към Спартак.

Най-голямо удоволствие на всеки войник от легионите на Крас беше намереният обоз — вътре все още се пазеха петте орела, които Спартак беше отнемал при победите си над различните римски армии, както и двайсет и шест знамена на кохорти, и фасциите, принадлежали на петима претори.

— Погледни само! — сияеше от щастие Крас. — Има ли по-прекрасна гледка от това?

Сега той трябваше да докаже, че при нужда може да се придвижва и бързо. Луций Квинкций му прати вест, че заедно със Скрофа са попаднали в капан — без да са претърпели големи загуби — и че Спартак все още бил близо до тях.

Крас се притече на помощ.

Голямото начинание беше пропаднало. Спартак бе останал само с част от огромната си доскоро войска и вървеше нагоре по течението на река Танагър. Единственото, което можеше да се похвали, че притежава, бяха Алузо и синът му.

След като успехът срещу Квинкций и Скрофа се оказа скромен — конницата на римляните, по-бърза и маневрена от пехотата, бе успяла да прикрие двата легиона и да им отвори път за отстъпление, — Спартак нямаше намерение да се изтегля надалеч. В района се беше натъкнал на три градчета, които имаха с какво да нахранят войската поне на първо време. Но какво щеше да го чака в съседната долина и по-нататък, той не знаеше. Наближаваше пролет, хамбарите бяха поопразнени, а зеленчуци още нямаше; дори кокошките изглеждаха някак мършави, а прасетата се бяха изпокрили из дълбоките гори. Някакъв неприятен тип от Потенция беше бил километри път, само и само да посрещне Спартак и да му съобщи, че в Брундизий очаквали всеки момент да пристигне Варон Лукул с цялата римска армия от Македония — сенатът вече му бил наредил да се присъедини незабавно към Крас.

— Дните ти са преброени, гладиаторе! — хилеше се в лицето му непознатият. — Рим е непобедим!

— Би трябвало да ти прережа гърлото! — рече му с досада гладиаторът.

— Хайде, направи го! Това и очаквах! И не ме е грижа!

— Тогава няма да ти окажа честта да умреш като достоен човек. Върви си у дома!

Алузо ги слушаше. След като непознатият си тръгна обратно, тя се доближи до Спартак и го погали нежно по ръката.

— Всичко свършва тук.

— Знам, жено.

— Виждам те как падаш насред бойното поле. Но не виждам смъртта ти.

— Ако падна в сражение, значи съм умрял.

Беше изморен до смърт, а и катастрофата при Сцилей все още го измъчваше. Как можеше да погледне хората в очите, след като само заради неговите грешки и нехайство Крас бе успял да ги натика в този капан? Жените и децата бяха изчезнали завинаги, никой никога повече нямаше да ги види. Навярно всички бяха измрели от глад из голите поля на Брутий.

Спартак си даваше сметка, че пътят към Брундизий е затворен за него. Крас държеше под контрола си Вия Попилия; новината за разгрома на Каст и Ганик беше достигнала Спартак още преди да нападне из засада Квинкций и Скрофа. Нямаше къде да отиде. Оставаше му само да излезе за последен път на бойното поле. Той се радваше, че мигът наближава… Нито се беше раждал, нито се беше учил да поема такава огромна отговорност, да ръководи съдбите на толкова хиляди души. Той си оставаше най-обикновен римлянин, родом от Италия, израсъл по склоновете на Везувий. Никой не бе очаквал от него друго, освен да прекара живота си в родния край, заедно с баща си и брат си. За кого се беше помислил, та си постави за цел създаването на нова нация? Нито беше благородник по потекло, нито се беше показал усърден в учението. И все пак, имаше нещо достойно в това един обикновен римлянин да умре като свободен гражданин на бойното поле; Спартак никога повече нямаше да стъпи в затвор. Никога.

Когато се разбра, че Крас и армията му наближават, той отведе Алузо и сина си в каруца, теглена от шест мулета. Каруцата се намираше достатъчно далеч от мястото, където възнамеряваше да даде сражение на римляните. Би предпочел семейството му да замине незабавно, но Алузо отказа, заявявайки, че трябва да види с очите си изхода от битката. В закритата част на каруцата се намираха купища злато, сребро и всякакви други съкровища. Те щяха да позволят на Алузо и момчето охолен живот до старини. Че и двамата ги грозеше смърт, Спартак добре си даваше сметка. И все пак съдбата им беше в ръцете на боговете, а те никога не разкриваха своите истински намерения.

Около четиридесет хиляди бунтовници се строиха, за да посрещнат удара на Крас. Спартак не държа реч преди сражението, но войската му оглушително го поздрави, докато той обикаляше редиците й на своя сив Бациат. Гладиаторът застана под символа на народа му — скачащата риба, свалена от шлема на гладиатора-гал. Спартак се обърна, както стоеше на седлото, и вдигна юмруци към небето. Скочи от коня и извади меча си — същия извит меч, с който се бе сражавал по гладиаторските арени навремето. Затвори очи, вдигна меча и с все сила го заби във врата на Бациат. Кръвта шурна, но красивият жребец дори не реагира. Като упоено жертвено животно той коленичи на земята, падна настрани и умря.

Това беше. Нямаше нужда от речи. Убийството на любимото животно бе достатъчно красноречиво. Спартак нямаше намерение да бяга от полесражението — сам си беше отрязал пътищата за бягство.

Битката беше жестока, кръвопролитна, но без тактически уловки и хитрини. Следвайки примера на Спартак, повечето му войници се сражаваха до последна капка кръв, някои падаха убити. Самият Спартак уби двама центуриони, преди някой да го издебне в суматохата и да пререже сухожилията на единия му крак. Безсилен да се изправи, той падна на колене, но продължи да размахва меча си, докато камарата от телата на жертвите му не стана толкова голяма, че го задуши под тежестта си.

Петнайсет хиляди бунтовници успяха да избягат от бойното поле; от тях шест хиляди се насочиха към Апулия, останалите се изпокриха из планините на Брутий.

— Всичко приключи за някакви си шест месеца, при това при зимни условия — похвали се Крас пред Цезар. — Общо взето, изгубих малко хора, а Спартак е мъртъв. Рим си върна изгубените орли и фасции, а възвърната плячка трудно би могла да се възстанови на законните й собственици, да речем, защото повечето са мъртви.

— Има едно усложнение, Марк Крас — рече Цезар, който трябваше да обходи цялото бойно поле да провери няма ли живи.

— Какво?

— Спартак. Няма го.

— Глупости! — тросна се изненадан Крас. — Нали видях с очите си, че го повалиха!

— И аз така видях, дори запомних точното място, където това стана. Бих могъл да те заведа. Няма го, Марк Крас, не е там.

— Странно! — Пълководецът прехапа устна, замисли се за секунда-две, но накрая вдигна рамене. — В крайна сметка какво толкова? Нали армията му вече я няма, това е важното. При всички случаи не мога да ознаменувам триумф, тъй като официално сме воювали срещу роби. Сенатът ще ме удостои с овация, но това не е същото. Не е същото! — Той въздъхна. — А какво стана с оная, с тракийската вещица?

— И нея не сме я намерили, нищо че заловихме доста хора от обоза, които се бяха изпокрили край пътя. Разпитах ги какво знаят за нея, от тях научих, че името й било Алузо, но те ми се кълняха, че се била качила на някаква огнена колесница, теглена от змейове, които я отнесли в небето.

— Както Медея навремето! А Спартак се оказва същински Язон! — Крас придружи Цезар на бойното поле към купчината трупове, сред които се очакваше да е и този на Спартак. — Аз пък мисля, че двамцата са успели все някак да се измъкнат, ти какво ще кажеш?

— Дори съм сигурен, че така е станало — съгласи се Цезар.

— Е, така или иначе ще трябва да претърсим цялата област за избягали бунтовници. Може и те да изникнат отнякъде.

Цезар нищо не отговори. Според него Спартак и Алузо никога нямаше да се появят. Гладиаторът беше умен човек. Твърде умен, за да тръгне да събира нова армия. Щеше да се изгуби завинаги.

През целия месец май римските войски преследваха остатъците от Спартаковата армия из дебрите на Лукания и Брутий. И двете области бяха идеални за разбойници, затова беше жизненоважно всички бунтовници да бъдат изловени навреме. Цезар изчисляваше бегълците в южна посока на девет-десет хиляди души, но след всички положени усилия легионите на Крас успяха да хванат шест хиляди и шестстотин. Останалите вероятно се бяха изпокрили из горите. Пътят чак до Регий се оказваше опасен и човек не биваше да пътува без въоръжена охрана.

— Бих могъл да продължа преследването — рече Цезар на Крас на юнски календи, — но от ден на ден задачата ще е по-трудна, а и заловените — все по-малко.

— Не — възрази му той. — Искам армията ми да се прибере до следващия пазарен ден в Капуа. Заедно с консулските легиони. Другия месец ще се проведат изборите за магистрати, а аз искам да се върна в Рим достатъчно скоро, за да се кандидатирам за консул.

Това не беше изненада за никого. Цезар дори не сметна за необходимо да го коментира. Вместо това продължи темата с бегълците — бунтовници.

— Ами какво ще стане с ония шест хиляди души, които се измъкнаха към Апулия на североизток.

— Успели са да стигнат границата на Италийска Галия — отговори Крас. — Там са се натъкнали на Помпей Велики и неговата испанска армия. Нали го знаеш Великия! Избил е повечето на място.

— Което означава, че освен тези тук, други пленници няма. Какво възнамеряваш да сториш с тях?

— Ще дойдат с нас в Капуа. — Крас говореше все тъй флегматично, но в очите му се четеше убийствен студ. — На Рим не му трябват подобни войни, Цезаре. Това са само допълнителни разходи за хазната. Ако не бяхме с такъв късмет петте орела и петте фасции щяха да бъдат изгубени завинаги — петно върху римското достойнство, което аз самият не бих понесъл лесно. При други обстоятелства хора като Спартак могат, да придобият огромна мощ — в случай, че се намери кой да ги подпомогне отвън. Други биха се опитали да му подражават, без да са наясно що за човек е бил той. Двамата с тебе добре знаем, че Спартак е излязъл от средите на римските легионери, той е много по-близо до Квинт Серторий, отколкото до някой жалък роб, възроптал срещу тормоза. Ако не беше живял в легионите, никога нямаше да стигне толкова далеч. Не искам да го превръщам в герой на робското съсловие. Затова смятам да използвам името му, за да сложа веднъж завинаги край на робските въстания.

— Бих казал, че въстанието беше повече самнитско, отколкото робско.

— Така е. Но самнитите са проклятие, с което Рим ще трябва да се съобразява и за в бъдеще. Докато робите са длъжни да си знаят мястото. И аз ще им го покажа. След като свърша с пленниците, повече никой няма да вдига робски въстания в римския свят.

Цезар беше свикнал да разсъждава бързо и да отгатва намеренията на другите, затова сега беше смутен — така и не знаеше какво всъщност има предвид Крас.

— Как ще го постигнеш? — попита той.

У Крас проговори старият счетоводител.

— Ами виж сега, ние държим точно шест хиляди и шестстотин пленници. Разстоянието от Капуа до Рим е точно сто трийсет и две римски мили, всяка от тях по пет хиляди стъпки. Това прави точно шестстотин и шейсет хиляди стъпки. Като разделим на шест хиляди и шестстотин, ще получим сто стъпки разстояние. Смятам да разпъна бунтовниците на кръстове — от Капуа до Рим по един кръст на всеки сто стъпки. И те ще останат да висят покрай пътя, докато не изгният и не се превърнат на голи скелети.

Цезар ахна.

— Ужасяваща гледка.

— Имам един въпрос — погледна го изпитателно Крас и на устните му се появи усмивка. — Как мислиш, ще е по-добре: дали да наредя всички кръстове от едната страна на пътя или да ги редувам?

— От едната страна на пътя — отговори веднага Цезар. — Имам предвид, ако смяташ да използваш Вия Апия, а не Вия Латина.

— О, да, Вия Апия. Той е абсолютно прав в продължение на десетки мили, а и не пресича големи възвишения.

— Тогава нека бъдат от едната страна на пътя — погледът ще ги обхваща по-лесно — усмихна се на свой ред Цезар. — По въпроса за кръстовете аз вече имам известен опит.

— Чух нещо такова — кимна Крас. — Така или иначе не мога да връча подобна задача на теб, не отива на военен трибун да се занимава с подобна черна работа. Ти си избран от народа магистрат, за мръсната работа си имаме „префектус фабрум“.

Тъй като въпросният „префектус фабрум“ — човекът, който се грижеше за всички технически проблеми около снабдяването на войската, — беше някогашен роб на Крас, научен от бившия си господар на акуратност, Крас и Цезар не се съмняваха, че работата ще бъде свършена както трябва.

И така, в края на юни Крас, неговите легати, старши и младши военни трибуни поеха на коне от Капуа на север по Апиевия път, съпровождани само от една кохорта пехотинци. От лявата им страна се издигаха хиляди дървени кръстове с окачени хора по тях. Крас дори сега не се беше показал великодушен: на нито един от шестте хиляди и шестстотин пленници не беше спестена дългата агония. Всички бяха вързани живи по кръстовете, осъдени да стенат с дни по цялото протежение на пътя.

Имаше хора, които специално дойдоха да видят кръстовете. Някои нарочно доведоха със себе си непослушните си роби да им покажат как господарите се възползват от своите права, щом се наложи. Но мнозина от свидетелите бързаха да се приберат у дома, а онези, които по силата на обстоятелствата трябваше да използват Апиевия път, се радваха, че кръстовете са само от едната страна и могат да гледат на другата. От разстояние гледката не беше толкова потискаща, та мнозина римляни се качваха на Сервиевите стени от двете страни на Капенската порта, за да наблюдават.

Бунтовниците висяха в продължение на осемнайсет месеца. Бавно изгниваха по кръстовете, докато кожата и месата им не се стопиха и не останаха само тракащи кокали. Крас не позволи мъртъвците да бъдат свалени от кръстовете до последния ден от управлението си като консул.

Със сигурност, мислеше си Цезар, след като всичко свърши, никоя друга война в историята на Рим не беше протекла толкова бързо, не беше следвала такива прави очертания и не бе завършила до такава степен в същия дух, в който бе започнала: един поход, започнал с децимация, бе завършил с масово разпъване на кръст.

8

От май 71 г. пр.Хр. до март 69 г.пр.Хр.

Когато Гней Помпей Велики достигна брега на река Рубикон, той не спря армията си. Владееше дял от Агер Галикус, но този дял се намираше вътре в границите на Италия, затова там щеше да се прибере с легионите, пък каквото ще да пише в законите на Сула. Войниците му с нетърпение очакваха да видят домовете си, а сред тях имаше най-много пиценци и умбрийци. Под стените на Сена Галика Помпей прибра войската си в голям лагер и им даде заповед да не го напускат без разрешение на военен трибун. Наобиколи се с кохорта пехотинци и сам продължи към Рим по Вия Фламиния.

Скоро, след като беше напуснал Нарбон по посока новооткрития от него самия проход през Алпите, Помпей най-сетне се беше сетил с каква нова велика задача да се захване. Дори се чудеше как може да не е помислил по-рано. На три пъти му бяха връчвали специално поръчение: веднъж от Сула, два пъти от сената; два пъти беше действал като пропретор, веднъж — като проконсул. Не щеше и съмнение, че тъкмо той е първият сред римляните. Но в същото време никой от римските знатни нямаше да го признае, затова Помпей трябваше да го докаже ясно и категорично пред всички. Единственият начин да постигне целта бе да извърши някое ново посегателство над законите — толкова дръзко и толкова недопустимо за всеки обикновен римлянин, че никой след това дори да не си помисли, че той не е пръв сред римляните.

Той, който си оставаше още обикновен конник, щеше да принуди сената да го направи консул.

Помпей придобиваше все по-пренебрежително мнение за сената, което беше добро дошло предвид омразата му към тази институция още от младежките години. Членовете на сената лесно можеха да се купят, а способността им да се носят по течението бе такава, че едва ли щяха да усетят приближаващия водопад. Когато беше подкарал легионите си от Тарент към Рим, за да си извоюва със сила триумфа от Сула, Сула беше клекнал! Тогава Помпей не беше погледнал на случая с такива очи — Сула имаше толкова голямо обаяние, че бе убедил самия него в неуспеха му, но време беше да осъзнае, че победата бе за Великия, не за Сула. А диктаторът тогава беше доста по-сериозен съперник, отколкото сенатът — сега.

През последната година, прекарана на запад, Помпей бе слушал новините за действията на Спартак с искрено недоумение: макар лично да беше подкупил консулите Гелий и Клодиан, не можеше да повярва, че двамата заедно могат да се окажат толкова безпомощни на бойното поле — вечното им оправдание беше, че войниците им не можели да се справят! На няколко пъти му се искаше на Помпей да им напише писмо, в което да им напомни, че той би се справил по-добре дори ако цялата му армия бъде от евнуси; но все пак се беше сдържал — нямаше смисъл да скъсва връзки, за които толкова скъпо беше заплатил.

Другите две новини, които го застигнаха в Нарбон, допълнително го смаяха — едната му беше съобщена от самите Гелий и Клодиан: сенатът им бил отнел върховното командване във войната срещу Спартак. Втората вест му бе пратена от Филип — след като изнудил сената, Марк Лициний Крас прокарал указа за собственото си назначаване през народното събрание. Командването му се разпростирало над осем легиона, без да се брои конницата. Помпей вече беше воювал с Крас и го смяташе за изключително посредствен пълководец — както несъмнено бяха посредствени и войниците му. Затова писмото на Филип го бе хвърлило в още по-голямо недоумение и дори известно отчаяние. Крас нямаше да се справи със Спартак.

Тъкмо когато напускаше Нарбон, Помпей получи окончателно потвърждение на предишните си впечатления — войската, с която Рим се надяваше да победи Спартак, бе толкова жалка и недостойна, че Крас бе стигнал дотам да коли войниците си! А това, всеки пълководец знаеше от историята и от учебниците по военно дело, съсипваше докрай бойния дух. Нищо не би могло да подейства на войници, които от страх са стигнали до най-суровото възможно наказание. Но пък имаше ли нещо чудно в това, че мудният и не особено интелигентен Крас бе прибягнал до такива грозни методи?

Помпей вече се чудеше дали да не се върне тъкмо в последния момент в Италия, та да отърве лично Рим от бунтовническата заплаха. Именно докато обмисляше проблема, го беше споходила и ГОЛЯМАТА ИДЕЯ. Разбира се, че сенатът щеше да го моли на колене да приеме поредното специално поръчение — изтребването на бунтовниците. Но този път Помпей изрично щеше да настоява най-напред да го направят консул. Ако Крас можеше да изнуди назначените отци и да си издейства одобрението на народното събрание, как ли се надяваха същите тези овци в сената да се съпротивляват на Гней Помпей Велики? Проконсулската длъжност (при това с изричното уточнение, че само замества действащия консул) не му се струваше достатъчна! Щеше ли Помпей да се остави цял живот да бъде разиграван като послушно добиче и да се ограничава с правомощия, които не му позволяваха да заеме полагащото му се място? Не! Няма повече! Помпей нямаше нищо против да влезе най-после в сената — но само в качеството на консул. Доколкото можеше да си спомни, никой римлянин не го беше правил преди него. Това щеше да е прецедент и щеше да докаже на целия свят, че първият сред римляните се нарича Гней Помпей Велики.

По дългия Домициев път той се бе отдавал на фантазии, коя от коя по-смели. Толкова беше щастлив и доволен, че Варон (а и не само той) дори не можеше да си представи какви мисли минават през ума му. Понякога на Помпей му се приискваше да каже нещо, но бързо се отказваше, решен да крие съкровените си мечти. Варон и останалите щяха да научат, когато му дойде времето.

Чувството на радостно очакване нарасна, след като войската проправи, подравни и застла с каменни плочи новия път от долината на саласите чак до Италийска Галия. Вече бяха излезли на Емилиевия път, а Помпей продължаваше да се подсмихва и да потрива доволно лице. Изведнъж сякаш гръм падна от ясното небе — намираха се точно при малкото градче Форум Попилий, вече на италийска земя. Помпей и шестте му легиона буквално се сблъскаха с някаква разпусната банда от дрипави войници, по чието лошо въоръжение човек можеше да се досети, че са от последователите на Спартак. Да бъдат обкръжени и избити бунтовниците, не беше трудна работа; по-трудно бе да се възприеме новината как Марк Крас е унищожил цялата армия на Спартак, и то преди почти цял месец. Войната срещу гладиатора беше свършила.

Помпей изпадна в такава мъка, че и последният офицер в щаба му го разбра. Всички си дадоха сметка, че ако досега е бил весел, то е било, защото се е надявал на поредната военна кампания. Това, че бе възнамерявал да използва случая, та да се сдобие с консулска длъжност, никой дори не бе и помислил. В продължение на няколко дни бе изпаднал в толкова мрачно настроение, че дори Варон го отбягваше.

„Ех, мислеше си безутешният Помпей, защо не научих всичко това, докато още се намирах в Трансалпийска Галия? Сега ще трябва да използвам заплахата с армията си, а за целта вече прекрачих конституцията на Сула. А Крас разполага с боеспособна армия, при това мобилизирана. Ако бях в Галия, можех да изчакам Крас да отпразнува своята овация и да разпусне войската си. Тогава щях да използвам купените си сенатори, за да забавя изборите до мига, в който нанеса своя удар. А ето, че вече съм в Италия. Затова ще трябва да използвам заплахи.“

И все пак след няколко дни на мрачни размисли той отново намери повод да се усмихне. Прибра цялата си армия в лагера при Сена Галика и макар да не си подсвиркваше, стана по-ведър. След дълги размисли бе стигнал дотам, че да си зададе въпроса: що за хора бяха войниците на Крас? Отговор: най-големият боклук на Италия, нещастници, които не бяха намерили достатъчно смелост да се бият с някакви си гладиатори. Нима крайната победа на Крас беше променила каквото и да е? Шестте хиляди бегълци, които Помпей бе засякъл при Форум Попилий, бяха жалка гледка. Навярно децимацията беше стегнала редиците на Красовата армия, но дали бойният дух щеше да се запази дълго? Можеше ли тези наказвани със смърт войници да се мерят с храбрите и упорити войници на Помпей, които бяха превъзмогнали испанските горещини и студове, без да получават заплата, без да се сдобият с плячка, без да се докоснат до свястна храна, без да получат и една дума на признателност от сената? Не, Помпей беше убеден, че НИКОЙ не може да се мери с неговата армия.

Докато приближаваше към Рим, настроението му се подобряваше.

— За какво си мислиш, ако не е тайна? — попита веднъж Варон, докато двамата яздеха далеч от останалите.

— За това, че Рим продължава да ми дължи държавен кон. Хазната така и не ми плати за мъртвия Снежко.

— Това не минава ли за държавен кон? — посочи Варон дорестия кон, който Помпей гордо яхаше.

— Тази кранта? — изсмя се презрително той. — Моят държавен кон трябва да бъде бял.

— В интерес на истината конят изобщо не е кранта, Велики. — Варон беше собственик на богати пасбища в областта с най-добрите коне на земята. — Това е едно прекрасно добиче.

— Само защото го е яздил Перперна?

— Само защото е самият себе си.

— Е, за мен не е достатъчно добър.

— Така да е, това ли е наистина най-важната тема за размисъл?

— Да. Ти за какво очакваше да си мисля?

— Това беше моят въпрос! За какво?

— Ами опитай се да познаеш!

Варон свъси чело.

— Мисля, че по едно време се досетих — тогава, когато се сблъскахме с бунтовниците при Форум Попилий. Казах си, че си правиш сметката за поредното специално поръчение и че си доста разочарован от бързия разгром на Спартак. Сега обаче не се сещам!

— Е, Вароне, продължавай да мислиш в тоя дух. Само това ще те посъветвам засега.

Кохортата, която Помпей бе взел със себе си да го пази по пътя, беше съставена изцяло от войници, живеещи в Рим. Той и преди беше доказвал способността си да преценява ситуацията — защо да води със себе си хора, които искат да са близо до домовете си из провинцията? След като кохортата вдигна малък лагер на Вия Ректа, в подстъпите на града, Помпей разреши на войниците да надянат цивилни дрехи и да влязат в Рим. Афраний, Петрей, Габиний, Титурий Сабин и останалите легати продължиха заедно с войниците, също както Варон, нетърпелив да види жена си и сина си.

Самият Помпей остана сам да пази Марсово поле — или поне онзи кът, в който беше настанил кохортата си. Ако погледнеше към града, вляво виждаше друг лагер, по-близо до градските стени. Това беше лагерът на Марк Крас. Изглежда, и Крас беше довел със себе си една кохорта. И той като Помпей бе развял червено знаме над палатката си, за да покаже, че началникът не е напуснал поста си.

Колко тъжно и неприятно… Защо точно в този момент в Италия действаше и друга армия? Пък била тя армия, съставена изцяло от страхливци? Помпей нямаше сериозното намерение да води гражданска война: така и не можеше да привикне с мисълта. Отхвърляше я не толкова от чувство на преданост към родината, колкото, защото като човек не можеше да се отдаде на омраза и отмъстителност като Сула. За Сула не бе имало друг избор, освен да наложи волята си със сила. Рим беше крепостта, в която той съхраняваше душата, честта, извора на живота си. Докато за Помпей тази крепост щеше да си остане завинаги в Пицен. Не, той нямаше да започва гражданска война. Но трябваше да наплаши всички, че точно такива са му намеренията.

Седна и състави следното послание до сената:

„До Римския сенат:

Аз, Гней Помпей Велики, получих от вас преди шест години специално поръчение да смажа бунта на Квинт Серторий в Близка Испания. Както добре знаете, в сътрудничество с моя колега — управителя на Далечна Испания Квинт Цецилий Метел Пий аз успях да потуша въстанието, което доведе и до смъртта на Квинт Серторий, както и на всички други легати, между които изменника Марк Перперна Вейентон.

Не нося със себе си богата плячка. Просто нямаше как да се сдобия с богата плячка в една страна, опустошена от поредица всевъзможни бедствия и политически трусове. Войната в Испания беше война на загуба за Рим. Това е причина да поискам правото да ознаменувам триумф, уверен, че съм изпълнил каквото ми е било наредено, че благодарение на мен хиляди врагове на Рим са намерили заслужена смърт. Искам триумфът ми да се проведе възможно най-скоро, за да мога да се явя като кандидат за консул на предстоящите през квинктил избори в народното събрание.“

Помпей първоначално бе възнамерявал да използва текста като чернова, която Варон да прегледа и изчисти в по-дипломатичен дух. Но след като го прочете няколко пъти, реши, че писмото казва точно това, което му се иска сенатът да чуе. Нека ония знаят с кого си имат работа!

Облегна се доволен на стола си, когато дойде да го навести Филип.

— Чудесно! — зарадва се при вида му Помпей, стана от писалището и стисна ръката (мека, натежала и потна) на гостенина си. — Тъкмо написах едно писмо, което искам да прочетеш. Можеш да го отнесеш в сената от мое име.

— Навярно настояваш за своя заслужен триумф? — предположи Филип и седна с въздишка; носилките се движеха толкова бавно, че бе предпочел да мине целия път от дома си пеша; за негово голямо съжаление, въпреки че навън беше още пролет, жегата беше твърде голяма.

— И за нещо повече — усмихна се Помпей и му подаде восъчната таблица.

— Дай да пийна нещо най-напред.

На Филип му беше нужно известно време да разчете ужасния почерк на Помпей; достигна последното изречение тъкмо в мига, в който отпиваше от чаша разредено със студена вода вино, та чак се задави — Помпей дълго трябваше да го тупа по гърба. Мина време, преди Филип да се успокои и да възвърне гласа си.

Но той дори не коментира. Вместо това вдигна поглед и започна да наблюдава Помпей, сякаш за пръв през живота си го срещаше. Не искаше да му убегне и най-малката подробност у младоликия пълководец, облечен все така в броня и кожена пола: подчертано светлата, осеяна тук-таме с лунички кожа, издадената напред брадичка, златисторусите коси, които напомняха на Александър Велики. И най-вече очите му — големи, сини, жадни и по детски наивни! Помпей Велики, новият Александър. Откъде му идваше подобно самочувствие? Кое му даваше право да предявява подобни искания? Баща му беше доста странен човек, нищо че синът му се опитваше да убеди всеки, че е бил като другите. И все пак синът се оказваше по-странен и баща си! Луций Марций Филип трудно се учудваше. Но Помпей беше стигнал много по-далеч от някаква си изненада. От подобен шок старец като него можеше и удар да получи!

— Това не е сериозно, нали? — попита за всеки случай Филип.

— Защо да не е сериозно?

— Велики, това, което искаш, просто е невъзможно! То просто… просто не е възможно! Това е против всякакви закони, писани и неписани! Никой не може да стане консул, без да е член на сената! Дори младият Марий и Сципион Африкански Младши бяха членове на сената, когато народът ги избра за консули! Разбира се, ще възразиш, че Сципион Младши е създал прецедент, като е бил избран за консул, без да е бил претор; а виж, младият Марий дори и като квестор не беше служил. Но дори Марий беше приет в сената много преди да стане дума за избори! А Сула изрично забрани всякакви изключения от правилата. Велики, умолявам те, не пращай това писмо до сената!

— Аз искам да бъда консул! — закани се Помпей и червените му устни се изкривиха в злобна усмивчица.

— Когато прочета това насред Курията, ще настане такъв смях, че и тук, в палатката ще го чуеш! Искането ти няма да мине!

— Разбира се, че може, Филипе! Разполагам с шест легиона от най-добрите войници на земята. Всичко мога да поискам от всеки.

Филип се разтрепери.

— Не би го сторил! — заекна той.

— Ще го сторя, без да ми мигне окото.

— Но Крас има под свое командване осем легиона в Капуа! Ще ни докараш нова гражданска война!

— Пфу! — отвърна Помпей. — Осем легиона страхливци.

— Така говореше и за Квинт Серторий.

Помпей пребледня и застина.

— Да не съм те чул да го повтаряш, Филипе.

— О, аман от тия! — ядоса се Филип. — Велики, Велики, умолявам те, не го прави! Откъде ти хрумна, че Крас командва войска от страхливци? Заради консулските легиони, заради децимацията? Е, забрави! Той успя да изкове боеспособна армия, при това предана лично на него, колкото твоята е предана на теб. Не бъркай Марк Крас с Гелий или Клодиан! Може би не си чул какво направи той по пътя от Капуа до Рим!

— Не съм чул — отговори Помпей, който изпита известно колебание. — Какво е направил?

— Като тръгнеш по Вия Апия от Рим за Капуа, по пътя ще преброиш точно шест хиляди и шестстотин кръста, на които са разпънати всички пленени бунтовници. По един кръст на всеки сто стъпки! Крас изби неколкостотин войници от консулските легиони, за да сложи край на всякакво дезертьорство и страх пред врага. Разпъна на кръст всеки жив пленник, за да покаже на робите в Италия и Сицилия какво ги чака при бунт. Това не е човек, с когото можеш да не се съобразяваш, Велики! Това е човек, който може и да не желае гражданска война, нали е делови човек, само ще си накърни финансовите интереси, но който, ако получи заповед от сената, веднага ще вдигна армията си срещу теб. При това има големи шансове да те направи на пух и прах!

Колебанието изчезна и Помпей си придаде тъповато изражение.

— Ще накарам писаря да препише всичко на хартия и утре сутринта ще го прочетеш пред сената.

— Така само ще съсипеш кариерата си!

— Няма.

Разговорът очевидно бе приключил, Филип стана да си върви. Не беше излязъл от палатката, когато Помпей се зае да пише ново писмо. Този път лично до Марк Лициний Крас.

„Хиляди поздравления, скъпи приятелю и колега от времето, когато заедно се сражавахме срещу Карбон. Докато аз умиротворявах Испания, разбирам, ти си умиротворявал Италия. Казват ми, че си успял да превърнеш страхливците от консулските легиони в железни войници и да покажеш на всички нас как да се разправяме с непослушните роби.

Още веднъж, хиляди поздравления. Ако имаш намерение да останеш в квартирата си тази вечер, дали не бих могъл да те навестя, та да си побъбрим?“

— Какво ли му е хрумнало? — попита Крас Цезар.

— Интересно наистина — върна му писмото трибунът. — Не мисля, че стилът му е особено изящен.

— Той няма как да пише изящно! Нали е варварин?

— А ти имаш ли намерение да останеш в квартирата си тази вечер? Човекът толкова иска да си „побъбри“ с теб… Чудя се какво ли разбира под бъбрене.

— Доколкото познавам Помпей, навярно е решил, че това е най-правилният израз. Да, имам намерение да си остана тук за вечерта — реши той.

— Поканата важи ли и за мен? — попита Цезар.

— Важи. Ти познаваш ли го?

— Запознавали сме се навремето, но силно се съмнявам, че ще си спомня.

Оказа се напълно прав.

— Наистина ли сме се запознавали, Гай Юлий? — учуди се Помпей при пристигането си няколко часа по-късно. — Не си спомням.

Цезар се засмя.

— Не се изненадвам, Гней Помпей. Ти тогава не можеше да откъснеш поглед от Муция.

Очите на Помпей светнаха.

— О, да! Ти беше на гости у Юлия, когато отидох да се запозная с жена си! Разбира се!

— Как е тя? Не съм я виждал от години?

— Държа я в Пицен — обясни той, без да си дава сметка, че един достоен римлянин не се отнася така с дамите. — Имаме си момченце и момиченце… Надявам се скоро да станат повече. В интерес на истината и аз не съм я виждал отдавна, Гай Юлий.

— Цезар. Предпочитам да ми казват Цезар.

— Още по-добре, защото и аз предпочитам да ме наричат Велики.

— Не се и съмнявам!

Крас реши, че е крайно време да се намеси в разговора:

— Седни, заповядай, Велики. Изглеждаш доста почернял и доста свеж за стар човек… Дали не си прескочил вече трийсет и петте? Или се лъжа?

— Ще ги навърша чак на предпоследния ден от септември.

— Ти успя да извършиш толкова много подвизи през тези трийсет и пет години, колкото повечето хора не успяват и за седемдесет. Направо ме е страх с какво ли ще има да се хвалиш на седемдесет. Как е в Испания, всичко наред ли е?

— Всичко е наред, но пък — Помпей великодушно допълни, — там се радвах на нечия изключителна помощ.

— Да, старият Пий наистина изненада и свои, и чужди. Преди да замине за Испания, не можеше да се похвали с нищо. — Крас се изправи. — Да ти предложа глътка вино?

Помпей се засмя.

— Само ако си сменил реколтата, непоправими скъпернико!

— Все същата — рече Цезар.

— Значи е оцет.

— Колко хубаво, че не пия вино, не мислиш ли? Иначе как щях да изкарам цялата тази кампания? — усмихна се Цезар.

— Не пиеш вино? Богове! — Помпей се чудеше какво да отговори и реши да смени темата: — Подаде ли молба за триумф, Марк Крас? — попита той домакина.

— Не, не отговарям на условията за триумф. Сенатът предпочита да гледа на войната срещу Спартак като на потушаване на робски бунт, затова не разчитам на повече от овация. — Крас се покашля и си придаде тъжен вид. — Е, така де, за овацията съм подал молба. Ще се проведе възможно най-скоро. Искам да се отърва от империума си, за да се явя на изборите за консул.

— Ами да, ти беше претор преди две години, значи пречки няма, нали така? — подхвърли весело Помпей. — Съмнявам се, че някой ще успее да те спре, особено след такава бляскава победа. Днес овация, утре консул, всичко по график, бих казал.

— Това е идеята — съгласи се Крас, който досега нито веднъж не се беше усмихнал. — Трябва да убедя сената да ми даде земя за поне половината армия. Ако съм консул, ще го сторя по-лесно.

— Със сигурност — потвърди Помпей и стана да си върви. — Е, трябва да тръгвам. Обичам да се разхождам, така се пазя от… остаряване, нали така, Марк Крас?

След което си замина, оставяйки домакините си в пълно недоумение.

— За какво беше всичко това? — попита Крас.

— Имам предчувствие — отговори замислено Цезар, — че съвсем скоро ще разберем.

Писмото от Помпей, написано четливо на свитък хартия, беше предадено на Филип от някакъв военен куриер рано следобед на същия ден. Той не очакваше да има нови срещи с патрона си, който щеше да го потърси едва след като старият сенатор прочете посланието му в Курията. Но Филип едва се бе вдигнал от вечеря, когато втори куриер му съобщи, че Помпей го вика спешно при себе си в лагера на Марсово поле. Филип се зачуди дали да не прати гневен отказ; но пък след това се сети за тлъстите суми, с които Помпей подхранваше бюджета му всяка година, въздъхна и нареди да му намерят носилка. Стига толкова ходене!

— Ако си променил решението си с онова писмо до сената, Велики, можеше просто да ми съобщиш! Защо трябваше да се разкарвам втори път за един ден?

— О, да не те е грижа за писмото! — махна с ръка Помпей — Просто го прочети пред ония, пък те нека се смеят. Скоро ще им се доплаче. Не, не те викам за това. Имам за теб нова, много по-важна задача, с която трябва да се залавяш незабавно.

Филип свъси вежди.

— Каква задача? — попита той.

— Ще трябва да привлека Крас на своя страна — обясни Помпей.

— Охо! И как смяташ да успееш?

— Аз нищо не смятам. Ти и останалите хора от лобито ми ще направите всичко вместо мен. Искам чрез вас сенатът да попречи на Крас да раздаде земя на армията си. Но трябва да се заловите за работа още сега, преди да е получил своята овация и преди да се проведат изборите. Ще трябва да поставите Крас в такова положение, че да не може да предлага услугите на войската си на сената… ако сенатът реши да ме смаже със сила. Не знаех как да постъпя, докато не отидох на гости при Крас преди малко. А той се изпусна, че иска да става консул, защото смятал, че като такъв ще успее по-лесно да издейства земя за ветераните си. Нали го знаеш Крас… Той е човек, който няма да се излъже да плаща от собствения си джоб за земята. От друга страна, не може да разпусне войската си, без да осигури бъдещето на войниците. Навярно няма намерение да иска много… В крайна сметка войната продължи половин година. Нека това бъде основата и на вашата позиция — шест месеца военна служба не са достатъчно основание Рим да се разделя с нов дял от държавната си земя, още повече че врагът са били въстанали роби. Ако плячката е била достатъчна, войниците биха се задоволили с нея! Но аз познавам добре Крас. По-голямата част от плячката навярно изобщо не е била описана в официалните отчети. Крас не може да устои на подобно изкушение — той задължително ще задържи лъвския пай за себе си, следователно трябва да компенсира войската за сметка на държавната земя.

— В интерес на истината вече имах случай да чуя, че плячката не била голяма — усмихна се Филип. — Крас убеждаваше всички, че пиратите отмъкнали кажи-речи всичко, което Спартак е притежавал, срещу лъжливото обещание да го пренесат в Сицилия. Но от други източници знам, че нещата не стоят точно така, че сумата била само половината от това, което Спартак е притежавал в брой.

— Това е той, Крас! — ухили се Помпей при мисълта за времето, когато Крас се беше скарал със Сула от алчност. — Казвам ти, той просто не може да се въздържи. Колко легиона командва? Осем? Значи двайсет процента за хазната, двайсет процента за Крас, двайсет процента за легатите и трибуните, десет процента за конницата и центурионите, за пехотата остава трийсет процента. Това означава, че на всеки легионер поотделно му се полагат сто осемдесет и пет сестерции. Няма да успее да се издържа дълго от тях.

— Никога не съм предполагал, че си толкова добър в сметките, Велики!

— Във всеки случай доста по-добър, отколкото в четенето и писането.

— Колко ще спечелят твоите войници от плячката в Испания?

— Горе-долу същото, но те знаят, че всичко е справедливо поделено. Винаги когато разпределям плячката, до нея имат достъп и представители на редовите войници. Така всички се чувстват по-спокойни, не толкова, защото началникът доказва, че е честен, а защото това е само по себе си жест на уважение към легионера. Онези, които още не притежават земя, ще се сдобият с такава. Надявам се, ще я осигури държавата. Но ако държавата откаже, ще ги настаня на своя земя.

— Ти си забележително щедър човек, Велики!

— Не, Филипе, това не е щедрост, а елементарна предвидливост. На мен тези хора ще ми трябват. Ще ми трябват и синовете им. Защо да не бъде щедър днес, когато ще има да ми се отблагодаряват в бъдеще? Но когато остарея и водя своята последна война, бъди сигурен, че няма да позволя разходите да бъдат за моя сметка. — Помпей поклати глава. — Последната война ще донесе на Рим повече пари, отколкото градът е виждал през последните сто години. Не знам още къде ще се води тази война, само знам, че врагът ще бъде богат. В интерес на истината, мисля си дали да не бъде Партия. А когато донеса в Рим богатствата на Партия, очаквам Рим да заплати за земята на войниците ми. Досега кариерата ми костваше огромни разходи. Ти най-добре знаеш колко пари плащам всяка година за теб и за всички останали мои поддръжници в сената!

Филип се сви на стола си.

— Ще получиш всичко, за което си си платил!

— Добре, че го чувам от устата ти, приятелю. Можеш да ми го докажеш още утре — подкани го великодушно Помпей. — Сенатът трябва да откаже на Крас исканата земя за войниците му. Освен това изборите трябва да се отложат. Искам сенатът изрично да гласува указ, с който ми се разрешава да участвам в изборите. Нека законът бъде гласуван и от народното събрание.

— Така да бъде — надигна се възрастният сенатор. — Има само една голяма трудност, Велики. Крас държи в ръцете си голям брой сенатори, които му дължат пари. Съмнявам се, че ще успеем да ги привлечем на наша страна.

— Можем… Ако дадем на онези, които дължат по-скромни суми, достатъчно пари да се разплатят с Крас. Провери колко от сенаторите му дължат по-малко от четирийсет хиляди сестерции. Ако тези хора вече са станали наши хора или ако имат намерение да минат на наша страна, нека се издължат веднага на Крас. Ако друго не успее, то поне това ще бъде ясен знак за него, че е в губеща позиция.

— Дори така, ще ми се да отложим прочитането на писмото пред сената!

— Ще го прочетеш още утре, Филипе. Не желая никой да се заблуждава относно намеренията ми. Искам сенатът и цял Рим да знаят отсега, че аз ще бъда консул догодина.

Сенатът и цял Рим бяха научили за намеренията му още преди пладне на другия ден, иначе Варон нямаше да нахълта по никое време в палатката на Помпей — разрошен и задъхан от дългото тичане.

— Ти не говориш сериозно! — едва успя да изрече приятелят му.

— Напълно сериозно.

— Вода, искам вода. — С големи усилия Варон се надигна от стола и отиде до масата. — Велики, ще те победят!

Помпей му отвърна с пренебрежителен жест, но го изгледа с очакване.

— Как възприеха новината, Вароне? Искам да чуя всичко с подробности!

— Ами най-напред Филип подаде заявка за изказване при консула Луций Ауфидий Орест — в момента той държи фасциите и ръководи заседанията. Тъй като именно Филип бе пожелал днешното заседание да се свика, веднага след провеждането на авгуриите думата му беше дадена. Тогава той стана и без никакво предисловие прочете писмото ти.

— И те какво? Смяха ли се?

Варон надигна очи от чашата и го погледна изумен.

— Дали са се смели? Богове, не! Всички стояха като ударени от гръм. Най-накрая се разшумяха, тихичко, после целият сенат заприлича на гладиаторска арена. Когато Орест успя да възстанови реда, думата поиска Катул. Предполагам, сещаш се какво имаше да каже.

— И дума не може да става. Противоконституционно. Гавра с всички юридически и етически правила на републиката.

— Всичко това, но още много.

— И какво стана след речта му?

— Филип произнесе наистина велика реч — една от най-добрите, които съм чувал от устата му, а той е добър оратор. Каза, че си заслужил консулството, че било смешно и жалко да се иска от човек, който е бил два пъти пропретор и веднъж проконсул да няма право да се показва в сената. Каза, че си спасил Рим от Серторий, че си превърнал Близка Испания в образцова провинция, че дори си отворил нов път през Алпите; че всичко това заедно с многото други твои дела доказвало на колко предан служител разчита Римската република. Не мога да повторя всичко, което Филип наговори — трябва да поискаш копие от речта му, той я чете, значи я има записана. Във всеки случай думите му оставиха дълбоко впечатление у всеки. И изведнъж ни в клин, ни в ръкав — продължи да разказва Варон, очевидно изумен от случилото се, — Филип смени темата! Много странно! Както обясняваше защо трябвало да те оставят да станеш консул, той уж между другото започна да говори за зловредния навик безценната държавна земя да бъде раздавана на парчета между алчните за незаслужени богатства легионери. Благодарение на законите на Гай Марий сега всички войници очаквали да получат за награда част от държавния поземлен фонд дори след някоя незначителна и краткотрайна военна кампания. Земята дори не се раздавала от името на Рим, а от това на дадения пълководец! На подобна практика трябвало да се сложи край, твърдеше Филип. Да се създават частни армии на издръжка от сената и народа било опасно: войниците забравяли дълга си пред родината и се подчинявали на пълководеца, който е бил така добър да ги оземли.

— Прекрасно, прекрасно! — радваше се Помпей. — Дотук ли спря или продължи нататък?

— Продължи — рече Варон и отпи от чашата с вода. Започваше да проумява, че не друг, а самият Помпей стои зад всичко това. — Посочи за пример войната срещу Спартак, както и доклада, който Крас представи пред сената. Направо го унищожи, Велики! Как смеел Крас да иска земя за войници, които са прекарали някакви си шест месеца в легионите! Как смеел той да иска от държавата възнаграждение за войници, които са се проявили толкова позорно, че се е наложило да бъдат наказвани с децимация! Как смеел да предявява претенции от името на войници, които не са сторили друго, освен да изпълнят гражданския си дълг към Рим — да спасят родината от вражеско нападение! Едно било да се воюва срещу чуждоземен противник, обясняваше Филип, друго било да се разправиш с изменник, който е застанал начело на робско въстание на територията на родна Италия. Никой няма право да иска възнаграждение за това, че е пазил собствения си дом. Накрая Филип завърши с молба към всички сенатори да не служат на Красовите интереси и да не му оставят каквато и да е причина да мисли, че може да подхранва личната вярност на своите войници за сметка на римската хазна.

— Филип е бил великолепен! — радваше се Помпей. — И какво стана след всичко това?

— Катул отново стана да говори, този път в подкрепа на Филип. Колко прав бил Филип да иска край на зловредната практика, установена от Гай Марий. Как крайно време било да се спре раздаването на държавна земя на войниците. Трябвало да спре, горещеше се Катул. Държавната земя за това се наричала „агер публикус“, за да не се използва за подкупване на войниците от страна на командирите им.

— И с това ли приключи целият спор?

— Не. Цетег също получи право да говори, колкото да подкрепи безрезервно Филип и Катул. След него се изредиха още Курион, Гелий, Клодиан и още дузина други оратори. Най-накрая в сената настъпи такъв хаос, че Орест закри заседанието.

— Прекрасно! — заключи Помпей.

— Ти стоиш зад всяко изказване, нали, Велики?

Големите сини очи на Помпей се разтвориха широко в израз на дълбоко учудване.

— Аз съм бил стоял ли? Какво искаш да кажеш с това, Вароне?

— Много добре знаеш какво искам да кажа. Признавам си, че чак днес го разбрах, но вече всичко ми е ясно. Целта ти е да забиеш клин в отношенията между сената и Крас. Ако успееш, всъщност ще лишиш сената от услугите на армията на Крас. А ако сенатът няма армия, която да му се подчинява, Рим няма да успее да ти даде урока, който заслужаваш, Гней Помпей!

Помпей се засегна от последната реплика и погледна накриво приятеля си.

— Вароне, Вароне! Това, което аз заслужавам, е да стана консул!

— Това, което заслужаваш, е да те разпънат на кръст!

Помпей винаги се дразнеше, когато му противоречаха.

Варон усещаше как между двамата се издига ледена преграда. И както винаги понечи да отстъпи.

— Съжалявам, Велики, изхвърлих се, защото ме е яд. Връщам си думите назад. Но няма как да не виждаш сам с какво ужасно дело си се захванал! За да оцелее републиката, видните нейните представители трябва да престанат да погазват конституцията й. Това, което искаш от сената, нарушава всички принципи на римските политически нрави. Дори Сципион Емилиан не отиде толкова далеч, а той беше наследник на Сципион Африкански и Емилий Павел едновременно!

Но това само влоши положението. Помпей подскочи като ужилен.

— О, я се махай, Вароне! Много добре разбирам какво искаш да ми кажеш! Че щом един римски патриций не е стигнал чак дотам, как смее един простосмъртен пиценец да иска повече от него! Но аз ще бъда консул!

Ако заседанието на сената бе оказало такова въздействие върху Марк Теренций Варон, как ли щеше да бъде възприето казаното там от най-прекия заинтересован — Марк Лициний Крас. Той научи всичко от устата на Цезар, който беше спрял Квинт Арий и другите легати — сенатори на входа на сената, преди да са съобщили каквото и да е на началника си. Най-много държеше да разговаря с Крас Луций Квинкций, та Цезар трябваше дълго да го убеждава.

— Нека аз говоря с него — молеше Цезар. — Вие сте толкова ядосани, че ще ядосате и него. Крас трябва да остане спокоен.

— На нас дори не ни дадоха възможност да възразим! — каза Квинкций и удари с юмрук в разтворената си длан. — Оная курва Орест остави да говорят само онези, които подкрепят Помпей, и закри заседанието, преди някой от нас да е успял да възрази!

— Знам, знам — рече търпеливо Цезар, — бъди спокоен, всички ще се изкажем на следващото заседание. Орест постъпи много мъдро, ако бяхме се изказали сега, при тази обстановка, кой знае какво щеше да стане… Следващия път ще говорим ние. Още нищо не е решено! Затова нека аз говоря с Марк Крас, ако обичате.

И така, с голямо неудоволствие легатите се прибраха по домовете си, докато Цезар бързо се насочи към Марсово поле и лагера на Крас. Вестта за това, което се е говорило на заседанието, се бе разпространила със скоростта на вятъра; докато Цезар си проправяше път сред тълпата на форум Романум, отвсякъде дочуваше реплики как имало възможност да избухне поредната гражданска война. Помпей искал да стане консул, сенатът не се съгласявал, Крас нямало да получи земя за войската си, крайно време било Рим да даде добър урок на тези самонадеяни пълководци, какъв страхотен човек бил Помпей и т.н.

— … Та това е — каза Цезар, след като разказа всичко на Крас.

Крас беше изслушал без всякаква реакция сухото и делово изложение на Цезар. Дори след като разказът свърши, той не махна маската на пълно, безразличие от лицето си. В продължение на няколко минути не каза нищо, само гледаше през отвора под вдигнатото платнище на палатката, сякаш съзерцаваше красотата на Марсово поле. Най-накрая посочи с жест пейзажа отвън и се обърна към Цезар.

— Красота, нали? Човек да не помисли, че сме само на километър от най-голямата помийна яма на света.

— Да, красиво е — съгласи се Цезар.

— А ти какво мислиш за не толкова красивите сцени, които са се разиграли в сената тази сутрин?

— Мисля — рече тихо той, — че Помпей те е притиснал.

Крас се усмихна.

— Ти си абсолютно прав, Цезаре. — Посочи масата си, на която беше подредил множество кесии с пари. — Сещаш ли се какво е това?

— Пари. Какви пари, нямам представа.

— Всички по-дребни дългове, които имах да си получавам от римските сенатори — обясни Крас. — Петдесет души си върнаха дълговете тази сутрин.

— Което значи, че разчиташ на петдесет гласа по-малко в сената.

— Именно. Както добре се изрази, Цезаре, Помпей ме е притиснал.

— Радвам се, че го възприемаш толкова спокойно.

— Че какво ще спечеля, ако почна да ахкам и да се тюхкам? Нищо. Не мога нищо да променя. Всъщност може ли изобщо нещо да се промени в тази ситуация?

— Със сигурност — не.

Крас кимна.

— Така е. Но кой можеше да се сети, че Помпей ще измисли толкова хитър ход?

— О, той е голям хитрец, макар никой да не го е учил на нищо. Но подобна хитрост не е достойна за големи политици, Крас. Той първо те удари с тухла по главата, а чак след това постави условията си. Ако притежаваше поне малък политически усет, щеше да дойде най-напред при теб и да ти заяви намеренията си. Така проблемът можеше да се разреши мирно и тихо между двамата, без да се вдига на крака цял Рим и да се заплашва с нова гражданска война. Проблемът с Помпей е, че той никога не знае как разсъждават другите хора, как биха реагирали те в една или друга ситуация. Освен когато мислите и реакциите им са като неговите.

— Може би си прав, но мисля, че всичко се обяснява с вечните съмнения, които преследват Помпей. Ако той беше наистина уверен, че сенатът ще позволи да бъде избран за консул, щеше наистина да разговаря най-напред с мен. Но се оказва, че за него сенатът е по-важен от мен. Помпей трябва да въздейства на сената, не на Марк Крас. Аз съм просто средството, чрез което той налага своята воля. Какво го е грижа как ще реагирам аз на удара? Той вече ме е притиснал. Ако искам земя за ветераните, ще трябва да уведомя сената, че не може да разчита на моята армия и на мен самия да възпрем Помпей.

— Какво смяташ да правиш?

— Смятам да те пратя веднага при Помпей. Не ми трябва да ти давам напътствия, Цезаре, просто преговаряй.

И Цезар замина да преговаря.

В малко неща беше сигурен, но едно от тях беше, че и двамата противници ще са там, където се очаква. Докато сенатът не гласува триумфа на единия и овацията на другия, нито Помпей, нито Крас имаха право да стъпят вътре в рамките на померия. Това би означавало да изгубят веднага своя империум, тогава пък триумфът и овацията ставаха невъзможни. Затова докато легатите, трибуните и войниците можеха да се разкарват, накъдето пожелаят, техните върховни началници бяха задължени да пазят лагерите на Марсово поле.

Помпей наистина си беше у дома, ако една палатка може да мине за дом. При него бяха и старшите легати Луций Афраний и Марк Петрей. И двамата изгледаха новодошлия с любопитство — бяха подочули това-онова за подвизите му — историята с пиратите, а и други неща, — и знаеха, че е спечелил граждански венец на двайсетгодишна възраст. Това бяха достатъчни причини истински бойци като Афраний и Петрей да уважават Цезар. Ето, че този бляскав аристократ, толкова надарен от природата, че можеше да си придаде спокойно скромен вид, не отговаряше на техните представи за римския военен герой. Вместо с доспехи, беше облечен с тога, поддържаше ноктите си, сенаторските му обувки дори не бяха изцапани, косата му беше прилично сресана — едва ли беше изминал цялото разстояние между двата лагера пеша.

— Нали миналия път каза, че не пиеш вино? — спомни си Помпей. — Мога ли да ти предложа чаша студена вода?

— Благодаря. Искам само да поговорим насаме.

— Ще се видим по-късно — обърна се Помпей към двамата офицери.

Домакинът изчака разочарованите легати да се изтеглят достатъчно далеч от палатката му и чак тогава се обърна към Цезар.

— Е, какво? — попита той прямо, както имаше навик.

— Идвам от името на Марк Крас.

— Надявах се да видя самия Крас.

— По-добре да разговаряш с мен.

— Сигурно е много ядосан?

Цезар учудено вдигна вежди.

— Крас? Ядосан? Ни най-малко!

— Тогава защо не иска да разговаря лично с мен?

— Та цял Рим да заговори? Ако двамата с Марк Крас имате намерение за някакво споразумение, Гней Помпей, най-добре е да общувате чрез хора като мен. Аз съм самата дискретност, при това съм напълно предан на своя началник.

— Излиза, че си просто човек на Крас?

— По тези проблеми, да. Но иначе съм абсолютно независим.

— На колко години си? — попита ненадейно Помпей.

— През квинктил ще навърша двайсет и девет.

— Крас би се изразил, че цепиш косъма на две. Значи скоро ще влезеш в сената.

— Аз вече съм в сената. Почти девет години.

— Защо така?

— Защото спечелих граждански венец при Митилена. Според конституцията на Сула всички отличени на бойното поле влизат в сената.

— Интересно защо никой не казва според римската конституция, а според конституцията на Сула — отбеляза Помпей, като нарочно подмина въпроса за гражданския венец. Той никога не бе печелил подобно отличие. — Аз самият не знам дали съм с нещо признателен на Сула.

— Би трябвало да си. Дължиш му няколко специални поръчения — напомни му Цезар, — но след случилото се днес сутринта едва ли сенатът ще се излъже да даде подобно поръчение на някой друг конник.

Помпей го изгледа леко засегнат.

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което казах. Не можеш насила да си печелиш благоволението на сената, Гней Помпей, а след това да искаш той да забрави. Нито можеш да се надяваш, че сенатът ще бъде вечно твой. Филип е стар човек. Цетег също не е млад. А когато те си отидат, кого ще използваш на тяхно място? Всички по-известни сенатори ще бъдат под влиянието на Катул — Цецилиите, Корнелиите, Лициниите, Клавдиите. Ако някой иска да получи специално поръчение, трябва да моли народа, при това не патриции и плебеи заедно, а конкретно плебейското събрание. Навремето Рим беше свикнал да се управлява единствено от плебейското събрание. Предполагам, че и за в бъдеще така ще бъде. Народните трибуни са толкова удобни… Ако някой им върне старите правомощия. — Цезар се покашля. — Пък и излиза по-евтино да купиш някой млад народен трибун, отколкото опитни сенатори като Филип и Цетег.

Думите му не предизвикаха реакция у Помпей. Цезар усещаше, че Помпей му е абсолютно безразличен, без да е сигурен точно защо. Като дете Цезар беше расъл сред всякакви народности, та затова галският облик на събеседника нямаше как да го отблъсне. Кое тогава? Докато Помпей осмисляше думите му, Цезар на свой реди размишляваше защо човекът срещу него не го интригува. Най-накрая реши, че той просто не се е родил достоен за вниманието му — тази самонадеяност, това почти детско вглъбяване в самия себе си, тези пропуски в образованието, които изключваха всякакво уважение към закона.

— Какво има да ми каже Крас? — попита Помпей.

— Би желал да се стигне до споразумение, Гней Помпей.

— И какво трябва да включва това споразумение?

— Няма ли да е по-добре ти да поставиш своите искания, Гней Помпей?

— Бих желал да не ме наричаш така! Мразя да ме наричат така! За пред хората аз съм Велики!

— Тук говорим в официално качество, Гней Помпей. Обичаите изискват да се обръщам към теб според етикета. Не желаеш ли да ни представиш най-напред своите условия?

— Как да не желая! — тросна се Помпей, без да е сигурен защо не може да владее нервите си. Изглежда, за всичко беше виновен този хитър и твърде благовъзпитан тип, когото му пращаше Крас. Досега Цезар беше говорил с ясно разбиране за всичко, не беше допуснал нито една грешка, не беше изпуснал нищо от поглед. Именно това го влудяваше. Той, Великият, трябваше да дава тон за всичко, а ето, че разговорът между двамата протичаше в друго русло. Цезар се държеше така, сякаш не Крас, а Помпей беше в по-деликатното положение. Беше по-красив от покойния Мемий, а по-хитър и съобразителен от Филип и Цетег, взети заедно. Освен това беше спечелил второто по важност военно отличие в Рим, връчено му не от друг, а от неподкупния Луций Лукул. Следователно беше смел и добър войник. Да беше чул Помпей за историята с пиратите, за завещанието на цар Никомед и битката при Меандър, може би от самото начало щеше да заеме по-други позиции; Афраний и Петрей имаха представа кой е Цезар, но Помпей не беше чул нищо за него. Ето защо се оказа много по-уязвим и трябваше да си признае, че Цезар по-лесно му въздейства, отколкото той на него.

— Та исканията ти? — попита отново гостът.

— Просто да убеди сената във вземането на решение аз да се кандидатирам за консул.

— Без да станеш преди това член на сената?

— Без да ставам член на сената.

— Ами ако сенатът ти позволи да участваш в изборите, а ти ги изгубиш?

Помпей се засмя, забележката беше доста находчива.

— Не бих могъл да изгубя дори да искам!

— Чувам, че тази година борбата ще бъде много оспорвана. Сред кандидатите се Марк Минуций Терм, Секст Педуцей, Луций Калпурний Пизон Фруги, Марк Фаний, Луций Манлий, както и двамата ти най-големи съперници на този етап: Квинт Метел Капрарий и Марк Крас. — На Цезар ситуацията му се струваше доста забавна.

Помпей изведнъж се изправи на стола.

— Как? Искаш да кажеш, че той все още иска да се кандидатира?

— По всичко личи, Гней Помпей, че ти ще поискаш от него да не се отказва от командването на армията си — за да не я използва сенатът срещу теб. Тогава Крас се оказва длъжен да се кандидатира за консул, при това е длъжен да спечели изборите — започна бавно и търпеливо да му обяснява Цезар. — Ако той не е консул догодина, още през януари ще го осъдят за държавна измяна — за това, че не се е отказал от командването в полза на сената. Като консул той не рискува подобен процес — нито по време на проконсулския мандат, който вероятно ще получи в края на следващата година. Едва след като свърши управлението му на някоя римска провинция, той ще стане отново частно лице — тогава може да бъде съден. Това, което му се налага да стори на всяка цена, е да си осигури място на консул и да възстанови пълните правомощия на народните трибуни. След това ще убедим някого от народните трибуни да прокара закон, чрез който се оправдава нежеланието му да предаде командването на сената. Другите девет трибуни пък ще бъдат убедени да не налагат вето. Така, когато един ден Крас стане частно лице, вече няма да има основание да го съдят за измяната, която ти в момента го принуждаваш да извърши.

Докато Цезар обясняваше, по лицето на Помпей се смениха най-различни изражения — на почуда, на разбиране, на още по-голямо учудване, на пълно объркване, най-накрая — на страх.

— Какво искаш да кажеш с всичко това? — възкликна Помпей, сякаш някой беше сложил отрова във виното му и не може да си намери въздух.

— Казвам, при това пределно ясно, че ако някой от вас иска да избяга от съдебно преследване за измяната, която извършвате, играейки си с четиринайсет легиона и неколкостотин сенатори, и двамата трябва да бъдете консули догодина, и двамата трябва заедно да положите усилия за възвръщане старите правомощия на трибуните. — Цезар говореше като наставник. — Единственият начин всеки от вас да се отърве от евентуални съдебни процеси за в бъдеще, ще е заедно да прокарате плебисцит през плебейското събрание, който да оправдае сегашните ви действия. Да не се окаже след време, че сте манипулирали от позиция на силата сената. Разбира се, Гней Помпей, ти няма реално от какво да се страхуваш, ако си оставил войската си оттатък река Рубикон.

Помпей потръпна.

— Дори не се и замислих! — призна си той.

— Повечето сенатори — продължи хем да го плаши, хем да го успокоява Цезар — са овчи души. Никой не може да го отрече. Но това пречи на мнозина да видят, че в сената се намират и няколко вълка. Не бих сложил Филип сред вълците, както и Цетег. Но Метел Капрарий — Козленцето определено не носи подходящия прякор. Трябваше да го кръстят Вълчището, а с него — и Катул, който се е настървил да ръфа човешко месо и да гризе човешки кокали. Както и Хортензий. Той още не е бил избиран за консул, но има огромно влияние сред сенаторите и още по-големи познания на римското право. Към тях тримата можем да прибавим и моя най-млад, но и най-интелигентен вуйчо Луций Кота. Кой знае, може пък и аз да съм едно сенатско вълче. Всеки от изброените, а най-вероятно всички заедно, са способни да съдят теб и Марк Крас за измяна. При това трябва да се явиш пред съдебен състав от сенатори. А ти вече си спечели доста неприятели в сената. Марк Крас може и да се измъкне, но ти няма да успееш, Гней Помпей. Сигурен съм, че имаш доста последователи в сената, но дали ще запазиш това лоби, след като си заплашвал самите тях с гражданска война и насила си ги принуждавал да вземат решения против собствените им интереси? Докато си консул и сетне проконсул, ще запазиш позициите си в сената, никой няма да посмее да те изостави, но след като ти изтече империумът, какво ще стане? Може би ще се опиташ да задържиш за цял живот армията си под орлите? Но това, при условие че хазната няма да плаща нищо, няма да е по силите дори на човек с твоите доходи.

Толкова много усложнения! Помпей започваше да се задушава. За миг се почувства както навремето на бойното поле при Лаврон, когато безпомощно трябваше да наблюдава действията на Квинт Серторий. Но спомените отлетяха и той си възвърна предишната твърдост.

— Колко от всичко това разбира самият Марк Крас?

— Достатъчно — отговори му невъзмутимо Цезар. — Той е прекарал дълги години в сената, освен това не е напускал често Рим. Обикалял е всички съдилища и познава законите. Всичко е записано в конституцията. Конституцията на Сула и Рим.

— Значи ми предлагаш да отстъпя? — Помпей си пое въздух. — Е, няма да отстъпя! Ще стана консул! Заслужавам да бъда консул и ще бъда консул!

— Това може лесно да се уреди. Но само по начина, който вече ти обясних. — Цезар нямаше намерение да се отказва. — Двамата с Марк Крас ще заемете двата куриатни стола, ще върнете старите правомощия на народните трибуни, ще си издействате оправдателен плебисцит, след което още един за земите, които ще раздадете на войниците си. — Той леко повдигна рамене. — В крайна сметка, Гней Помпей, консул без колега не може! И ти самият не можеш да действаш като консул, ако няма някого до теб. Защо да не вземеш при себе си човек, който е изпаднал в абсолютно същите затруднения като теб? Ами представи си за колега да ти се падне Метел Капрарий! Ще се вкопчи за теб от първия ден на мандата ви и никога няма да ти позволи да върнеш старите права на народните трибуни. Докато щом двама консули имат обща програма, сенатът трудно би им устоял. Особено ако си спечелят поддръжката на десетина единни в мисленето си народни трибуни.

— Разбирам какво имаш предвид — рече бавно Помпей. — Да, ще бъде голямо предимство да управлявам заедно с разбран колега. Така да бъде. Ще бъдем консули заедно с Марк Крас.

— При условие — напомни му любезно Цезар, — че не забравиш втория плебисцит! Да осигуриш земя за войниците на Марк Крас.

— Няма проблем! Както сам каза, така ще осигуря земя и за моите войници.

— В такъв случай първата крачка вече е направена.

Преди този разговор с Цезар, който разби всички негови представи и очаквания, Помпей бе живял с чувството, че Филип сам ще успее да измисли и подреди всичко необходимо за неговото издигане на консулския пост. Сега обаче започваше да се чуди дали и Филип е видял всички последици? Защо не му беше казал за евентуалните съдебни преследвания след време? Защо не беше споменал за необходимостта от възстановяването властта на народните трибуни? Дали на Филип не му омръзваше да изпълнява услуги на своя работодател? Или пък просто бе изостанал от събитията?

— Аз от политика много не разбирам — рече Помпей с дружелюбен, дори свойски тон. — Проблемът е, че политиката просто не ме влече. Аз съм човек, свикнал да командва армии на бойното поле, може би затова гледам на консулския пост като на върховното командване на цял един народ. Но това, което днес научих от теб, ме кара да гледам другояче на нещата. А ти говориш разумно, Цезаре. Затова нека те попитам… Хм, как точно да се изразя? Дали да продължавам да общувам със сената чрез Филип?

— Не, вече достатъчно писма ни прати чрез него, всички си дават сметка за твоето предизвикателство — отговори той, без да бяга от ролята на политически съветник. — Предполагам, че вече си наредил на Филип да отложи изборите, затова изобщо няма да засягам въпроса. Следващият ход на сената ще бъде такъв, че все пак да си върне последната дума. Ще определи на теб и на Марк Крас точни дати за триумфа и овацията. Разбира се, в сенатското нареждане по въпроса ще бъде споменато изрично изискването и двамата да разпуснете войската си след празненствата. Това е напълно в реда на нещата.

Цезар не беше помръднал през цялото това време. Помпей си даваше сметка, че откакто е седнал на стола срещу него, посетителят не е поискал вода, не се е изпотил под дебелата тога, не е дал ни най-малки признаци, че му е неудобно на твърдата седалка или че му се е схванал вратът. Не само, че знаеше да подрежда мислите си, но умееше да намери точните думи, за да ги изрази. Да, Цезар определено заслужаваше повече внимание.

Цезар продължи да обяснява:

— Ти трябва да направиш първия ход. Когато ти бъде насрочена дата за триумфа започни да обясняваш как си забравил, че триумфът не е само твой и не можеш да го отпразнуваш, преди да се е прибрал Метел Пий от Далечна Испания. Двамата отдавна сте се съгласили да триумфирате заедно, тъй като и без това плячката е скромна, и т.н. Когато се оправдаеш с това, Марк Крас на свой ред ще започне да обяснява, че не може да разпусне войската — така щяло да остане само една въоръжена армия на територията на Италия. Двамата ще си играете фарса до края на годината. На сената няма да му е нужно много време, за да проумее, че никой от вас не желае да разпуска войската си, но че и двамата търсите узаконяване на действията си. Стига никой от двама ви да не допусне грешката да насочи армията си към Рим, и двамата ще направите добро впечатление.

— На мен този план ми харесва! — отсече Помпей.

— Радвам се да го чуя. По-лесно е да обясняваш на хора, които искат да те слушат. Докъде бях стигнал? А, да! Щом сенаторите разберат, че никой от вас няма да разпусне армията си, ще издадат необходимия указ и двамата да участвате в изборите „ин абсенция“, т.е., без да се явявате лично пред избирателите. Естествено, че при сегашните условия никой от вас не може да влезе в рамките на померия. Само жребият ще покаже дали изборите ще се организират от Ауфидий Орест или от Лентул Сура. Аз самият не правя голяма разлика между тях.

— И как ще разреша проблема, че не съм сенатор? — попита Помпей.

— Няма нужда ти да го разрешаваш, да му мисли сенатът. Всичко ще мине гладко, когато сенатът издаде нов указ, с който иска от народното събрание да разреши на един конник да участва в изборите. Предполагам, че, народното събрание с радост ще посрещне подобно предложение — за конническото съсловие това ще е огромна победа!

— И когато спечелим изборите, двамата с Марк Крас ще разпуснем войските си — заключи доволен Помпей.

— О, не — поклати глава Цезар. — Ще задържите легионите под орлите до самата Нова година. Затова няма да бързаш да празнуваш своя триумф, а Крас — своята овация поне до средата на декември. Нека Крас мине пръв. Така ти ще можеш да отбележиш своя триумф в самия последен ден на декември.

— Звучи ми напълно разумно — съгласи се Помпей, но свъси вежди. — Защо Филип не ми обясни нещата по този начин?

— Нямам ни най-малка представа.

— Аз май имам — отсъди мрачно Помпей.

Цезар стана от стола, намести тогата си и сякаш напълно забрави за околния свят. Щом се оправи, се насочи с гъвкавата си, грациозна походка право към изхода. В отвора под платнището се обърна и се усмихна.

— Палатката е толкова крехка конструкция, Гней Помпей. Един добър пълководец прави впечатление, когато чака с месеци заслужения си триумф в бойна обстановка. Но не мисля, че на теб ти е нужна тази показност. Защо не си наемеш луксозна вила на Пинциевия хълм? Можеш да доведеш жена си от Пицен, да се позабавляваш. Ще се погрижа Марк Крас да стори същото. Нека и двамата докажете с поведението си, че смятате да стоите дълго на Марсово поле.

След което Цезар изчезна, а Помпей остана сам с мислите си. Военната почивка свърши. Трябваше да седне заедно с Варон и да поизучи правото. Цезар знаеше и най-малките нюанси, а беше с шест години по-млад от него. Ако сенатът имаше своите вълци, щеше ли Гней Помпей Велики да се примири с ролята на овца? Никога! До Нова година имаше време, Гней Помпей Велики щеше да го използва да изучи законите и да подготви сената за своето величествено пристигане!

— Богове! Ти наистина си хитрец, Цезаре! — призна Крас, когато му разказа за разговора с Помпей. — Не казвам, че с времето нямаше да измисля всичко това сам, но ти навярно си се сетил за всяка подробност оттук до другата палатка. Вила на Пинциевия хълм, как ли пък не! Имам си прекрасна къща на Палатина, изхарчих цяло състояние да я обзаведа, защо да си давам парите и за вила на Пинция? В палатката ми е удобно.

— Непоправим си, Марк Крас! — засмя се Цезар. — Ще наемеш вила на Пинциевия хълм, поне толкова скъпа, колкото тази на Помпей. Ще прибереш при себе си Тертула и децата. Можеш да си го позволиш. Погледни на онова като на печеливша инвестиция. Тя е печеливша инвестиция! В продължение на шест месеца двамата с Помпей трябва да играете ролята на настървени противници.

— А ти какво ще правиш?

— Ще си намеря някой подходящ народен трибун. По възможност пиценец. Не знам защо, но хората от Пицен изпитват голямо увлечение към длъжността на народния трибун, при това ги бива. Няма да ми е трудно. Навярно само в тазгодишната колегия половината са от Пицен.

— И защо трябва да е пиценец?

— Най-малкото, защото ще е склонен да фаворизира Помпей. Пиценците имат силно родствено съзнание. От друга страна, ще е като ламя. В Пицен всички се учат да гълтат огън!

— Само гледай да не останеш с опарени пръсти — посъветва го Крас, макар вече да мислеше кой от клиентите му ще успее да измъкне от агентите най-ниска цена за наем на вила на Пинция. Колко жалко, че не бе помислил да закупи терен там! Идеално място. Всички тия чужди царе и царици, които си търсят резиденция край Рим. Не, нямаше да наема, направо щеше да купува! Наемът беше неоправдан разход: човек никога не си връщаше нищо от него.

През ноември сенатът се предаде. Марк Лициний Крас беше уведомен, че ще му бъде позволено да се яви на изборите за консул „ин абсенция“. Гней Помпей Велики беше уведомен, че сенатът е пратил за ратифициране в народното събрание на указ, с който специално за него се премахвали обичайните ограничения — членство в сената, квесторство и преторство, за да може също да участва в изборите „ин абсенция“. И тъй като трибутните комиции били гласували въпросния указ и го превърнали в закон, сенатът бил радостен да съобщи на Гней Помпей Велики, че и неговото име е включено в кандидатските списъци и така нататък, и така нататък.

Когато един кандидат участва в изборите „ин абсенция“ защитата на неговата кауза е трудна задача. Без право да прекрачва померия, той не можеше да се среща с гласоподавателите, да ги убеждава, да ги примамва с обещания, нямаше как да се показва по време на заседания на плебейското събрание, където народният трибун да го възхвалява… и да ругае всички негови съперници. Тъй като участието в изборите „ин абсенция“ поначало трябваше да се разреши от сената, до него се прибягваше в крайни и изключителни случаи. Но никога досега в римската история не се бяха явявали двама кандидати „ин абсенция“. В случая обаче и дума не можеше да става за неудобства или ограничения за отсъстващите кандидати. Колкото повече се протакаха дебатите в сената, толкова по-разгорещени ставаха те; в резултат от всичко това, щом сенатът се примири с исканията на двамата пълководци, всички останали кандидати за консулския пост си направиха отвод като протест срещу грубото погазване на закона от страна на Помпей. И при условие, че други кандидати изобщо не се явиха, Помпей и Крас можеха спокойно да се нарекат диктатори.

Много и най-различни заплахи бяха отправени по адрес на Крас или на Помпей; враговете им най-често им се заканваха, че щом изтече империумът им, веднага ще ги извикат на съд за държавна измяна. Затова когато народният трибун Марк Лолий Паликан (родом от Пицен) свика извънредно заседание на плебейското събрание на фламиниевия цирк, насред Марсово поле, всички сенатори, които бяха обърнали гръб на Помпей и Крас, изведнъж замръзнаха от ужас. За да избягат от всякаква съдебна отговорност, двамата стигаха дотам, че да върнат обратно пълните правомощия на народните трибуни. За награда щяха да се сдобият с десетина слепи привърженици, които щяха да им се отблагодарят със специален закон, оправдаващ всяко тяхно действие!

Мнозина в Рим очакваха възстановяването на отнетите трибунски права, тъй като трибунската институция беше толкова стара, че се смяташе за свещена. В продължение на векове народният трибун беше представлявал една от фигурите в държавното управление, а постът се приемаше за стъпало по стълбицата на публичната йерархия. Имаше и такива, които се забавляваха с политиканстване и искаха да се върнат някогашните епични битки по римския форум. Друго си беше разгорещени демагози да въртят пестници по посока на Курия Хостилия, а в това време платени биячи да ги трепят насред площада. Като следствие от толкова много очаквания заседанието, свикано от Лолий Паликан, беше широко разгласено като жизненоважно за бъдещето на града и мнозина дойдоха, за да обсъдят проблема с връщането на старите правомощия. Но когато се разбра, че не други, а двамата кандидат — консули щели да говорят, при това в полза на реформата, римските граждани проявиха интерес, какъвто плебейското събрание не познаваше от времето на Сула.

Фламиниевият цирк се използваше за по-скромни тържества, отколкото Големия цирк под Палатина, затова побираше петдесет хиляди души. В деня на Паликановото заседание всички трибуни бяха препълнени с хора. При условие, че само онези, които се намират до трийсет-четирийсет метра от трибуната, имаха шанс да чуят нещо, повечето хора, които се разхождаха по бреговете на Тибъра, бяха водени единствено от патриотичната идея да разказват на внуците си как и те са били на онова паметно събрание, когато двама бъдещи консули, при това велики пълководци, са обещавали на народа възстановяването на правата на народните трибуни. Защото те щяха да го направят! Щяха!

Паликан откри заседанието с вдъхновена реч, която имаше за цел не друго, а гарантиране по-високи изборни резултати за Помпей и Крас; онези, които се намираха по предните редици и можеха да го чуят, бяха все членове на горните класи, техният глас щеше да е от значение на изборите. Деветимата колеги на Паликан присъстваха, за да говорят на свой ред в полза на Помпей и Крас. Най-накрая, сред бурни аплодисменти, се появи самият Крас, чиято реч също бе съпровождана от аплодисменти. Накрая се появи и Помпей Велики! Облечен в лъщяща златна броня, сияещ от неземна красота на слънчевите лъчи. Не му трябваше да доказва ораторски способности; да беше казал две-три думи, тълпата пак щеше да го приветства. Хората бяха дошли да видят Помпей Велики и се разотидоха доволни по домовете.

Никаква изненада не беше, че когато през декември изборите най-после се проведоха, Помпей бе избран за първи консул, а Крас — за втори. Рим щеше да си има за пръв път консул човек, който никога не беше стъпвал в сената. При това го обичаше много повече от по-опитния му и по-традиционен колега.

— И така, Рим за пръв път си има консул, който не е бил сенатор — каза Цезар пред Крас, след като центуриатните комиции се разпръснаха. Бяха седнали заедно на просторната тераса в Пинциевата вила, в която навремето нумидийският цар Югурта беше кроял заговори срещу Рим; Крас веднага закупи сградата, след като се запозна с дългия списък на чуждестранни владетели, прекарали част от живота си под покрива й. В момента двамата съмишленици стояха и наблюдаваха как държавните роби почистват поляната и прибират платформите за гласуване от тъй наречената Септа.

— Това беше единствената сериозна причина да държи на консулството — отговори Крас, като нарочно имитираше леко истеричния тон, с който Помпей говореше, щом нещата не се подчиняват на волята му. — Той си остава едно голямо дете!

— В известен смисъл, да — съгласи се Цезар. Обърна се да изгледа изражението на Крас, но както винаги лицето му беше непроницаемо. — Ти си този, който ще трябва да управлява. Той просто не знае как.

— Е, нямаше нужда да ми го казваш! Макар че вече трябва да е понаучил това-онова. Варон му предложи цял наръчник по сенаторско и консулско поведение. — Крас кисело изсумтя. — Ама не е ли позорно! Първият консул да трябва да чете от наръчници какво да прави и как да го прави! Представям си какво би казал Катон Цензор по въпроса.

— Вече ми възложи да съставя законопроекта за възстановяването пълномощията на народните трибуни, каза ли ти?

— Че той кога ми е казвал каквото и да било?

— Аз отказах.

— Защо?

— Най-напред, защото той ми го предложи на основание, че ще бъде първи консул!

— Той просто знаеше, че ще бъде първи консул!

— И второ, защото ти сам можеш да изготвиш всеки законопроект, който двамата бихте прокарали — нали си бил градски претор?

Крас поклати глава и положи ръка върху рамото на Цезар.

— Направи го, Цезаре, ще го зарадваш. Като всички разглезени деца, той се е научил да иска от всекиго това, за което знае, че е способен. Ако отказваш просто ей — така, а не, за да не излезе, че те използват, нямам нищо против. Но ако приемеш задачата като предизвикателство, ако си мислиш, че това ще допринесе за твоята собствена юридическа кариера, тогава не се стеснявай. Никой няма да разбере, Помпей просто няма да позволи.

— Прав си! — засмя се Цезар, но веднага му мина друга мисъл. — В интерес на истината, бих желал да го направя. Не сме имали свестни народни трибуни от времето, когато бях момче. Сулпиций беше последният. А отсега предвиждам времето, когато всеки от нас би се нуждаел от законите на народните трибуни. Винаги е било интересно, когато един патриций се обвърже с каузата на народните трибуни по начина, по който аз го правя днес. Между другото Паликан вече си е намерил добър заместник.

— Кой?

— Някой си Плавций. Не е от старата фамилия на Плавций Силваните. Този е от Пицен и изглежда някой близък негов предшественик е бил обикновен роб. Но е добър човек. Готов е да стори всичко, което ми е нужно да получа от дареното с нов живот плебейско събрание.

— Изборите за трибуни още не са се провели. Плавций може и да не влезе — напомни му Крас.

— Ще влезе, ще влезе — успокои го на свой ред Цезар. — Няма да загуби, нали е човек на Помпей…

— А това не е ли поредното доказателство в какви объркани времена живеем?

— Помпей има голям късмет, че ти си му колега, Марк Крас. Продължавам да си мисля какво ли би сторил Метел Козленцето на твое място. Щяхме да преживеем истинска катастрофа! Но все пак съжалявам, че не ти се удаде да бъдеш първи консул.

Крас се усмихна.

— Не се тревожи, Цезаре, отдавна съм се примирил с мисълта. — Той въздъхна. — И все пак ми се ще, когато дойде краят на мандата ни, Рим да съжалява повече за мен, отколкото за Помпей.

— Ами — вдигна се от стола си Цезар — време е да си вървя. Откакто съм в Рим, почти не съм отделил време на жените в семейството, а те изгарят от нетърпение да разберат как са протекли изборите.

Но само един поглед към събранието вкъщи бе достатъчен Цезар да съжалява, че толкова е бързал да се прибере. В приемната се бяха събрали шест жени: майка му, жена му, сестра му Ю-Ю, леля му Юлия, жената на Помпей и някаква друга жена, която се оказа братовчедката Юлия, омъжена за Марк Антоний-изтребителя на пиратите; заради това всички я наричаха Юлия Антония. Юлия Антония беше привлякла вниманието на всички върху себе си, тъй като ревеше с пълен глас.

Преди Цезар да е пристъпил, някой изведнъж го блъсна. Той се обърна и видя насреща си някакво едро, хилещо се дете, което физически напомняше на Антониевците. Цезар го сграбчи за носа и го придърпа към себе си. Момчето започна да надава крясъци не по-слаби от тези на майка му, но при все това отказваше да се признае за победено. Опита се да срита Цезар, сви ръце в юмруци и посегна да удари братовчед си. В същия миг две други момчета, по-малки от брат си, се увесиха за раменете и гърдите на Цезар и започнах да го налагат — без успех, заради дебелата тога, която носеше.

Само след секунда, без да е ясно как точно стана това, трите деца бяха извадени от строя. Двете малки братчета Цезар елиминира, като им удари главите една в друга. Най-големият получи плесница, от която му потекоха сълзи. С няколко силни ритника в задника Цезар го изпрати при малчуганите в ъгъла.

Ревящата майка веднага млъкна и се хвърли да спасява безценните си чеда от домакина.

— Я сядай, жено! — изкрещя й насреща той.

Тя се примъкна обратно към стола и безпомощно се отпусна. Сълзите й отново рукнаха.

Цезар погледна синовете й, които се опитваха да се свестят, но най-вече плачеха в хор с майка си.

— Ако някой от вас само мръдне, ще съжалява, че се е родил на този свят. Това е моят дом и докато сте мои гости, ще се държите като благовъзпитани римляни, не като маймуните в Африка. Ясно ли е?

И като прибра с една ръка диплите на изцапаната си тога, Цезар подмина жените и се прибра в стаята си.

— Ще трябва да се оправя — обясни той с наглед спокоен глас, но жена му и майка му веднага доловиха заплашителните нотки — и когато се върна, искам в дома ми да са се възцарили тишина и спокойствие. Ако няма друг начин тази жена да млъкне, затворете я в килера. Синовете й да отидат при Бургунд. Нека е спокоен, че ако удуши някое дете, ще има моето одобрение.

Цезар не се бави дълго, но когато се появи отново на вратата, момчетата бяха изчезнали, а шестте жени седяха като на тръни. Шест чифта очи покорно го проследиха, докато той заемаше място между жена си и майка си.

— Е, майко, какво се е случило? — попита Цезар.

— Марк Антоний е мъртъв — съобщи му Аврелия. — Самоубил се е в Крит. Знаеш, че пиратите на два пъти му нанесоха поражения в морето, накрая го победиха и на сушата, като плениха всичките му кораби и войници. Но което може би не знаеш, е, че пиратските главатари Панари и Ластен буквално са го насилили да подпише договор с кипърския народ от името на Рим. Договорът току-що е пристигнал в Рим, придружен от пепелта на бедния Марк Антоний. Макар сенатът още да не се е събрал да обсъди събитието, целият град вече говори, че Марк Антоний е опозорил завинаги фамилията. Някой дори вече го е кръстил Марк Антоний Кретик, само че не от Крит, а от креда, понеже се е държал като човек от тебешир.

Цезар въздъхна, но по-скоро от досада, отколкото от мъка.

— Не беше той човекът за тази работа — заключи, но не се впусна в подробности, за да не наранява чувствата на възглупавичката му вдовица. — Разбрах го още по времето, когато бях трибун в Гитеон. Да си призная, не можех да предположа, че всичко ще завърши толкова трагично, но пък имаше достатъчно сигнали… — Цезар погледна братовчедка си Юлия Антоний. — Съжалявам, за теб, госпожо, но не виждам с какво бих могъл да ти помогна.

— Юлия Антония дойде да попита дали не би могъл да организираш погребалната церемония в памет на Марк Антоний — каза Аврелия.

— Но тя си има брат, нали? Какво му има на Луций Цезар, че не може той да го направи? — Цезар беше възмутен.

— Луций Цезар е на изток, в щаба на Марк Кота, а братовчед ти Секст Цезар твърдо отказва да се занимава — обясни леля му Юлия. — В отсъствието на Гай Антоний Хибрида ти си най-близкият роднина на Юлия Антония в Рим.

— Щом е така, ще се погрижа за погребението. И все пак мисля, че ще е разумно да не вдигаме много шум.

Юлия Антония стана да си върви. Изглежда не изпитваше неприязън към Цезар за начина, по който се беше отнесъл със синовете й… Нито за пренебрежителното отношение към покойния й съпруг. Очевидно изпитваше известно удоволствие да й се крещи и да й се заповядва, разсъждаваше Цезар, докато я изпращаше. Явно, не можеше да се оплаче от Марк Антоний. Жалко, че не се беше отнасял по подобен начин с тримата си сина. Момчетата бяха изведени от стаята на Бургунд, където бяха преживели доста тягостни моменти в компанията на синовете на Кардикса. Също като майка си и те не изглеждаха сърдити. Само дето гледаха да не доближават много-много Цезар.

— Няма от какво да се страхувате, стига да не нарушавате общоприетите норми на благоприличие — подхвърли Цезар. — Ако ви хвана пак, тогава да му мислите!

— Ти си много висок, но не ми изглеждаш чак толкова силен — отвърна му най-голямото момче, което беше и най-хубавото, нищо че очите му бяха доста събрани за вкуса на Цезар. Погледът му обаче излъчваше увереност, а също така висок интелект.

— Някой ден ще се сблъскаш с някой дребен човечец, който с един удар ще те просне на земята — обеща му Цезар. — Сега си вървете у дома и се грижете за майка си. И по-добре си напишете домашното, отколкото да обикаляте като бездомници из Субура, за да крадете от хора, които не са ви сторили нищо. Домашните са по-полезни от пакостите.

Марк Антоний учудено примигна.

— Откъде знаеш всичко това?

— Аз знам всичко — отговори Цезар и затръшна вратата подире им. Върна се при жените и седна на мястото си. — Германското нашествие — рече той с усмивка. — Що за варварско племе са тия момчетии! Няма ли кой да ги наглежда?

— Няма — отговори Аврелия и въздъхна с нескрито удовлетворение. — Хареса ми как ги подреди! Откакто са влезли в къщата, ръката ме сърбеше да им обърша някой шамар.

Цезар беше спрял погледа си на Муция Терция, която му се струваше изключително привлекателна жена; очевидно съвместният живот с Помпей й се беше отразил благотворно. Той я включи в списъка на бъдещите си завоевания — Помпей отдавна си го беше изпросил! Но имаше време. Нека отвратителното Касапче се изкачи още по-нависоко. Цезар дори не се съмняваше, че ще успее да приласкае Муция в прегръдките си: вече на няколко пъти я беше уловил, че го наблюдава. Не, още беше рано. Трябваше й още време да отлежи в бъчвите на Помпей, преди да стане вино за пиене. За момента беше доволен от аферата си с Метела Капрария, жената на Гай Верес. Пък и да оре нейната бразда беше крайно приятно задължение! Сладката му женичка го наблюдаваше толкова настоятелно, че Цезар трябваше да отмести поглед от Муция. Той намигна на Цинила, която едва се сдържа да не се изкикоти. Цинила беше наследила още едно качество от баща си — от смущение се изчервяваше. Прекрасна жена. Никога не проявяваше ревност, нищо че слуховете за похожденията на мъжа й стигаха до ушите й… И нищо че тя самата вероятно им вярваше. След толкова години, прекарани в дома на Цезар, го познаваше добре. Но Аврелия твърде добре я беше възпитала и тя дори не смееше да загатне за неговите похождения. Естествено, че самият Цезар също не говореше за това. То не се отнасяше до Цинила. С майка си не беше толкова дискретен — та нали тя самата му подхвърли идеята да прелъсти жените на всички свои съперници. Дори от време на време Цезар стигаше дотам, че ако някоя дама се окажеше по-недостъпна, молеше Аврелия за съвет. Жените си оставаха тайна, която той се страхуваше, че никога не ще разгадае. Аврелия винаги имаше на какво да го научи. След като беше навлязла във водите на римското висше общество и гостуваше в богаташките домове на Палатина и в Карина, тя внимателно запомняше всяка клюка и му предаваше чутото. Това, което Цезар най-много харесваше в цялата тази история, бе, че винаги докарваше любовниците си до лудост, преди да ги изостави. Така просто лишаваше мъжете им от всякаква възможност да се радват по-нататък на съпружеските ласки.

— Предполагам, че сте се събрали да утешавате Юлия Антония — подхвърли Цезар, като се чудеше дали майка му ще стигне дотам да му предложи подсладено вино и бисквитки.

— Пристигна у дома ми с трите ужасни момчета — обясни леля му. — Знаех си, че няма да успея сама да се справя с бедствието. Затова ги доведох тук.

— А ти сигурно си била на гости у леля Юлия? — обърна се Цезар към Муция Терция и я заслепи с чаровната си усмивка.

Тя едва си пое дъх, но се овладя и тактично се покашля.

— Аз често посещавам Юлия, Гай Юлий. Квириналът е доста близко до Пинция.

— Да, разбира се.

Цезар се усмихна по същия омагьосващ начин на леля си. Тя също не можеше да се съпротивлява на чара му, но, разбира се, го възприемаше съвсем другояче.

— Подозирам, че за в бъдеще ще се срещам с Юлия Антония доста по-често, отколкото бих желала — въздъхна Юлия. — Ще ми се да можех да се оправям като теб със синовете й!

— Няма да те тревожи дълго с визитите си. А пък аз ще намеря начин да се справя с момчетата, за това не се тревожи. Юлия Антония ще си намери мъж в най-скоро време.

— Никой няма да я поиска! — възмути се Аврелия.

— Навсякъде ще се намерят хора, склонни да се поддадат на чара на една безпомощна жена — възрази той. — За жалост тя прави погрешни избори. Затова, който и да е новият мъж, той няма да е по-добър съпруг от Марк Антоний Тебеширения.

— Тук, сине, си абсолютно прав.

Цезар насочи вниманието си към сестра си Ю-Ю, която не беше казала нито дума; открай време тя беше най-мълчаливият член на семейството, нищо че беше с добро сърце.

— Навремето дълго натяквах на Лия, че не знае да подбира, но на теб дори не ти оставих шанс сама да се проявиш, нали?

Тя му се усмихна по същия начин, както той на нея.

— Аз съм предоволна от съпруга, който ми намери, Цезаре. И все пак съм склонна да призная, че младежите, които навремето харесвах, на по-стари години излязоха доста неприятни.

— Тогава най-добре двамата с Аций да оставите на мен да намеря подходящ годеник за дъщеря ви, когато му дойде времето. Ация ще бъде едно много красиво момиче. И твърде интелигентно, което означава, че няма да се харесва на всеки.

— Не е ли жалко? — попита Ю-Ю.

— Че е интелигентна или че мъжете няма да я харесват?

— Второто.

— Аз самият харесвам интелигентните жени — успокои я брат й, — но мъже като мен се срещат рядко. Не се тревожи, ще намерим на Ация момче, което да оценява всичките й качества.

Леля му Юлия се надигна от стола.

— Скоро ще се стъмни, Цезаре… Знам, че така обичаш да ти викат, дори майка ти така ти казва. Но на мен все още ми е трудно! Та трябва да вървя.

— Ще помоля момчетата на Луций Декумий да ти намерят носилка и да те изпратят до вас — предложи той.

— Имам си носилка — отговори Юлия. — На Муция не й позволяват да се движи пеша, затова двете заедно пътувахме при пълни удобства от Квиринала до Субура… Или по-точно щяхме да пътуваме, ако не беше с нас и Юлия Антония, която щеше да ни удави в сълзите си. Пък си имаме добра охрана.

— И аз дойдох с носилка — похвали е Ю-Ю.

— Това е то, нравственият упадък! — ядоса се Аврелия. — Ходенето е полезно.

— Аз обичам да вървя пеша — подкрепи я Муция Терция, — но мъжете невинаги гледат по същия начин на нещата. Гней Помпей смята, че е недостойно за жена като мен да върви пеша по улиците.

Цезар веднага си помисли: „Аха! Значи все пак има поводи за недоволство. Муция се чувствала ограничена.“ Но предпочете да не прави коментар. Изчака всички да се излязат. Един от робите отиде да извика носачите от близката кръчма и всички се сбогуваха.

— Не ми изглеждаш добре, лельо Юлия — каза Цезар на раздяла, докато й помагаше да се качи в просторната носилка, която Помпей бе купил за жена си Муция.

— Остарявам, Цезаре — прошепна му в отговор тя и го стисна за ръката. — Вече съм на петдесет и седем. Но още няма нищо сериозно, освен че ме болят костите, когато стане студено. Започвам да мразя зимата.

— Там, в отсрещния край на Квиринала, добре ли се отоплявате? — попита Цезар. — Къщата ти е изложена на северния вятър. Дали да не изолирам стените на спалнята ти?

— Пести си парите, Цезаре. Ако ми е нужно, ще си построя сама печка.

Юлия го погледна и спусна завесата на носилката.

— Мисля, че не е добре — сподели Цезар с майка си, докато се прибираха вкъщи.

Аврелия тактично отговори:

— Щеше да е по-добре, Цезаре, ако имаше за какво да живее. Но и мъжът й, и синът й са мъртви. Няма си никого, освен нас и Муция Терция. А ние не сме достатъчни.

Приемната грееше от многото запалени лампи по стените. Прозорците към вътрешния двор бяха затворени, за да пазят къщата от силното течение. Домът на Цезар изглеждаше уютен и гостоприемен, а насред стаята го чакаше самата Цинила с малката им дъщеря, вече шестгодишна. Прекрасно дете. Косите й бяха толкова светли, че изглеждаха сребристи.

Когато видя баща си, големите й сини очи светнаха от радост и тя протегна ръце към него:

— Татко, татко! Вземи ме!

Той я вдигна от пода и притисна устни до бледорозовата й бузка.

— Как е моята принцеса днес?

Докато Цезар слушаше в захлас всяко детско преживяване на дъщеричката си, Аврелия и Цинила ги наблюдаваха отстрани. Цинила знаеше само, че обича и двамата, докато Аврелия се замисляше дали думата „принцеса“ е била произнесена случайно. Малката Юлия наистина беше такава. Цезар щеше да стигне далеч и един ден щеше да натрупа голямо богатство. Кандидатите за ръката на дъщеря му щяха да са безбройни. Но Цезар нямаше да е така мил с дъщеря си, както дядо му и баба му бяха постъпили с майка му. Щеше да даде Юлия на онзи, когото сметне за най-подходящ. Затова Аврелия отсега трябваше да я учи на ролята й в живота, за да изпълни тя с достойнство дълга пред семейството си.

На двайсет и четвъртия ден от декември Марк Крас най-сетне ознаменува своята овация. Тъй като в армията на Спартак очевидно бяха участвали много самнити, той си издейства две отстъпки: вместо да върви пеша, си беше спечелил правото да язди кон, а вместо да носи венец от миртови клонки, щеше да е с лаври като истински триумфатор. По улиците се насъбраха доста хора, за да поздравят него и армията му, която беше дошла от Капуа. Разбира се, при вида на скромната плячка мнозина се побутваха и многозначително си намигваха. Всеки римлянин знаеше за непреодолимите слабости на Марк Крас.

Много повече хора излязоха да празнуват заедно с триумфиращия Помпей в последния ден от месеца. Той бе успял някак да си спечели симпатиите на римските граждани, може би защото беше относително млад, русокос красавец и напомняше на Александър Македонски. Любовта на римляните към него бе различна от тази към Гай Марий навремето. Марий все още беше вземан напълно насериозно и въпреки усилията на Сула продължаваше да е най-видната фигура в близката римска история.

В началото на декември, приблизително по времето, когато се провеждаха изборите, Метел Пий най-после прекоси Алпите и на свой ред навлезе в Италийска Галия. За разлика от Помпей той незабавно разпусна армията си и настани войниците из плодородните земи на север от река Пад. Дали защото още преди раздялата с Помпей беше усетил нещо съмнително в държанието му, дали още оттогава знаеше, че той няма доброволно да потъне в сянка, но Прасчо съвсем съзнателно стоеше далеч от политическите игри и пазарлъци в Рим. Когато Катул, Хортензий и всичките му роднини Цецилии Метели му написаха писмо с молба да дойде да отърве града от двамата самозабравили се пълководци, Пий отказа да вземе страна по въпроса, защото дългият престой в Испания не му давал морално основание за това. Когато се прибра в Рим в края на януари, проведе самостоятелно скромен триумф, и то само с войниците, които го бяха придружили до самия град. Когато се завърна в сената, Помпей и Крас се държаха така, все едно никакви недоразумения никога не е имало. Това поне му спести допълнителни терзания, нищо че след толкова вълнуващи събития в Рим през последните месеци никой не му отдаде дължимото за огромния принос в разгрома на Квинт Серторий.

Така нареченият „лекс Помпея Лициния де трибуниция потестате“, с който се възвръщаха отнетите права на народните трибуни, беше гласуван в сената още през януари под зоркия поглед на Помпей, който държеше фасциите през първия месец от годината. Законопроектът, който възвръщаше абсолютно всички отнети трибуски привилегии, беше толкова популярен сред народа, че в сената не намериха смелост да му се възпротивят. Всички онези, които Помпей и Крас очакваха, че ще протестират, просто отбелязаха присъствие с някое тихо изказване. Указът, с който сенатът препоръчваше на народното събрание законопроектът да бъде ратифициран, беше приет с почти пълно мнозинство. Някои само се бяха обадили, че подобен закон трябва да мине не през трибутните, а през центуриатните комиции, но Цезар, Хортензий и Цицерон в един глас заявиха, че там, където се засягат интересите на трибите, само те имат право да гласуват. В предвидения от закона двайсет и четири дневен срок лекс Помпей Лициния беше окончателно гласуван. Народните трибуни си възстановяваха правото да налагат вето на законите и на действията на магистратите, можеха да прокарват през плебейското събрание плебесцити със силата на закон, без за целта да е необходимо съгласието на сената, можеха дори да съдят граждани за държавна измяна, финансови злоупотреби и други нарушения, извършени из провинциите.

Цезар вече говореше свободно пред сената. Речите му си струваше да бъдат изслушани, защото бяха духовити, интересни и кратки, затова той си спечели и поддръжници. Все по-често колегите му го убеждаваха да запише и публикува речите си, които се оценяваха като тези на Цицерон. Не друг, а самият Цицерон говореше, че Цезар бил най-големият оратор в Рим… След него самия, разбира се.

Сякаш за да вкуси веднага от сладостта на възстановената власт, народният трибун Плавций обяви пред сената, че ще прокара през плебейското събрание закон за връщане отнетото гражданство на всички съмишленици на Марк Емилий Лепид и Квинт Серторий. Цезар веднага подкрепи законопроекта и с цялата сила на красноречието си се опита да убеди назначените отци, че амнистията трябва да се отнася до всички проскрибирани от Сула. Все пак, когато сенатът се ограничи да възстанови гражданството само на онези, за които беше говорил Плавций, сиреч поддръжниците на Лепид и Серторий, той изглеждаше в добро настроение.

— Сенатът гласува срещу теб, Цезаре — чудеше се Крас, — а ти се радваш!

— Скъпи Красе, много добре си давах сметка, че няма да допуснат завръщането на марианците! — усмихна се той. Това би означавало твърде много сенатори, близки до Сула, да върнат обратно отнетата по силата на проскрибциите собственост на амнистираните. Не, това няма как да стане! И все пак, подложени на по-голям натиск, твърдоглавците около Катул смекчиха първоначалната си опозиция към всякакви амнистии и се убедиха, че искането на Плавций е достатъчно безобидно, за да бъде прието. Едно е да простиш на шепата поддръжници на Серторий, друго е да върнеш гражданските права на всички прогонени от Сула. Ако искаш да постигнеш нещо въпреки несъгласието на врага, Марк Крас, винаги искай повече от това, което се надяваш да получиш. Така, като отидеш твърде далеч с исканията си, опозицията няма как да не омекне и да не се съгласи с компромисното решение.

Крас се усмихна.

— Ти си голям политик, Цезаре. Надявам се противниците ти в сената да не прибегнат до същите хитрости, иначе ще ти бъде трудно.

— Аз обичам политиката — призна си Цезар.

— Ти обичаш всичко, с което се захванеш, затова и всичко ти приляга еднакво. Това е твоята тайна. Е, това заедно с ума ти.

— Не ме ласкай, Красе, знам, че имам голяма глава — похвали се той, без да крие, че използва думата „глава“ в двете й значения.

— Твърде голяма, бих казал — засмя се Крас. — Няма да е зле да прикриваш връзките си с чужди жени поне на първо време. Чувам, че новите цензори щели да преглеждат сенаторските списъци.

За пръв път, откакто Сула беше премахнал длъжността от списъка с магистратите, Рим се бе сдобил с двама цензори: при това доста неочакван избор. Цензорите бяха същите онези двамина неспособни консули, които Спартак беше разгромил навремето: Гней Корнелий Лентул Клодиан и Луций Гелий Попликола. Всички знаеха, че са продажни душици и че господарят им се казва Гней Помпей. Но когато консулът предложи имената им в сената, всички онези, които имаха намерение да се кандидатират за поста и го заслужаваха много повече от Гелий и Клодиан — Катул и Метел Пий, Вация Исаврик и Скрибоний Курион, се отказаха. Клодиан и Гелий бяха избрани без конкуренция.

Крас се оказа прав в догадките си. Нормално беше двамата цензори най-напред да сключат договорите за държавни поръчки, но тези имаха други намерения. Сключиха договори само кой да се грижи за свещените гъски на Капитолия и за някои други религиозни церемонии, след което хищно се захванаха със списъците. За да оповестят какво са открили и какво са решили, двамата свикаха специално заседание на народното събрание на форум Романум. На заседанието народът научи доста любопитни неща. Точно шейсет и четирима сенатори бяха изхвърлени от състава на институцията, повечето от тях по подозрение, че са приемали или давали подкупи в качеството си на съдебни заседатели. Така например мнозина от заседателите, които в крайна сметка осъдиха убиеца Стаций Албий Опианик, бяха изключени от редиците на сенаторите, докато доведеният син на Опианик Клуенций, който го беше осъдил, беше наказан с преместването му от състава на селската му триба в триба Есквилина — това означаваше практически лишаването му от право на глас. Най-голяма сензация предизвика изключването от сената на един от миналогодишните квестори Квинт Курций, както и на предишния консул Публий Корнелий Лентул Сура. Най-накрая и Звярът от Орхомен, Гай Антоний Хибрида, беше лишен от сенаторското си достойнство.

По принцип всеки изключен сенатор имаше право да се върне в Курията, но само след като изтече мандатът на цензорите, които са го изключили. Освен това се налагаше отново да се кандидатира за квестор или народен трибун. Доста тежка задача за Лентул Сура, който вече беше управлявал като консул! Но пък и той не се занимаваше толкова с политическата си кариера. Лентул Сура се беше влюбил на стари години и сенатът ни най-малко не го интересуваше. Съвсем скоро след изключването му той се ожени за красивата Юлия Антония. Цезар беше познал. Тя не знаеше да си подбира съпрузите, а Лентул Сура със сигурност беше по-лош избор и от Марк Антоний Тебеширения.

След като се разправиха със сената, Клодиан и Гелий се върнаха към по-деловите си задължения — сключването на договорите за всички останали държавни поръчки. По принцип те се отнасяха най-вече до събирането на данъците от провинциите, но включваха и строежа и поддръжката на множеството държавни здания и обществени места от типа на градски тоалетни, циркови трибуни, мостове и закрити пазарища. Обществото отново се раздвижи — цензорите официално оповестиха, че премахват данъчната система, която Сула беше въвел в провинция Азия, за да облекчи тамошното население.

Лукул и Марк Кота бяха продължили успешно своята война срещу Митридат и победният край вече се очертаваше. Лаврите очевидно принадлежаха на Лукул. В годината, когато Помпей и Крас бяха консули, Митридат трябваше да бяга от царството си и да се крие при зетя си Тигран Арменски (но Тигран упорито отказваше да разговаря с него), а Лукул всеки момент щеше да завладее цял Понт, заедно с освободените Витиния и Кападокия. Оставаше му да се разправи и със самия Тигран. След като привърши с чисто военните действия, Лукул беше свободен да се заеме с административното управление на Азия. Лукул беше съвестен в това отношение и с голямо желание се зае да премахва нередностите в провинцията, която беше управлявал заедно с Киликия от три години насам. От реформите му най-здраво си изпатиха местните откупвачи на данъци, така наречените публикани, неколцина, от които заплатиха алчността си с главите си. Не им се случваше за пръв път — Марк Емилий Скавър вече беше предприемал подобни мерки по-рано.

В Рим се надигна възмущение срещу действията на Лукул. Неговите промени в администрацията на провинцията бяха ограничили възможностите за бързи печалби на публиканите дори повече, отколкото Сула го беше сторил със своите реформи преди години. Представител на крайно консервативния политически елит, Лукул никога не се беше радвал на симпатиите на деловите среди, а хора като Крас и Атик буквално го ненавиждаха. Може би защото от всички свои съвременници Помпей срещаше конкурент на бойното поле само у Лукул, и той на свой ред не го харесваше.

Никой не се изненада, когато двамината цензори на заплата при Помпей обявиха, че цялата система, установена от Сула в Азия, се премахва. Нещата щяха да си вървят по добре изпитаните в миналото пътища.

Но Лукул не се трогна. Той просто отказа да се съобразява с указанията на цензорите. Докато той управлявал Азия, писа той в отговор на двамата, в провинцията щяла да действа системата на Сула, която е единственият сериозен модел на административно управление и трябва да бъде въведена във всички останали римски провинции. Набързо създадените търговски сдружения, които се бяха готвили всеки момент да заминат за изток, фалираха, мнозина се опариха, на форума и в сената се надигнаха гласове и най-влиятелните конници единодушно поискаха от сената да уволни Лукул като управител на Римска Азия.

Лукул обаче продължаваше да игнорира заповедите от Рим, без да го е грижа, че позициите му силно се влошават. За него по-важно бе да премахне тежките последици, които всяка война оставяше подире си. Преди да напусна Мала Азия, двете провинции, които управляваше, трябваше да бъдат изчистени.

Макар по принцип да беше противник на крайните консерватори като Катул и Лукул, Цезар имаше защо да бъде признателен на Лукул. Наскоро той беше получил писмо от царица Орадалтида.

„Дъщеря ми се върна у дома, Цезаре. Сигурна съм, че знаеш за големите успехи на Луций Лициний Лукул във войната срещу цар Митридат, знаеш, че от една година насам бойните действия се развиват на територията на самия Понт. Сред множеството крепости, които Митридат поддържаше, Кабейра се славеше като най-непристъпна. Но тази година и тя падна в ръцете на Лукул, който разкри ужасяващи неща — най-яката крепостна кула е била превърната в затвор за всякакви политически противници и опасни за властта царски роднини. Мнозина от тях са били изтезавани или използвани като опитни животни в нескончаемите експерименти на царя с отровите. Но да не се спирам на подобни грозни събития, понеже самата аз имам право само да се радвам.

Сред жените — затворнички Лукул се натъкна и на моята Ниса. Била прекарала близо двайсет години в затвора. Изгубих я все още младичка, върнах си я шейсетгодишна. Митридат все пак се е отнасял добре с нея — поне според неговите разбирания. Тя е живяла при същите условия, както и неколцина от по-незначителните му съпруги и наложнички в крепостта. Митридат пазел в Кабейра и няколко свои сестри, които за нищо на света не искал да се омъжват и да раждат деца. Така че дъщеря ми е прекарала цялото това време в доста моминско обкръжение. Като се има предвид колко жени и наложнички има царят, дори съпругите му са живеели като отшелнички! Колония от стари моми!

Когато Лукул се натъкнал на този затвор, той се държал изключително мило с пленничките и изрично забранил на войниците си каквото и да е посегателство над честта им. Според това, което Ниса ми разказа, държал се е като Александър Македонски навремето с майката, жените и наложничките в харема на Дарий Трети. Доколкото знам, Лукул е пратил всички жени, родом от Понт в Кимерия, при съюзника си Махари, син на Митридат.

Ниса получила пълна свобода в момента, в който Лукул научил коя е тя. Но не само това, Цезаре. Лукул я отрупал със злато и всякакви подаръци и ми я пратил с охрана от войници, които трябвало да се отнасят с пълно уважение към особата й. Можеш ли да си представиш една грозновата баба, дето никога през живота си не е била красива, да пътува свободно по света, заобиколена от цяла дружина римски войници?

А можеш ли да си ме представиш мен, да посрещна дъщеря си след толкова години раздяла! Не знаех нищо до самия миг, когато тя влезе през вратата на вилата ми в Риба, сияеща като малко момиче. Беше толкова щастлива, че ме намира жива! И последното ми желание се сбъдна, дъщеря ми е отново при мен.

Ниса дойде тъкмо навреме. Доброто старо кученце Сула умря от старост около месец преди завръщането й, та вече се бях отчаяла от самотата си. Слугите постоянно ме увещаваха да си взема друго куче, но знаеш как е… Като се сещаш за всички причудливи и забавни привички на покойния си любимец, като си даваш сметка какво място е заемал той в дома ти, имаш чувството, че ще извършиш предателство, ако настаниш друго животно в кучешката му кошничка. Не казвам, че не е редно да си взема друго куче, но трябва да измине време, преди това ново куче да придобие собствен облик, а аз много се страхувам, че няма да съм между живите, когато това се случи.

Но засега поне няма причина да умирам! Ниса, разбира се, горко оплакваше смъртта на баща си, но вече свикнахме да сме заедно и се радваме една на друга. Двете ловим риба с въдица от кея на пристанището или пък се разхождаме из селото. Лукул ни предложи да се върнем в двореца в Никомидия, но ние вече сме решили да останем тук до края на живота си. Пък и най-накрая си взехме кученце, което нарекохме Лукул.

Моля те, Цезаре, намери свободно време и ела пак при нас, на изток! Толкова бих се радвала да те запозная с Ниса, а пък и ми е мъчно за теб.“

Миналогодишният народен трибун Марк Лолий Паликан беше потърсен от цяла делегация жители на Сицилия. В делегацията имаше представители на всички по-големи градове на острова, с изключение на Сиракуза и Митилена. Бяха дошли с молбата да съдят Гай Лициний Верес. Но Паликан веднага ги препрати към Помпей, който на свой ред им препоръча Марк Тулий Цицерон като идеалния човек за тази трудна работа.

Верес беше заминал да управлява Сицилия веднага след като изтече мандатът му на градски претор; благодарение най-вече на Спартак и заплахата за Рим никой не се сети да го смени в продължение на три години. Той тъкмо се беше прибрал от Сицилия, когато през януари месец делегацията от острова се срещна с Цицерон. И Помпей, и Паликан бяха пряко заинтересовани от случая. Паликан беше защитавал свои клиенти от Верес още при управлението му на Сицилия, докато Помпей си беше спечелил много свои клиенти на острова по време на собствената си окупация от името на Сула.

Самият Цицерон, който беше служил като квестор в Лилибей при Секст Педуцей в годината преди идването на Гай Верес, беше обикнал страната, пък и сам се беше сдобил с клиенти на острова. И все пак, когато сицилийците го потърсиха, той понечи да откаже.

— Аз никога не обвинявам — обясни той. — Само защитавам.

— Но Гней Помпей Велики лично те препоръча! Каза, че ти си единственият човек, способен да спечели такова дело! Умоляваме те, нека нарушиш веднъж принципите си, за да има кой да осъди Гай Верес! Ако не спечелим, току-виж в Сицилия избухнало ново въстание.

— Вероятно е осквернил всички храмове на острова? — предположи Цицерон.

— Точно така, все едно изнасили цял един народ. Но не само ни изнасили, Марк Тулий, той буквално ни отряза ръцете и краката. Нищо не ни остави! Няма произведение на изкуството, което да не е било задигнато от храмовете ни, всяка картина, всяка статуя беше отнесена, и то не само от светилищата, но дори от частни домове. Какво можем да говорим за човек, който стигна дотам да пороби известна сицилийска жена, защото е добра тъкачка, а той иска да създаде работилница само за него? Той открадна парите, които римската хазна беше дала за закупуване на житото, а след това натовари житото на корабите, без да плати! Верес си присвояваше произволно чифлици, ниви, дори конфискуваше наследствата на покойниците. Списъкът със злодеянията му е безкраен!

Толкова престъпления, извършени от един-единствен човек, имаха с какво да изненадат дори Цицерон, но той пак поклати глава.

— Съжалявам, но аз не обвинявам.

Говорителят на делегацията си пое дъх.

— Тогава ще си вървим у дома. Мислехме си, че човек като теб, който толкова се вълнува от историята на Сицилия, та отиде лично да намери гроба на Архимед, ще ни влезе в положението. Но ти явно си изгубил топлите си чувства към Сицилия. А и не цениш Гней Помпей така, както той те цените теб.

Споменаването на Помпей, с когото Цицерон бе приятел от юношеските си години, и на онова приключение в Сиракуза, когато лично Цицерон откри забравения гроб на Архимед край стените на града, му дойде твърде много. Той винаги бе смятал ролята на обвинителя неблагодарна, чиста загуба на време. Колкото и голям хонорар да получеше (обикновено под масата) един прокурор, това беше нищо в сравнение с огромните подкупи, които обвиняемите бивши управители или откупвачи на данъци бяха склонни да платят, за да не изгубят състоянието си. Пък и самият акт на съдебно обвинение не правеше никого герой в очите на обществото. Адвокатът по обвинението винаги се смяташе за злобен човечец, който си е поставил за цел да съсипе живота на поредната безпомощна жертва, докато адвокатът по защитата, който успееше да измъкне безпомощната жертва от ноктите на закона, обираше всички лаври за себе си. Нямаше значение, че повечето от смятаните за безпомощни жертви бяха алчни, лукави и крайно егоистични престъпници; престъпник или не, в очите на римските граждани всеки човек имаше право да живее, както сам намери за добре, и всяка съдебна присъда представляваше посегателство над личността му.

Цицерон въздъхна.

— Добре, добре, ще поема делото! Но трябва да знаете отсега, че адвокатите по защитата винаги говорят след обвинителя, затова докато дойде време да отсъдят, заседателите много често забравят и най-съществените доводи на обвинението. Трябва да помните, че Гай Верес има изключително влиятелни покровители. Жена му е Цецилия Метела, а неин брат е човек, който по принцип се очакваше да бъде консул тази година. Друг неин брат в момента управлява Сицилия, а от него нито вие, нито аз можем да очакваме съдействие. Всички Цецилий Метели ще бъдат срещу нас. Ако поема обвинението, Квинт Хортензий ще поеме защитата, а и други не по-малко известни адвокати ще му станат помощници. Както казах, ще поема делото, но това не е гаранция, че ще го спечеля.

Делегацията едва бе излязла от дома на Цицерон, когато той вече съжаляваше за решението си. Защо му трябваше да предизвиква Цецилий Метелите, когато разчиташе за политическата си кариера единствено на собствените си способности и на авторитета си в съда? Цицерон си оставаше нов човек в Рим, при това го мразеха, защото бе родом от Арпин, а оттам беше и Гай Марий. Цицерон обаче не можеше да понася мисълта за кръвопролития и нямаше как да компенсира като Марий скромното си потекло с военни подвизи.

Разбира се, знаеше точно защо се е съгласил да поеме делото — онази абсурдна признателност, която все още чувстваше, че дължи на Помпей. Много години бяха минали, Цицерон се беше прочул, беше си спечелил нови приятели, но той никога нямаше да забрави добрините, които стори за него седемнайсетгодишният Помпей, който го пазеше от омразата на баща си. До края на живота си Цицерон щеше да му бъде благодарен за помощта, която му оказа по време на кратката му и позорна кариера в армията на Помпей Страбон, най-вече за това, че го пазеше от злобните и безпричинни нападки на стария пълководец. Ако не беше умрял от студ онази паметна зима, то беше заради Помпей, ако му бяха възложили писарска длъжност, пак беше заради Помпей, ако нито веднъж не беше пипнал меч по време на войната, пак трябваше на Помпей да благодари. Не можеше да забрави всичко това.

Ето защо се запъти към Карина, където живееше приятелят му Помпей.

— Само исках да ти съобщя — рече Цицерон без особено въодушевление, — че обещах да съдя Гай Верес.

— О, прекрасно! — зарадва се Помпей. — Много от жертвите на Верес са, а в някои случаи бяха, мои клиенти. Ти можеш да спечелиш делото. А след това ще знам как да ти се отплатя.

— На мен не ми трябва да ми се отплащаш, Велики. Нито за миг не бива да се съмняваш, че каквото правя за теб, значи ти го дължа.

Той го изгледа учудено.

— Дължиш ли ми го? За какво говориш?

— Затова, че ако не беше ти, нямаше да оцелея в щаба на баща ти.

— О, за това ли! — Помпей прихна да се смее и го хвана за ръката. — Не мисля, че това си струва цял живот благодарност.

— За мен си струва. — В очите на Цицерон се показаха сълзи. — Двамата минахме през много несгоди по време на Съюзническата война.

Помпей навярно добре си спомняше някои от тези несгоди, най-вече как бяха търсили голия и обезобразен труп на баща му, затова тръсна глава, сякаш се опитваше да прогони завинаги мисълта от ума си. Веднага наля чаша превъзходно вино на гостенина си.

— Е, приятелю, кажи сега с какво мога да ти помогна в това начинание.

— С удоволствие — зарадвано отвърна Цицерон.

— Разбира се, всички Капрарии ще бъдат против обвинението — замисли се Помпей. — Катул ще е на тяхна страна. Хортензий и всички около тях — също.

— Това е най-важната причина да дадем ход на делото още рано тази година. Не ми се ще да рискувам да отлагаме делото за догодина, тогава консули ще бъдат Квинт Капрарий и Хортензий, така поне се говори.

— В известен смисъл ще е жалко — рече Помпей. — Нищо чудно догодина съдилищата да се попълват отново от конници. Това би било в ущърб на Верес.

— Не и ако консулите наложат заседанието да се гледа на закрито. Освен това няма гаранции, дали нашият претор Луций Кота ще бъде за връщането на конническите съдилища. Оня ден говорих с него, той си мисли, че ако за заседатели се назначават конници, само събирането на състава за всяко дело ще отнема месеци. Освен това не е убеден, че конниците ще бъдат по-добри заседатели от сенаторите. Тях никой не може да ги съди, ако вземат подкупи.

— Можем да променим закона — предложи Помпей, който не изпитваше никакъв респект към законите: ако някой правен текст не му вършеше работа, винаги можеше да се смени с друг… В негова полза естествено.

— Това може да се окаже трудно.

— Не виждам защо.

— Защото — обясняваше търпеливо Цицерон, — за да променим този закон, ще трябва да приемем друг, при това от плебейското събрание или от трибутните комиции — и в едното, и в другото властта е в ръцете на конниците.

— Те ме оневиниха за всякакво действие, което сме предприели заедно с Крас миналата година — напомни му Помпей, за когото беше трудно да схване, че има закони и закони.

— Това е, защото ти беше много мил с тях, Велики. А те искат и за в бъдеще да бъдеш мил с тях. Ако внесеш закон, с който ги заплашваш със съд при вземане на подкуп, те няма да ти се зарадват.

— Е, така да бъде. Луций Кота няма да иска да връща конническите съдилища. Това беше просто предположение от моя страна.

Цицерон стана да си ходи.

— Благодаря ти още веднъж, Велики.

— Ти ме дръж в течение.

Месец по-късно Цицерон уведоми градския претор Луций Кота, че ще повдигне обвинение срещу Гай Верес в съда по данъчни и финансови злоупотреби от името на градовете в Сицилия, както и че ще иска обезщетение от четирийсет и два милиона и половина сестерции — хиляда и седемстотин таланта — обезщетение заедно с възстановяването на всички произведения на изкуството и други ценности, откраднати и конфискувани от светилища и частни домове в Сицилия.

Гай Верес се беше завърнал от Сицилия убеден, че връзките му с Метел Капрариите ще го предпазят от съдебни преследвания. Когато обаче чу, че Цицерон — Цицерон, който никога не обвиняваше, — е завел дело срещу него, изпадна в паника. Веднага прати вест на Луций Капрарий, действащия управител на Сицилия, да прикрие всякакви доказателства, които Верес може да е пропуснал в бързината, докато е изнасял съкровищата от острова. Правеше впечатление, че от списъка на ищците отсъстваха Сиракуза и Митилена; това се дължеше на факта, че двата града бяха подпомагали Верес в престъпните му деяния и бяха получили своя дял от плячката. Все пак какъв късмет управител на провинцията да се окаже брат на жена ти!

Двамата братя, които стояха по това време в Рим, Квинт Козленцето (който със сигурност щеше да бъде избран за консул на следващата година) и най-малкият — Марк, незабавно се срещнаха със зетя си Верес да обсъдят как могат да избягнат трагичния изход от едно подобно дело. И тримата се съгласиха защитата да поеме Квинт Хортензий. Но той щеше да се намеси само в краен случай — тогава, когато делото се разглежда пред съда. Дотогава тримата трябваше да постараят да не допуснат делото — особено ако обвинител беше Цицерон.

През март Хортензий подаде жалба пред претора. Според него Цицерон не отговарял на условията да води дело срещу Гай Верес. Вместо него Хортензий предложи за обвинител Квинт Цецилий Нигер, далечен роднина на Козленцето, който беше служил една година като квестор при Верес в Сицилия. Единственият начин, по който можеше да се разбере дали Цицерон е подходящ да води такъв процес, беше така нареченото „дивинацио“ — гадаене (процедурата носеше подобно название, защото съдиите не разполагаха с конкретни доказателства, ами достигаха до заключение с догадки). Всеки от двамата обвинители трябваше да обясни пред заседателите защо смята, че трябва да ръководи обвинението, и след като изслушаха скромния с ораторските си качества Цецилий Нигер, съдиите взеха страната на Цицерон. Нещо повече, насрочиха делото за близка дата.

Верес, двамата Капрарии и Хортензий трябваше да измислят нещо ново.

— Ти ще бъдеш претор догодина, Марк — обърна се големият адвокат към най-малкия брат, — затова трябва така да подредим жребия, че да ти се падне съдът за злоупотреби. Тазгодишният председател Глабрион ненавижда Гай Верес. А това, че те ненавижда, Верес, е достатъчна причина за него да не позволи и най-малката възможност да избухне скандал. Искам да кажа, че ако делото се разглежда тази година, Глабрион просто няма да позволи да подкупим заседателите. Да не забравяме, че тази година Луций Кота ще си играе на котка с мишка с всички съдебни заседатели. Процесът ще привлече внимание, затова Луций Кота ще го използва за доказателство колко по-добре е тези дела да се разглеждат единствено от сенатори. Колкото до консулите Помпей и Крас, те изобщо не ни обичат!

— Искаш да кажеш — прекъсна го Гай Верес, когото възрастта не беше пожалила и само напомняше за някогашния хубавец, — че трябва да отложим задължително делото за догодина. Тогава Марк ще бъде председател на съда за злоупотреби.

— Точно така — кимна Хортензий. — Квинт Метел и аз ще бъдем консули догодина, а това ще е от голяма полза за делото. Няма да е трудно да нагласим жребия така, че на Марк да се падне съдът за злоупотреби. Никакво значение няма дали догодина заседателите ще бъдат сенатори или конници, и в двата случая ще ги подкупваме!

— Но сега сме още април — напомни мрачно Верес. — Не виждам как бихме могли да отложим делото чак за догодина.

— Можем, можем — успокои го Хортензий. — В това дело доказателствата трябва да се събират далеч от Рим, при това трябва да се обикаля цяла една обширна страна като Сицилия. На обвинителя ще са му нужни шест до осем месеца да подготви делото си. Знам, че Цицерон още дори не е започнал, защото не е мръднал от Рим, а не съм чул да е пращал свои хора в Сицилия. Естествено той ще се надява да събере доказателствата и свидетелите възможно най-бързо, но пък в това отношение можем да разчитаме на Луций Метел — като управител на Сицилия той ще слага всякакви възможни препятствия пред дейността на Цицероновите агенти.

Хортензий сияеше от щастие.

— Сигурен съм, че Цицерон няма да се справи преди октомври. Дори тогава може да не е успял. Разбира се, от октомври до Нова година има много време, но ние няма да допуснем делото да се внесе в съда! Защото междувременно ще внесем при Глабрион иск срещу някого, не е важно кого, който ще трябва да се разглежда преди твоето дело, Гай Верес. Жертвата ни трябва да е човек, който е оставил подире си улики, които можем бързо да съберем. Някоя дребна риба, която е прибирала подкупи на частни начала, без да се равнява на провинциален управител. Можем да изберем префекта на някоя административна област в Гърция. Даже си имам един човек наум. До квинктил ще сме събрали достатъчно улики и доказателства, за да започнем дело. Цицерон няма да е готов дотогава, но ние ще бъдем!

— И коя жертва имаш предвид? — попита с видимо облекчение Метел Козленцето; разбира се, че тримата с братята му бяха получили голям дял от печалбата на Верес. Но дори да не беше това, всеки на негово място би се радвал зет му да не бъде осъден на изгнание заради злоупотреби.

— Мисля си за Квинт Курций, който беше легат в щаба на Варон Лукул и ръководеше област Ахея по времето, когато Варон беше управител на Македония. Ако Варон Лукул не беше толкова зает с войните срещу бесите в Тракия и ако не беше започнал своите речни експедиции, навярно щеше лично да съди Курций. Но докато се прибере и разбере за дребните мошеничества на Курций, вече беше твърде късно, а проблемът не беше толкова важен, че да си губи времето. Затова и никой не обвини Курций. Но доказателствата са си доказателства, а тях още ги има на място. Варон Лукул с удоволствие би ни помогнал да ги съберем. Ще подам иск при градския претор с настояване делото да се разглежда още тази година в съда за злоупотреби.

— Което означава — продължи Гай Верес, — че Луций Кота ще даде напътствия на Глабрион да разгледа най-напред делото, което е подготвено по-рано от обвинителите. Това ще бъде делото на Курций. А щом стигнем до съд, ще протакаш чак до края на годината и на мандата на претора. Цицерон и моят процес ще трябва да почакат. Гениално, Квинт Хортензий, наистина гениално!

— Да, и аз мисля, че планът ми е достатъчно хитър.

— Цицерон ще има да се ядосва… — отбеляза Квинт Метел.

— А на мен просто ми се ще да го видя! — потриваше ръце Хортензий.

Но в крайна сметка Цицерон нямаше за какво да се ядосва, а те — на какво да се радват. В мига, в който научи, че Хортензий е подал иск срещу някакъв си бивш префект на Ахея, той разбра какъв е скритият замисъл на противника му. Цицерон изпадна в паника, а оттам — в дълбоко отчаяние.

На гости у дома му беше милият му братовчед Луций Цицерон, който живееше в родния Арпин. Още щом Цицерон се прибра в кабинета си онзи паметен ден, той разбра, че се е случило нещо изключително сериозно.

— Какво е станало? — попита Луций Цицерон.

— Хортензий! Готви друго дело за разглеждане в съда за злоупотреби. Смята да ме изпревари, преди да съм събрал доказателства срещу Гай Верес. — Цицерон се отпусна на стола си. — Ще протакат до другата година. А мога да се обзаложа на цялото си състояние, че Капрариите ще се наговорят с Хортензий и ще осигурят на Марк Капрарий да му се падне съдът за злоупотреби догодина.

— Което означава, че Гай Верес ще бъде оправдан — досети се Луций Цицерон.

— Няма как иначе!

— Тогава трябва ти да ги изпревариш — рече Луций.

— Как да успея преди края на квинктил? Това е датата, която Хортензий е поискал от градския претор да има предвид за разглеждане на делото. Не мога да се подготвя дотогава! Сицилия е огромна, а действащият управител е шурей на Верес и ще ми подлага навсякъде пръти в колелата. Не мога, не мога, не мога да свърша толкова бързо!

— Разбира се, че можеш — изправи се Луций Цицерон и изгледа братовчед си отвисоко. — Скъпи Марк Тулий, когато се вкопчиш в едно дело, никой не може да те надмине по изобретателност. Ти си толкова подреден и разсъждаваш толкова логично, никой не може да се похвали с подобна методичност. А в същото време познаваш Сицилия, имаш много приятели там, включително такива, които лично са патили от злодея Гай Верес. Да, управителят ще прави възможно да те бави, но пък онези, които Верес е ограбил, ще се постараят да ти помогнат. Сега сме краят на април. До петнайсет дни ще свършиш цялата работа, която имаш в Рим. Докато ти се занимаваш с текущите си дела, аз ще осигуря кораб, който да ни отведе в Сицилия. Двамата заедно ще бъдем в Сицилия в средата на май. Хайде, Марк, ще успееш!

— Наистина ли ще дойдеш с мен, Луций? — Цицерон изгледа братовчед си. — Ти също си толкова организиран човек, много ще ми помогнеш. — Големият адвокат бързо си възвръщаше оптимизма и изведнъж задачата не му се струваше толкова невъзможна. — Ще трябва да говоря с клиентите си. Нямам достатъчно пари да си наема бърз кораб и да обикалям с колесница Сицилия. — Цицерон удари с длан писалището си. — Юпитер ми е свидетел, Луций, това ще ми достави огромно удоволствие! Само като си представя как ще ме гледа Хортензий!

— Тогава ще успеем! — усмихна се Луций. — За петдесет дни ще сме отишли и ще сме се върнали, толкова време ще ни е напълно достатъчно. Десет дни път, четирийсет — за събиране на доказателства.

И докато Луций Цицерон шеташе из Портик Емилия на римското пристанище да спазарява кораб, Цицерон се запъти към къщата на Квиринала, където се бяха настанили клиентите му.

Познаваше най-възрастния от тях много добре — Хиеро от Лилибей, той беше етнарх на голямото западно пристанище по времето, когато Цицерон служеше като квестор в града.

— Двамата с братовчед ми Луций ще трябва да съберем за петдесет дни всички доказателства, с които разполагате в Сицилия — обясни Цицерон, — ако искаме да изпреварим делото, което Хортензий се готви на свой ред да започне… Можем да го направим, но само ако вие се жертвате да платите разноските — изчерви се той. — Аз не съм богат човек, Хиероне, не мога да си заплатя бързоходен кораб. Освен това може да се наложи да плащам възнаграждения на свидетели, да откупувам веществените доказателства, а най-накрая — трябва да се плати транспортът на свидетелите до Рим.

Хиерон винаги се беше възхищавал на Цицерон, с когото навремето всеки сицилийски грък в Лилибей искаше да общува по дела. Цицерон имаше блестящ ум, беше склонен да изнамира всякакви решения на всякакви проблеми, беше прекрасен администратор и проявяваше изобретателност в счетоводството. Освен това беше честен и не крадеше.

— Ще се радваме да ти дадем каквито пари сметнеш, че ти трябват, Марк Тулий — обеща Хиерон. — Но мисля, че тъкмо сега му е времето да обсъдим твоя хонорар. Ние нямаме какво да ти предложим, освен пари в брой, а разбирам, че римските адвокати предпочитате да не ви се разплащат клиентите в брой. Така е по-лесно цензорите да ви спипат. Знам, че най-често използваните възнаграждения са произведения на изкуството, но на нас просто не ни е останало нищо ценно.

— О, не се тревожете за това! — прекъсна го Цицерон. Знам много добре какво искам от вас като награда. Смятам догодина да се кандидатирам за плебейски едил, но няма как да се съревновавам с големите римски богаташи, които най-често печелят изборите за длъжността. Бих могъл да компенсирам липсата на големи доходи, ако осигуря на римляните евтино зърно. Платете ми в жито, Хиероне — в онова растително злато, което никне всяка година от земята. Ще ви го заплатя с глобите, които събера като едил, но няма да мога да събера повече от две сестерции за модий. Ако ми гарантирате, че ще ми продадете житото на такава цена, друго няма да искам от вас. Така де, в случай, че спечеля делото.

— Дадено! — съгласи се веднага Хиерон и се зае да пише разпоредително писмо за десет таланта на името на Цицерон.

Марк и Луций Цицерон отсъстваха от Рим точно петдесет дни. През цялото това време крак не подвиха, но успяха да съберат достатъчно веществени доказателства и свидетелски показания. И макар провинциалният управител Луций Метел, пиратските кораби и всевъзможните магистрати в Сиракуза и Митилена (заедно с неколцина римски откупвачи на данъци) се опитваха да забавят действията им, имаше други, сред тях граждани с положение, които имаха личен интерес от това двамата да си свършат добре работата. Докато квесторските книжа в Сиракуза или липсваха, или бяха пълни с пропуски и неточности, тези в Лилибей съдържаха неоспорими доказателства за злоупотреби в особено големи размери. Появиха се свидетели, сред тях счетоводители и търговци, да не говорим за зърнопроизводителите. Най-накрая самата съдба покровителстваше Цицерон — когато настана време да пътува обратно, а до крайния срок му оставаха само четири дни, вятърът се обърна в нужната посока и той, Луций и всички необходими за делото свидетели успяха да се озоват навреме в Остия, натоварени с купища от документи. В последния ден на юни цялата групичка се беше настанила в Рим, а Цицерон разполагаше с цял месец да подготви обвинението срещу Верес.

През този месец Цицерон не само работеше по делото срещу Верес, но и подготвяше привържениците си за предстоящите избори за едили. Как успяваше да се справя с двете работи наведнъж, сам не можеше да си обясни, но истината бе, че Цицерон бе най-дееспособен тогава, когато масата му е затрупана с книжа. Решенията на всевъзможните проблеми му идваха с бързината на светкавици, всичко се наместваше точно както трябва, сребърният му език и златният му гласец изричаха една след друга мъдри и духовити забележки точно на място. Голямата му, но красива глава внушаваше у всички респект и възхищение, а силният характер, който сам Цицерон трудно проявяваше, се беше показал наяве и се налагаше на всички околни. През този месец той изобрети съвършено нова система за водене на съдебен процес — техника, която постигаше това, което досега римските съдилища не можеха да си позволят. За пръв път щеше да покаже пред заседателите толкова голямо количество веществени и документални материали, защитата щеше да остане беззащитна.

Завръщането му от Сицилия беше толкова неочаквано, че Хортензий започна да се чуди дали изобщо Цицерон е бил на острова. На това отгоре делото срещу беззащитния Квинт Курций не се беше оказало толкова лесно дори при пълното съдействие на Варон Лукул, Помпоний Атик и цялото атинско гражданство. Най-накрая, след като беше на прага на свой ред да се отчае, Хортензий реши, че Цицерон просто блъфира. Той просто не можеше да е готов преди септември!

Пък и Цицерон трябваше да се увери, че не всичко се е развивало по план в Рим. Метел Козленцето и брат му Марк бяха използвали времето да упражнят натиск върху клиентите на Цицерон. За тези петдесет дни на сицилийците им беше внушено, че адвокатът им съвсем е изгубил интерес към делото, че е приел огромен подкуп от Гай Верес, и това все слухове, които разпространяваха платени агенти. Цицерон на няколко пъти трябваше да разговаря с Хиерон и останалите, за да разбере на какво се дължи хладното им отношение. Щом най-после научи каква е работата, не му беше трудно да успокои страховете им.

През месец квинктил се провеждаха три различни избора. Най-напред центуриатните комиции избираха консули и претори. Що се отнася до Цицерон, резултатите от изборите бяха направо заплашителни: Хортензий и Квинт Метел Капрарий ставаха консули, а Марк Капрарий — претор. След това се проведоха първите избори в трибутните комиции. Това, че Цезар набра най-много гласове за квестор, не направи кой знае какво впечатление на Цицерон. Но най-накрая, на двайсет и седмо число от месеца, дойдоха изборите за едили и Цицерон успя да запълни едното място за плебей, другото отиде за Марк Цезоний (който нямаше нищо общо с Цезарите, пък и изобщо, с които и да е патриции); двамата решиха, че ще се сработят добре заедно, а Цицерон благодареше на съдбата, че колегата му е богаташ.

Благодарение на действащите консули Помпей и Крас в Рим се случваха толкова интересни неща, че никой не обръщаше голямо внимание на изборите; вместо да превърнат предизборната борба в събитие, отговорниците по тяхното провеждане, както и целият сенат искаха всичко да мине възможно най-бързо и неусетно. В деня след изборите в плебейското събрание — последното, което избираше своите ръководители, — беше теглен жребият кой какво ще върши на другата година. По някакво странно стечение на обстоятелствата, а може би вследствие на магия, съдът за злоупотребите беше предаден на Марк Цецилий Метел Капрарий! Всичко се беше подредило така, че Гай Верес да бъде съден чак на следващата година.

В последния ден от квинктил Цицерон нанесе своя удар. За деня не се предвиждаха никакви събрания на форума, затова градският претор Луций Аврелий Кота седеше на трибуната си и чакаше някой да го потърси за работа. Цицерон и всички негови клиенти се насочиха към дървената конструкция, на която стоеше преторът. Адвокатът най-тържествено заяви, че е готов с обвинението си срещу Гай Верес, заради което помоли градския претор и председателя на съда за злоупотребите Мании Ацилий Глабрион да насрочат дата за разглеждане на делото. По възможност датата да бъдела по-скоро.

Целият сенат беше наблюдавал двубоя между Цицерон и Хортензий със затаен дъх. Партията на Цецилий Метелите в случая беше в малцинство, във всеки случай нито Луций Кота, нито Глабрион се числяха към нея. В интерес на истината почти всички назначени отци изгаряха от желание да видят как Цицерон разбива на пух и прах хитрия замисъл на Хортензий и Козленцата. За да видят Верес поставен на мястото му, Луций Кота и Глабрион с радост обещаха на Цицерон процесът да започне възможно най-скоро.

Първите два дни на секстил бяха празнични, което означаваше, че не могат да се използват за разглеждане на дела за тежки престъпления. На трето число от месеца положението се усложняваше още повече заради тържественото шествие на Разпънатите кучета. Когато триста години по-рано галите бяха завладели Рим и се бяха опитали да изкачат тихомълком стените на Капитолия, кучетата — пазачи не бяха излаяли изобщо, а консулът Марк Манлий беше събуден от крясъка на свещените гъски и така бе успял да предотврати нападението. Оттогава всяка година в Големия цирк се провеждаше злокобно шествие, на което се влачеха девет кучета, разпънати на девет дървени кръста. В същото време една гъска се окичваше с гирлянди и се возеше на подплатена с пурпур носилка. Нека всички римляни помнят геройството на гъските и предателството на кучетата. И понеже кучетата се смятаха за хтонични зверове, тоест за същества, родени под земята, денят също не подхождаше за разглеждане на съдебни дела.

И така, делото срещу Гай Лициний Верес беше насрочено за петия ден от секстил, в самия разгар на летните горещини, както и в разгара на зрелищата, които двамата консули Помпей и Крас се надпреварваха да организират, за да спечелят любовта на народа. Състезанието между консулите си беше състезание, това не беше причина делото срещу Верес да не предизвика интерес. Дори да се проточеше до всеобщия пир, даден от Крас, или до игрите на победата, проведени от Помпей, пак щеше да има зяпачи, които да го наблюдават.

Законите на Сула бяха запазили процедурата за провеждане на подобни съдебни процеси, такава каквато я беше въвел Гай Сервилий Главция преди десетилетия. Е, Сула и други като него бяха попроменили тук-там нещичко, колкото да забавят значително хода на делата. Процесът за данъчни и финансови злоупотреби с власт преминаваше в две части, „акцио прима“ и „акцио секунда“ с промеждутък от няколко дни. Председателят на съда беше упълномощен да удължи паузата между двете заседания колкото време поиска.

„Акцио прима“ се състоеше от една дълга реч от страна на главния обвинител, последвана от друга дълга реч от страна на главния защитник. След тях един след друг се изреждаха всички останали участници в обвинението или защитата, и така докато и най-младшият адвокат се изкаже на воля. След това се извикваха свидетелите по обвинението, които бяха подложени на кръстосан разпит от защитата, а понякога — доразпитани от обвинението. Ако една от страните пожелаеше, разпитът на свидетелите можеше да се протака до безкрайност. След това беше ред на свидетелите по защитата, подложени на кръстосан разпит от страна на обвинението, в случай на нужда — и на защитата. След изслушването на показанията главният обвинител и главният защитник започваха продължителен и разгорещен спор помежду си. Ако някоя от страните пожелаеше, такива спорове можеха да се осъществят между всяко отделно свидетелско показание. Най-накрая главният защитник слагаше точка на първата част от процеса, като се обръщаше с пространна реч към заседателите.

„Акцио секунда“ беше горе-долу повторение на „акцио прима“, но невинаги се канеха свидетели. На това заседание се разгаряха най-силни страсти, защото адвокатите трябваше да докажат цялата сила на своето красноречие и способност за въздействие. Това беше последният шанс и за двете страни, защото след заключителните речи заседателите трябваше да издадат своята присъда. На самите заседатели не се оставяше време да обсъдят решението си, което означаваше, че в ушите им още кънтят заключителните думи на адвоката, чийто клиент те трябва да признаят за виновен или невинен. Именно по тази причина Цицерон обожаваше да защитава и винаги отбягваше да обвинява.

Но този път Цицерон бе открил начин как да спечели делото срещу Гай Верес; достатъчно му беше председателят на съда да е склонен да изпълни молбата му.

— Претор Маний Ацилий Глабрион, председателю на съда, бих желал делото да бъде разгледано при различен от възприетия ред. Това, което ще предложа, не е в никакъв случай противозаконно. Става дума просто за нововъведение. Причината да искам това нововъведение е необичайно големият брой свидетели, които искам да поканя в съда, както и изключителния брой и разнообразие на престъпленията, в които обвинявам ответника Гай Верес — рече Цицерон. — Дали председателят на съда ще благоволи да изслуша новата процедура, която предлагам?

Хортензий изскочи отпред:

— Какво е това? Какво е това? Питам отново какво е това? Делото срещу Гай Верес трябва да се разглежда според установения ред. Настоявам за това!

— Аз пък искам да чуя предложението на Марк Тулий Цицерон — рече Глабрион и любезно допълни, — и то без всякакво прекъсване.

— Бих искал да прескочим дългите речи — започна да обяснява Цицерон, — и да съсредоточим вниманието си по всяко обвинение поотделно. Престъпленията на Гай Верес са толкова много и от толкова разнообразен характер, че ще е от изключителна важност за правилното решение на заседателите те да могат да откроят всяко престъпление от предшестващото и последващото го. За целта смятам да излагам своите доказателства и показанията на моите свидетели на части според всяко обвинение. Както сами виждате, смятам да водя обвинението сам, край мен няма нито един помощник-адвокат. Затова смятам, че първата част от делото срещу Гай Верес не бива да се удължава излишно с дълги речи от страна на обвинението или защитата. Това ще е само загуба на ценното време на заседателите, особено като се има предвид, че в рамките на тази година съдът ще трябва да разглежда поне още едно дело — това срещу Квинт Курций. Затова предлагам изящните речи да бъдат оставени за „акцио секунда“! Така или иначе присъдата се определя чак след заключителната реч на главния защитник, затова не виждам по какъв начин бих ощетил своя колега Квинт Хортензий с предлаганата от мен процедура. Ние всички сме сигурни, че заседателите ще имат възможност да изслушат дълбоко емоционалните ни речи при „акцио секунда“ с такъв интерес, сякаш никога преди не са ги чували. И тъкмо такъв ще е случаят, защото при новата процедура те наистина ще чуят речите ни за пръв път. Представяте ли си какво облекчение е това за всички заседатели! Така те ще изгарят от нетърпение да чуят на какво сме способни, а няма да се явяват в съда с мисълта за едно скучно повторение.

Хортензий се колебаеше; Цицерон предлагаше нещо съвсем смислено. В крайна сметка обвинителят не беше поискал да се отнеме последната дума на защитата, а на него му се струваше предимство това да нанесе своя изненадващ удар с блестяща реч в самия край на втората част. Така Цицерон не би имал шанс да му отговори. Да, Цицерон имаше право! Нека претупат възможно най-бързо скучната част и да оставят на старите лъвове като него възможност да се докажат във втората част на процеса.

Така, след като Глабрион го погледна въпросително, Хортензий лукаво го подкани:

— Нека Марк Тулий бъде така добър да продължи.

— Продължи, Марк Тулий — рече Глабрион.

— Нямам какво толкова да кажа, Маний Ацилий. Нека само допълня, че ми се ще адвокатите по защитата да не разполагат с повече време за изложение от мен, става дума само за първата част, разбира се! Когато дойде време за „акцио секунда“, нека защитата използва толкова време, колкото е нужно, за да обоснове своята позиция. При условие, че защитата е съставена от цяла армия прекрасни адвокати, докато аз сам ще говоря от името на обвинението, защитата ще се радва на всички предимства, които би могла да има според всякаква процедура. Искам само това акцио прима да се проведе според моите изисквания.

— Идеята има с какво да предизвика размисъл, Марк Тулий — кимна Глабрион. — Квинт Хортензий, какво ще кажеш по въпроса?

— Нека бъде, както Марк Тулий предлага — рече великодушно Хортензий.

Само Гай Верес изглеждаше притеснен.

— Ще ми се да знам какво е намислил! — прошепна той в ухото на най-стария Метел Капрарий.

— Докато дойде време за акцио секунда, Гай Верес, сигурен съм, че заседателите ще са забравили всички показания на свидетелите — успокои го шуреят му.

— Тогава защо му е на Цицерон сам да настоява на промените?

— Защото си дава сметка, че ще изгуби делото. Иска му се да се оттегли с достойнство. Как иначе, ако не с някое нововъведение? Цезар използваше подобна тактика, когато съдеше стария Долабела навремето — настояваше на собствените си нововъведения. Спечели си големи симпатии, но в крайна сметка изгуби делото. Така ще стане и с Цицерон. Не се тревожи! Хортензий ще спечели!

Преди да мине по същество и да открои първия тип престъпления, извършени от Гай Верес, Цицерон реши да направи няколко изрични забележки, отнасящи се до заседателите.

— Помнете, че сенатът е дал инструкции на нашия градски претор Луций Аврелий Кота да следи за всички съдебни състави; помнете и че сенатът е обещал да използва наблюденията на Луций Аврелий като основа за закон, който да бъде ратифициран от трибутните комиции. От времето на Гай Гракх до управлението на нашия диктатор Луций Корнелий Сула сенатът изцяло бе изгубил контрол над съдебната институция, лишавайки се по този начин от една от своите основни привилегии. Всички знаем какво последва от това! Сула възстанови сенатските права върху състава на всички съдилища. Но както стана ясно след изключването на шейсет и четирима сенатори, ние, сенаторите, не се оказахме на висотата на очакванията на Сула. Не е Гай Верес единственият човек, когото подлагаме на изпитание днес. Целият римски сенат се намира на съд заедно с него! И ако сегашният състав на съдебните заседатели не отговори по почтен и отговорен начин на изискванията, които са му наложени, никой не може да придиря на Луций Кота в случай, че предложи съдебната власт да бъде отнета от ръцете на назначените отци! Уважаеми съдебни заседатели, призовавам ви нито за миг да не забравяте каква огромна отговорност сте поели на плещите си. На вас е поверена съдбата и доброто име на римския сенат.

По-нататък Цицерон добре се възползва от ограничението, което имаха защитниците да говорят точно колкото и той говори. Без да се впуска в обяснения, Цицерон се залови методично да вади доказателствата и да кани свидетелите да дават показания. Един по един различни сицилийци свидетелстваха: Гай Верес бил откраднал жито в размер на триста хиляди модия само за една година, и то само от една малка област, какво ли оставало за количествата, задигнати от останалите краища на провинцията; Гай Верес бил извършвал кражби и незаконни конфискации, вследствие, на които за три години управление свободните стопани в една област от двеста и петдесет души намалели на осемдесет, какво ли оставало за кражбите и конфискациите в останалите области; той бил използвал незаконосъобразно средствата, осигурени от хазната за закупуването на жито; Гай Верес бил давал пари на заем срещу двайсет и четири на сто лихва и дори повече; Гай Верес бил отговорен за унищожаването на списъците с дължимия от жителите десятък; Гай Верес бил откраднал или брутално иззел скулптурите и картините от всички светилища на острова; при гостуване на вечеря бил откачил и прибрал пред очите на домакина скъпоценните камъни от семейната посуда; при гостуване на вечеря бил събрал в чували цялата златна и сребърна посуда на своя домакин и ги отнесъл със себе си; бил си построил, без да плаща никакви разходи, собствен кораб, с който да се прибере у дома в Рим; Гай Верес съзнателно бил оставял безнаказани мнозина пиратски главатари срещу дял от тяхната плячка; той унищожавал завещания, за да прибере наследството на покойника в своя полза; и така нататък, и така нататък.

Цицерон разполагаше със списъци, счетоводни документи, восъчни таблици, на които все още личали подправените цифри, но най-вече — с огромен брой свидетели, които никой не можеше да уплаши, на какъвто и разпит да ги подложеше. Освен това Цицерон не се беше ограничил да доведе свидетели по кражбите на зърно само от една област. Каталогът с произведенията на Праксител, Фидий, Поликлет, Мирон, Стронгилион и всички останали известни скулптори, които Верес беше отмъкнал от острова, беше допълнен с нотариално заверени документи за „покупката“ им. От тези документи ставаше ясно, че собствениците на някакъв Купидон от Праксител го бяха дали практически без пари на Гай Верес. Доказателствата бяха толкова много, че и дума не можеше да става защитата да ги оспорва. Сякаш потоп беше залял трибунала, докато заседателите се опитваха да запомнят колко точно различни кражби и други злоупотреби с властта беше извършил Верес за трите години, прекарани в Сицилия. Изслушването на всички свидетели отне девет дни. Акцио прима свърши едва на четиринайсетия ден от секстил.

Хортензий буквално се тресеше при напускане на заседанието, но когато Верес понечи да го заговори, гневно го отблъсна.

— Ще говорим у вас! — заповяда му той и допълни: — И нека шуреите ти също присъстват!

Домът на Гай Верес се намираше в най-представителната част на Палатинския хълм; макар да беше една от най-внушителните постройки в тази част на града, от огромните количества статуи и картини, наблъскани по коридорите и из стаите, изглеждаше тясна и неуютна. Там, където не се виждаха статуи или картини, стояха големите долапи, в които Верес държеше обширната си колекция от златни и сребърни прибори, бижута или топове изящни бродерии и гоблени. Стаите бяха обзаведени с изящни мебели от лимонено дърво с крака от слонова кост и злато, бяха наобиколени от позлатени столове и царски кушетки. Къщата се беше превърнала в забележителен склад от всякакви произведения на изкуството и занаятите, с които собственикът се беше сдобил вследствие на петнайсет години грабежи и изнудвания.

Четиримата се събраха в кабинета на Верес, където едва си намериха място сред скъпите мебели. Буквално не смееха да мръднат, да не би да закачат някоя изящна и чуплива вещ.

— Ще трябва доброволно да се оттеглиш в изгнание — каза Хортензий.

Верес зяпна от удивление.

— Ти се шегуваш! Нали тепърва предстои втората част от процеса! Вашите речи ще ме измъкнат!

— Ти си глупак! — разбесня се Хортензий. — Не разбираш ли, че ме излъгаха. Измамиха ме, как другояче искаш да ти го кажа? Цицерон успя да отнеме всички мои шансове да спечеля това проклето дело! Цяла година да мине между първата и втората част от процеса, Гай Верес, най-великите речи в римската история да произнесем аз и моите помощници, заседателите никога няма да забравят що за купища от доказателства им бяха предоставени! Казвам ти го, Гай Верес, да знаех за една десета от престъпленията ти, никога нямаше да се съглася да те защитавам! В сравнение с теб Мумий и Павел изглеждат като джебчии! И какво успя да сториш с толкова много пари? Къде са парите? Как може човек да изхарчи толкова пари при условие, че се сдобива безплатно с всяко произведение на Праксител? Защитавал съм всякаква измет, всякакви мошеници, но ти ги надминаваш! Върви в изгнание, докато е време, Гай Верес!

Верес и двамата Метели го бяха изслушали с наведени глави.

Хортензий стана да си ходи.

— Вземи каквото можеш със себе си, но ако искаш съвета му, остави произведенията, които си задигнал от Сицилия. Така или иначе няма да можеш да вземеш повече от онова, което навремето си задигнал от храма на Хера на Самос. Най-добре да се ограничиш с картините и дребните предмети. И изтегли парите си до утре сутринта, недей ги оставя нито за минута повече. — Хортензий стигна до вратата, внимавайки къде стъпва. — Аз все пак ще си прибера сфинкса от Фидий. Къде е той?

— Ти какво? — избухна Верес. — Нищо не ти дължа… Ти не ме отърва!

— Дължиш ми един сфинкс от слонова кост — настоя Хортензий. — Дължиш благодарности и на късмета си, че не ти искам повече. Ако смяташ, че нищо не съм сторил за теб, то поне съветът ми ще ти свърши добра работа. Дай си ми сфинкса, Верес, веднага!

Статуетката беше достатъчно малка, за да я скрие Хортензий в гънките на тогата си; прекрасно произведение на Фидий, изпипано до най-малките детайли — открояващите се едно от друга пера по крилата и косматата плът между ноктите на чудовището.

— Тоя си го бива — призна си Квинт Капрарий, след като Хортензий изчезна.

— Неблагодарник! — ядосваше се Верес.

Но новоизбраният консул се навъси.

— Той е прав, Гай, трябва да напуснеш Рим най-късно до утре вечерта. Цицерон ще запечата дома ти в мига, в който чуе, че се изнасяш. Защо изобщо държиш всичко тук?

— Това не е всичко, Квинт. Това са само шедьоврите, без които не мога да заспя спокойно. Голямата част от стоката е в къщата ми в Кортона.

— Искаш да кажеш, че има и още? Богове, Гай, познавам те от години, а продължаваш да ме изненадваш! Нищо чудно, че сестра ми се оплаква от безразличието ти! Значи затова не те вижда с цели дни? Защото прекарваш времето си при скулптурите и картините? А пък аз винаги съм си мислел, че живееш сред този панаирджийски склад само защото нямаш доверие на робите си.

Верес злобно се изхили.

— Сестрата ти се оплаквала, така ли? И с какво право се оплаква, след като Цезар я развлича от няколко месеца? Да не ме мисли за глупак? Или съм толкова сляп, че не виждам какво става зад статуите у дома? — Той се изправи. — Трябваше да кажа на Хортензий къде отиват повечето от парите… Доста щяхте да се изчервите, нали? Трите Козленца се оказаха доста скъпи шурейчета, но от всички ти най-много лапаш, Квинте! Произведенията на изкуството успях да задържа за себе си, но кой изяде цялата печалба от продажбата на зърното? Е, всичко свърши! Ще послушам съвета на крадеца на сфинксове и ще се оттегля в доброволно изгнание. С малко повече късмет, каквото успея да взема със себе си, ще си остане само за мен! Никакви подаръци повече за Козленцата, още по-малко за сестра им Метела Капрария! Нека Цезар продължава да се грижи за доброто й настроение… Да ви видим какви пари ще изстискате от него! Не се надявайте и на зестрата й. Развеждам се с нея още днес заради изневярата й с Цезар.

Вследствие на тази реч двамата шуреи още по-разгневени напуснаха стаята. Верес остана за минутка сам зад писалището и замислено галеше оцветените мраморни бузки на Поликлетовата Хера. Най-накрая вдигна рамене и извика прислугата. Как би могъл да се раздели, пък макар и с една-единствена вещ от този прекрасен дом? Само страхът да не изгуби главата си и мисълта, че е по-добре да запази нещо, отколкото да изгуби всичко, му вдъхнаха достатъчно сили в този драматичен момент. Двамата със слугата започнаха да обикалят къщата и да избират. Това да, това не…

— Когато наемеш каруците — ако си казал и една дума навън, ще те разпъна на кръст, ще ги докараш при задния вход утре през нощта. И всичко да бъде внимателно подредено в щайги, ясно ли е?

Както Хортензий беше предположил, Цицерон убеди Глабрион да запечата изоставената къща на Гай Верес още на сутринта след тайното му заминаване. Веднага прати и човек в банката да спре всякакво теглене на пари. Твърде късно, разбира се; парите са най-лесно преносимото богатство, на човек му трябва само една хартийка, която да покаже там, закъдето е заминал.

— Глабрион вече съставя комисия, която да възстанови щетите, но се страхувам, че малко може да стори — обясни Цицерон на Хиерон от Лилибей. — Верес е изтеглил всички пари, които е притежавал в Рим. Все пак, изглежда, повечето от нещата, които е задигнал от Сицилия, са останали из къщите му. Уви, не гарантирам за бижутата и златните прибори, които е крал от частни лица. Но той си е бил присвоил такива огромни богатства, че дори и от най-дребните вещи са останали цели сандъци. Робите, които е оставил след себе си, нищо не струват, но както и да е, толкова силно мразят господаря си, че веднага си признаха всичко. Изглежда това, което е съхранявал при себе си в Рим, е нищожно като количество в сравнение с това, което е прибрал в имението си край Кортона. Предполагам, че тъкмо за там са се запътили братята Метели, но аз вече усвоих една тактика от колегата си Цезар, който пътува по-бързо от всеки друг човек на земята. Съдебната комисия ще пристигне в Кортона преди Метелите. Нищо чудно да намерим още от богатствата на Сицилия.

— А Гай Верес къде ли е отишъл? — попита от любопитство Хиерон.

— Най-вероятно в Масилия. Това е известно място в средите на големите крадци.

— Е, ако не друго, то поне си върнахме родните богатства — отбеляза Хиерон. — Благодаря ти, Марк Тулий, благодаря за всичко!

— Мисля, че аз ще бъда този, който ще благодари най-накрая — деликатно му напомни Цицерон, — ако, разбира се, смятате изхода от делото достатъчно удовлетворителен, за да изпълните моето условие за житото догодина? Плебейските игри ще се проведат чак през ноември, затова цената не е задължително да е за сметка на тазгодишната реколта.

— Ние само ще се радваме да ти се отплатим, Марк Тулий. Обещавам ти, че твоята продажба на евтин хляб ще бъде запомнящо се дело.

— И така — разказваше по-късно Цицерон на своя добър приятел Тит Помпоний Атик, — това мое случайно увлечение в сферата на обвинението се оказа от огромна полза за репутацията и кариерата ми. Ще си купя жито по две сестерции модия, а ще го продам за три. Разликата ще покрие транспорта и пак ще остане много за мен.

— Защо направо не го продадеш по четири сестерции модия — учуди се Атик. — А разликата просто ще напълни кесията ти. Тя доста е изтъняла.

Но Цицерон беше буквално смаян от подобно предложение.

— Не мога да сторя такова нещо, Атик! Цензорите ще вземат да кажат, че съм се обогатил незаконно, като съм взел пари от клиентите си.

Атик въздъхна.

— Цицероне, Цицероне! Ти наистина няма да забогатееш никога, при това сам си си виновен. Навярно е права поговорката, според която можеш да отнемеш човека от Арпин, но не и Арпин от човека. Ти разсъждаваш като типичен селски големец!

— Разсъждавам като почтен човек — възрази той, — и съм горд с този факт.

— Да не би да намекваш, че аз не съм почтен човек?

— Не, не! Ти си делови човек от висока класа и с римско мислене. Правилата, които ти следваш обаче, не са правилата, които аз следвам. Аз не съм Цецилий, но ти си!

Атик смени темата.

— Ще публикуваш ли протокола от процеса срещу Верес? — попита той.

— В интерес на истината, имам такива намерения.

— Сигурно ще добавиш и бляскавите речи, които така и не произнесе пред акцио секунда. Имаше ли готов материал?

— О, да, нахвърлям си бележки месеци преди да дойде датата на процеса. Макар че точно тези речи ще трябва да бъдат коренно измененията да включат повече от темите, които засегнах в първата част от процеса. Защо питаш?

— Чудя се дали да не се захвана с ново хоби, Цицероне. Търговията е скучна работа, а хората, с които я въртя, са още по-скучни. Затова смятам да отворя малко дюкянче с голяма работилница — на Аргилет. Соций ще ми бъде конкуренция, защото смятам да се захвана с издателска дейност. Ако нямаш нищо против, бих желал да откупя изключителните права над бъдещия ти труд. В замяна ще получиш една десета от това, което изкарам от всяко продадено копие!

Цицерон се засмя:

— Така да бъде, Атик, дадено!

Беше април месец, скоро след като двамата цензори одобриха избора на Мамерк Лепид за лидер на сената. Помпей оповести пред целия град, че ще организира игри на победата, които да започнат през секстил и да завършат точно преди римските игри на четвъртия ден от септември. Всички виждаха гордостта и радостта му, макар че те не се дължаха изцяло на игрите; Помпей бе успял междувременно да осъществи страхотен удар за човек родом от Пицен. Овдовялата му сестра Помпея бе омъжена не за друг, а за самия племенник на покойния диктатор — Публий Корнелий Сула, допреди няколко години известен като Секст Перквициен. Да, Помпеите от Северен Пицен се издигаха до най-високите слоеве на римското общество! Дядо му и баща му трябваше да се задоволят с жените от рода на Луцилиите, докато той се бе обвързал в роднинство с Муциите, Лициниите и Корнелиите! Това имаше с какво да го зарадва!

Но Крас не се вълнуваше за кого ще се омъжва овдовялата сестра на Помпей; това, което го тревожеше изключително много, бяха игрите на победата.

— Казвам ти аз — казваше той на Цезар, — Помпей има намерение да изкара цялата си провинция на римските пазарища и да харчат с пълни шепи в продължение на два месеца. И то през най-горещите месеци от годината! Търговците ще му издигнат статуи на всеки ъгъл, да не говорим за хората, които ще дават квартири за през лятото и ще трупат сестерции!

— Но това е добре дошло за Рим и за римляните.

— Да, но къде съм аз сред всичко това? — питаше Крас, леко изнервен.

— Ами ще трябва да си разчистиш местенце.

— Кажи ми как… И кога? Оттук до квинктилските иди са Аполоновите игри, след това имаме на три пъти едно след друго избори — центуриатните комиции, трибутните комиции, плебейското събрание. На квинктилските иди Помпей смята да провежда проклетия си парад, за да покаже държавния си кон. След изборите на плебса се отваря достатъчно време човек да си напазарува, но не и да отиде до морето, да си почине и да се върне — игрите на победата, които Помпей е обещал, ще започнат в средата на секстил. А те ще продължат петнайсет дни! Каква самоувереност! И след като те свършат, веднага започват римските игри! Богове, Цезаре, тези забавления ще държат клиентите му в града не два, ами цели три месеца! А кой ще се сеща за мен? Та аз направо не съществувам, нищо че се водя консул!

Цезар обаче изглеждаше спокоен.

— Имам една идея.

— Каква? — попита Крас. — Да се облека като Полукс и да обикалям улиците?

— А Помпей да се облече като Кастор? Добра идея! Но нека бъдем сериозни. Каквото и да решиш да правиш, скъпи Марк, хората трябва да знаят, че струва много повече пари от евтините забавления, които колегата ти организира. Иначе не можеш да го засенчиш. Склонен ли си да се разделиш с една по-тлъста сума?

— Склонен съм да похарча всичко, което притежавам, само и само хората да ме запомнят като по-добър управник от Помпей! В крайна сметка аз съм най-богатият човек в Рим от две години насам.

— Не се залъгвай — възрази Цезар. — Ти само говориш за богатството си, а и никой не е споменал, че има повече пари от теб. Но нашият Помпей е типичен поземлен владетел, той не е свикнал да се хвали какво и колко притежава. А притежава много повече от теб, Марк, в това поне съм сигурен. Когато галската земя стана официално част от Италия, цените на земята там скочиха. Помпей притежава, повтарям притежава, а не ползва, няколко милиона югера от най-плодородната земя в Италия, при това не само в Умбрия и Пицен. Той наследи и превъзходните имения на Луцилиите край Тарентския залив, а на връщане от Африка си закупи нови парцели по бреговете на Тибър, Волтурн, Лирис, и Атерн. Ти не си най-богатият човек в Рим, Крас. Убеден съм, че Помпей е по-богат.

— Не може да бъде!

— Напротив, може, и добре го знаеш. Това, че човек не обяснява пред всички колко е богат, не означава, че е беден. Ти се хвалиш пред всички с богатството си, защото преди години беше беден като просяк. Помпей никога не е бил беден, а и няма да бъде. Когато раздава земя на ветераните си, изглежда щедър и великодушен, но аз съм готов да се обзаложа, че те не я придобиват като пълна собственост, а само за временно ползване. Срещу това му плащат десятък. Помпей е същински цар, Крас! Той неслучайно се е нарекъл Велики. Неговите хора гледат на него като на свой цар. Откакто стана първи консул, навярно е решил, че царството му се е разширило.

— Аз притежавам поне десет хиляди таланта — заинати се Крас.

— Което означава двеста и петдесет милиона сестерции в брой — усмихна се Цезар и поклати глава. — Изкарваш ли десет процента отгоре годишна лихва при банкерите?

— О, да.

— Какво ще кажеш тази година да се лишиш от печалбата?

— Искаш да кажеш, да похарча хиляда таланта?

— Точно това имам предвид.

От самата мисъл на Крас му стана тежко, което пролича по отчаяния му поглед.

— Хм-да. Ако така мога да засенча Помпей. Но иначе не.

— В деня преди секстилските иди — което е точно четири дни преди началото на Помпеевите игри на победата, е празникът на Херкулес Непобедимия. Както си спомняш, навремето Сула пожертва една десета от имуществото си в чест на божеството и нахрани пет хиляди души.

— Кой ще забрави подобно събитие? Черното куче пи от кръвта на жертвата. Никога не бях виждал Сула толкова изплашен. Пък и след това не си го спомням. Венецът му падна в локвата кръв и се разпадна.

— Да забравим тия ужасии, Марк. Обещавам ти, че когато ти подариш една десета от имуществото си на Херкулес, никое куче няма да пие от кръвта на жертвата. Ще организираш публично пиршество с десет хиляди маси! Всички онези, които биха забравили почивката на морето, за да се забавляват по време на различните игри, ще бъдат по това време в Рим. Един безплатен обяд няма да бъде пропуснат.

— Десет хиляди маси? Ако всяка от тях се огъне под тибърски костури, стриди, змиорки и кефали, пак няма да ми излезе повече от двеста таланта — направи бързо сметката Крас, който знаеше цената на всичко. — Освен това ситият търбух днес не може да компенсира празния утре. Човек, като преяде, си мисли, че е осигурен за цял живот, ама на сутринта отрезнява. Безплатното преяждане бързо се забравя, Цезаре.

— Абсолютно си прав. И все пак — продължи Цезар, — като извадим двеста таланта, ни остават осемстотин. Да приемем, че между месеците секстил и ноември в Рим се намират средно триста хиляди души. По принцип от държавните запаси на всеки римски гражданин му се полагат по пет модия, една медимна жито на месец на цената от петдесет сестерции. Евтино, но не чак толкова, колкото е цената на житото напоследък. Хазната винаги има печалба, дори в най-гладните години. Тази година, чувам, нямало да бъде никак гладна. Както не беше гладна изминалата година, а това е добре дошло за теб. Защото ти ще трябва да изкупиш миналогодишната реколта.

— Да я изкупя? — недоумяваше Крас.

— Нека довърша. Пет модия по три месеца… по триста хиляди души… Това прави четири и половина милиона модия. Ако ги купиш сега, вместо да чакаш лятото, мисля, че ще успееш да си издействаш подобно огромно количество срещу пет сестерции модият. Това са двайсет и два милиона и половина сестерции — около осемстотин таланта. А това, скъпи Марк — заключи тържествено Цезар, — означава къде ще отидат останалите осемстотин таланта! Защото, Марк Крас, ти ще раздаваш безплатно по пет модия жито на човек в продължение на три месеца подред. Не на намалена цена, Марк, а безплатно!

— На това му се казва щедрост — отговори Крас. Погледът му беше възвърнал обичайната си непроницаемост.

— Съгласен съм с теб, щедростта е голяма. Но има едно предимство пред всичко, което Помпей е измислил засега — неговите игри ще са приключили два месеца по-рано от последната партида безплатно жито, която ще раздадеш. Ако хората имат къса памет, а те имат, ти ще си последният, който ще е направил някоя добрина за тях през годината. Благодарение на Марк Лициний Крас повечето римляни ще могат да получат безплатно жито точно по времето, когато цените му скачат най-високо — до деня, когато отново се смъкнат. Ти ще бъдеш герой! И народът вечно ще те обича!

— Може би ще престанат да ме наричат скъперник — подсмихна се Крас.

— Ето това е разликата между твоето богатство и това на Помпей — на свой ред се усмихна Цезар. — Неговите пари не миришат на дим от пожар. Крайно време е да подобриш облика си за пред хората!

Крас се захвана със закупуването на житото с обичайната си деловитост и потайност. Никой още не знаеше, че възнамерява да посвети една десета от богатството си на Херкулес Инвиктус в деня пред сесктилските иди. Затова и Помпей се занимаваше със своите дела, без да подозира каква огромна опасност надвисва над името му.

Помпей искаше най-вече да докаже пред цял Рим, дори пред цяла Италия, че лошите времена са отминали; какъв по-убедителен начин от това да поканиш цялата страна на едно дълго празненство? Нека всички помнят годината, в която Гней Помпей Велики е бил римски консул, как е осигурил тяхното благополучие и ги е отървал от всички кошмари. Няма повече войни, няма повече глад, няма повече политически борби. И макар суетата му донякъде да разваляше впечатлението, желанието му да зарадва хората бе напълно искрено. Обикновените люде, които не заемаха обществено положение и съответно не бяха пострадали от проскрибциите, вече си говореха с носталгия за времето на диктатора Сула; но след като видеха какво е направил за тях Гней Помпей Велики, управлението на Сула щеше да бъде забравено.

В началото на квинктил в Рим започнаха да пристигат хора от провинцията, повечето от които търсеха квартири чак до средата на септември. Самите римляни не бързаха да ходят до морето — дори по-знатните и по-богатите. С ясното съзнание, че подобно стълпотворение увеличава риска от престъпност и епидемии, Помпей използва своите завидни умения на организатор и с помощта на наети бивши гладиатори осигури постоянна охрана на всяка улица в града; колегията на ликторите отговаряше за спокойствието на форум Романум и големите пазарища, където се навъртаха доста непознати лица, а доброволци тръгнаха да изписват подробни надписи по всички стени в града да не се пие вода или ходи по нужда на друго място, освен в обществените тоалетни, както и да не се яде съмнителна храна и с мръсни ръце.

Помпей не беше сигурен дали хората от провинцията си даваха сметка колко е безинтересно избирането за първи консул на човек, който е бил обикновен конник (всъщност той стана сенатор в деня, когато встъпи в консулска длъжност), затова реши да използва шествието на държавния кон да наблегне на този факт. По негова заръка подкупените цензори Гелий и Клодиан възродиха старото „трансвекцио“, както беше известно шествието, нищо че то не се беше провеждало от времето на Гай Гракх. Сега то щеше да се използва от консула Гней Помпей Велики, за да смае всички със своя държавен кон.

Шествието започна призори на квинктилските иди. Началото беше във фламиниевия цирк, на Марсово поле, където хиляда и осемстотин членове на конническото съсловие поднесоха жертва в чест на Непобедимия Марс — Марс Инвиктус, — чийто храм се намираше вътре в пределите на цирка. Щом церемонията свърши, конниците се качиха на своите държавни коне и поеха в тържествен строй, подредени по центурии, през портата до зеленчуковия пазар, по Велабрум, Вик Югарий до долния край на форум Романум. Всичките хиляда и осемстотин конници изпълниха форума и се обърнаха към храма на Кастор и Полукс, където на специално издигнат подиум стояха двамата цензори. Те приемаха парада на конниците. Всеки от участниците в шествието трябваше да се приближи до подиума, да слезе от държавния си кон и да го отведе при двамата цензори, които внимателно да го огледат. Ако животното не отговаряше на старите стандарти, цензорите бяха в пълното си право да го отнемат от собственика му и да го изгонят от състава на първите осемнайсет центурии. Преди векове подобни случаи е имало, при това много; дори Катон Цензор е бил известен със своята стриктност и безкомпромисност.

Тържественото шествие беше забравена атракция, затова цял Рим се беше насъбрал на площада да наблюдава парада. Разбира се, мястото не беше достатъчно, затова множеството трябваше да се задоволи да посрещне конниците някъде по пътя от Марсово поле до форум Романум. Където имаше по-високо място, от което се откриваше гледка, беше пълно с народ — покриви, пиедестали на статуи, стълби, скали, дървета… Продавачи на храна, ветрила, сенници и студени напитки се провираха през тълпата и предлагаха стоките си, без да гледат няма ли да ударят някого с дървените кутии, които носеха. Всеки продавач си имаше поне по един роб охрана, който трябваше да го пази от ловките пръсти на джебчиите и да пълни кутията от голямата торба, която носеше на рамо. Дечицата невъзмутимо пикаеха на главите на хората под себе си, бебенцата ревяха с пълно гърло, малчугани се шмугваха между краката на възрастните, зяпачите се цапаха с мазния сос на пържолите или със сметаната от сладкишите, по-изнервените се сбиваха, по-неиздръжливите припадаха или повръщаха, но всички неуморно се тъпчеха. Това беше типичен римски празник.

Конниците яздеха построени в осемнайсет центурии, всяка от които предшествана от древния си символ — вълк, мечка, мишка, птица, лъв и т.н. Поради теснотията на улиците, по които шествието минаваше, в една редица можеха да се движат най-много четирима души, което означаваше, че всяка центурия беше дълга петнайсет редици, а цялото шествие се разтягаше на повече от километър и половина разстояние. Всеки конник бе облечен в пълно бойно снаряжение. Имаше такива, чиито доспехи бяха предавани от поколение на поколение в продължение на векове, та затова изглеждаха доста необичайно. Други (като Помпей, чиито предшественици сравнително отскоро си бяха намерили място в някоя от осемнайсетте центурии, затова не притежаваха доспехи от преди шестстотин години, които да доказват латинския или етруския им произход) компенсираха със златото и среброто по шлемовете и броните си. Но хората бледнееха в сравнение с конете си. Те бяха поръчани специално от земите на сабиняните и бяха най-често бели или бледосивкави на цвят. Всеки кон беше окичен с безброй медальони и дрънкулки, седлата и юздите от боядисана кожа бяха украсени с орнаменти, гърбовете на конете бяха загърнати в шарени одеяла от скъпи платове. Някои от конете отдавна бяха обяздени и затова високо вдигаха копита, преди да пристъпят, на другите опашките и гривите бяха боядисани в златно и сребърно.

Всичко беше добре подредено — по начин, който да изтъкне най-вече личността на консула Помпей. Не беше възможно всеки един от конниците поотделно да мине на преглед пред цензорите, това би означавало церемонията да отнеме трийсет часа, при това летни. Но Помпеевата центурия беше строена сред най-първите, затова цензорите търпеливо разпитаха триста души един след друг кои са, от коя триба са, как се казва баща им, дали са служили шест години в армията, дали отговарят на финансовите изисквания.

Когато първата редица от четвърта центурия слезе от конете, Помпей стоеше най-отпред. Многобройните му хора сред тълпата успяха да наложат пълна тишина на площада. Златната му броня блестеше на слънцето, около раменете му се вееше пурпурната лента, която свидетелстваше за консулската му власт, а до нея висеше друга лента — че е пълноправен римски пълководец. Едрият му бял кон беше оседлан в червено, от юздата и седлото висяха тежки златни фалери, самият ездач също се беше окичил с всички спечелени отличия, засенчени донякъде от боядисаните пера от чапла върху гръцкия шлем.

— Име? — попита главният цензор Лентул Клодиан.

— Гней Помпей Велики! — изрева Помпей.

— Триба?

— Клистумина!

— Баща?

— Гней Помпей Страбон, консул!

— Служил ли си в десет кампании или шест години подред?

— Да! — изкрещя с пълен глас той. — Две кампании в Съюзническата война, една в защита на Рим по време на обсадата, две на страната на Луций Корнелий Сула в Италия, една в Сицилия, една в Африка, една в Нумидия, една в защита на Рим от Лепид и Брут, шест в Испания и една при залавянето на Спартаковите бунтовници! Общо шестнайсет кампании. Като се изключат онези, в които съм бил само кадет, всички останали са провеждани под мое лично командване!

Тълпата избухна в овации и хвалебствия. Народът тропаше с крака и пляскаше с ръце; мощни вълни от възгласи изпълниха цялото пространство на площада, та цензорите и останалите участници в шествието трябваше да си запушат ушите. Конете се изплашиха и някои свалиха ездачите си от седлата.

Когато шумът най-после утихна — а за това бяха нужни няколко минути, понеже Помпей беше застанал с коня си, уловен за юздата, в самия център на празното пространство поред храма на Кастор и любезно се покланяше на всички посоки, — цензорите прибраха свитъците със списъците и царствено се облегнаха на столовете си. Помпей се оттегли, а останалите петнайсет центурии преминаха с бавен тръс покрай Клодиан и Гелий.

— Чудно зрелище, няма що! — ядосваше се Крас, чийто държавен кон беше наследен от големия му син Публий, вече двайсетгодишен. Двамата с Цезар бяха наблюдавали парада от лоджията на Красовата къща — някогашния дом на Марк Ливий Друз, който беше обърнат точно към форума. — Това е фарс!

— Затова пък добре организиран, Крас! Трябва да поставиш висока оценка на Помпей за изобретателност и отношение към народа. Игрите ще бъдат още по-голямо събитие.

— Шестнайсет кампании! И с изключение на тези, в които бил кадет, все под негово командване! Е, да, в продължение на осем дни, след като баща му умря при обсадата на Рим, момченцето командваше армията му — нали трябваше да я върне обратно в Пицен… А в Италия генерал беше Сула, а после и Метел Пий. А срещу Лепид и Брут — Катул. И най-накрая, ти какво ще кажеш за последната му „кампания“, дето бил заловил бунтовниците на Спартак! Боговете са ни свидетели, Цезаре, ако почнем всички да тълкуваме военните си заслуги по подобен начин, то всеки римлянин трябва да е генерал!

— Е, ако това ти служи за утеха, Катул и Метел Пий навярно говорят същото в момента — рече Цезар, който също се беше засегнал от наглостта на Помпей. — Ти какво очакваш от едно провинциално парвеню?

— Надавам се планът с безплатното жито да проработи!

— Ще проработи, Марк Крас, обещавам, че ще проработи.

Помпей се върна у дома си в Карина, обзет от небивал възторг. Но бързо загуби доброто си настроение. Още на другата сутрин глашатаите на Крас обявиха, че на празника на Непобедимия Херкулес консулът Марк Лициний Крас щял да дари една десета от цялото си имущество на божеството, че щяло да има пиршество на десет хиляди маси, но че голямата част от дарението щяло да бъде използвано за раздаването на безплатно жито на римските граждани — по пет модия на човек за септември, октомври и ноември отделно.

— Как смее! — Помпей се задушаваше от възмущение. При него беше Филип, който специално бе дошъл да го поздрави за забележителния парад предния ден… И да види как Великият щеше да приеме новината за хода на Крас.

— Постъпил е доста хитро — започна внимателно Филип. — Най-вече за това, защото, римлянинът много бързо преценява кое колко струва. Игрите са нещо твърде абстрактно, а и се организират от малко хора, затова народът не знае истинската им цена. Но храна всеки си купува. Римлянинът знае цената на всеки продукт на пазара — от тибърския костур до солената цаца. Дори да нямат пари за цаца, пак ще попитат колко струва. Всеки ще успее да пресметне колко е платил Крас за житото, да не говорим какво количество е нужно да се изхрани цял Рим. Ще има да слушаме тракането на сметалата.

— Това, което всъщност искаш да кажеш, е, че всеки римлянин ще знае, че Крас е похарчил повече пари от мен! — възкликна Помпей.

— Страхувам се, че е точно така.

— Тогава аз ще пратя свои хора да разпространяват слухове колко са ми стрували игрите. — Той присви очи и изпитателно изгледа Филип. — Колко пари ще му струва всичко това на Крас? Имаш ли представа?

— Около хиляда таланта.

— Крас? Хиляда таланта?

— Нещо такова.

— Но той е най-големият скъперник на земята!

— Не и тази година, Велики. Твоята щедрост и вкус към показността явно са подразнили нашия бик и той е почнал да боцка с двата рога.

— Ами аз какво да правя?

— Няма какво друго, освен да организираш наистина запомнящи се игри.

— Ти нещо криеш от мен, Филипе.

Дебелите бузи на стареца потръпнаха. Той се поколеба, накрая въздъхна и вдигна рамене.

— Така или иначе ще го чуеш от устата на враговете си. Безплатното жито ще наклони везните в полза на Крас.

— Какво имаш предвид? Че ще го обикнат, защото храни гладния народ? Но народът не е никак гладен тази година!

— Крас ще раздаде общо по петнайсет модия жито на всеки римски гражданин. Преброй само! Това са по две половинкилограмови хлебчета на човек в продължение на деветдесет дни. Повечето от тези деветдесет дни ще бъдат, след като ти вече си закрил игрите. Всички ще забравят какво си сторил за тях. Докато до самия край на ноември всеки римлянин ще получава по самунче хляб и ще благодари на боговете, задето го има Марк Лициний Крас на този свят! Той печели играта, Велики! — заключи Филип.

Помпей от дълго време не бе имал случай да изпадне в унищожителната си истерия, но този път представи пълна програма на смаяния Луций Марций Филип. То не беше скубане на кичури, не беше дране на бузи, не беше блъскане с глава и гърди по стените, не бяха синини, не бяха драскотини, не бяха истински рани, които сам си направи пред очите на сенатора. От очите му се изливаха сълзи, от мебелите останаха само трески, от виковете му щеше да се продъни покривът. Муция Терция притича да види какво се е случило, но като видя състоянието на съпруга си, побърза да избяга. Така сториха и робите. Филип обаче не смееше да помръдне и Варон го завари във все същото положение.

— О, Юпитер! — възкликна тъжно Варон.

— Удивително, нали? — погледна го Филип. — При това в момента се е успокоил донякъде. Да го беше видял преди малко… Удивително!

— Е, аз съм го виждал преди — каза Варон и след като внимателно заобиколи проснатия на мраморните плочи Помпей, се присъедини към Филип на кушетката. — Сигурно е заради Крас.

— Точно така. Ти кога си го виждал в подобно състояние?

— Когато не успя да провре слоновете си през триумфалната порта — отговори той. Говореше съвсем тихо да не би Помпей да го чуе. Човек никога не можеше да е сигурен дали не преиграва. — А и преди това, когато Каринат се измъкна от обсадата на Сполеций. Не може да търпи някой да го надхитри.

— Волът наистина го блъсна с двата рога — отсъди замислено възрастният мъж.

— Волът — натърти с известна ирония Варон — се оказа всъщност бик и има не два, а три рога. При това третият бил най-големият, ако се вярва на женските приказки.

— Аха! Значи този трети рог си има име!

— Гай Юлий Цезар.

Помпей изведнъж се надигна от пода и обърна окървавеното си лице към тях.

— Това го чух! — каза той и това убеди Варон, че наистина преиграва. — Та какво Цезар?

— Ами това, че той стои зад действията на Крас — обясни приятелят му.

— Кой ти го каза? — Помпей ловко се изправи на крака и Филип му подаде кърпата си да се избърше.

— Паликан.

— Той трябва да знае, нали Цезар още навремето го беше обработил — кимна Филип.

— Цезар е близък с Крас, това го знам — изрече Помпей. — Нали той стои зад споразумението ни от миналата година. Нали той предложи да възстановим властта на народните трибуни.

Помпей погледна заплашително Филип, сякаш искаше да му напомни, че той си е мълчал през цялото време.

— На мен Цезар ми вдъхва огромен респект — каза Варон.

— На Крас също… А и на мен. — Помпей още гледаше заплашително. — Е, така поне знам кой е господар на Цезар!

— Цезар няма господар — възрази му Филип. — Това не бива никога да го забравяш. Но ако си умен човек, Велики, ще трябва установиш някакви връзки с Цезар, нищо че в момента е с Крас. Все някой ден ще ти е необходим, особено щом аз си отида… А това скоро ще стане. Твърде съм дебел, за да доживея седемдесетте. Ти знаеш ли, че дори Лукул се страхува от Цезар! Това е добър повод за размисъл. Сещам се само за един човек, от когото Лукул се е страхувал някога. От Сула. А ти си направи труда някой ден да се вгледаш в Цезар. Същински Сула!

— Ако смяташ, че трябва да поддържам отношения с него, Филипе, така да бъде — реши великодушно Помпей. — Но доста вода ще изтече, преди да забравя, че тъкмо той съсипа славата ми на консул.

В промеждутъка от края на игрите на победата (които се оказаха огромен успех не за друго, а защото Помпеевите разбирания за театър не се различаваха по нищо от масовия вкус) до началото на римските игри бяха септемврийските календи, а на тях сенатът по традиция заседаваше. Обикновено заседанието беше важно, а и този път не правеше изключение: Луций Аврелий Кота щеше да изложи своя доклад.

— Аз успях да изпълня задачата, която ми възложихте в началото на годината, назначени отци — говореше той от Подиума в средата на овалната зала. — Надявам се, по начин, който ще одобрите, преди да се впусна в подробностите. Нека накратко очертая законопроекта, който ще искам от вас да гласувате.

В ръцете си не държеше никакъв писмен текст, а и служебният писар, който седеше зад него, не носеше нищо. Денят беше изключително горещ (според годишните времена лятото беше в разгара си), затова всички сенатори си отдъхнаха: Кота нямаше да говори дълго. От тримата Коти Луций беше най-младият и най-интелигентният.

— Нека бъда откровен с вас, колеги — сенатори — заговори Луций Кота с ясния си, завладяващ глас. — Нито сенаторите, нито конниците, за които имам представа как са работили като заседатели, ми направиха кой знае какво положително впечатление. Когато заседателите са изключително сенатори, те са склонни да защитават интересите на сенаторското съсловие. Когато заседателите са само конници, те съответно защитават единствено интересите на конническото съсловие. И едните, и другите приемат подкупи, и то без големи притеснения, защото знаят, че колегите им са в същото положение като тях и на свой ред биха ги защитили, ако се стигне до разкрития.

Това, което аз предлагам — допълни Кота, — е да поделим задълженията на съдебните заседатели по възможност по равно. Навремето Гай Гракх отне съдебната власт от ръцете на сената и я предаде на конниците, но не на всички, а само на членовете на първите осемнайсет центурии, които са длъжни да получават поне, четиристотин хиляди сестерции годишен доход. Не е нужно да напомням, че с няколко изключения всеки сенатор произхожда от семейство, членуващо в някоя от осемнайсетте центурии. Това, което имам предвид, е, че Гай Гракх всъщност не отиде достатъчно далеч с реформите. Ето защо предлагам всеки съдебен състав да се състои от три части: от една трета сенатори, една трета конници от първите осемнайсет центурии — тези, които притежават така наречения държавен кон, и една трета — от останалите представители на конническото съсловие, притежаващи доходи над триста хиляди сестерции — така наречените трибуни ерарии.

Сред сенаторите се дочуха приказки, но никой не изразяваше недоволство. Всички се бяха обърнали към оратора, но бяха по-скоро учудени, отколкото възмутени.

Луций Кота продължи в същия дух:

— Струва ми се, че ние в сената започваме да изпитваме носталгия по онзи период в римската история, водещ началото си от реформите на Гай Гракх и завършващ с тези на диктатора Луций Корнелий Сула. Навремето си спомняхме с умиление привилегиите, които съдебната власт ни осигуряваше, а бяхме забравили за произтичащите задължения. Триста души трябва да попълваме всеки съдебен състав по всяко важно дело, а навремето задачата се падаше на хиляда и петстотин души конници — притежатели на държавен кон. Един ден Сула ни върна любимата привилегия да бъдем сами заседатели, но ние скоро се уверихме, че са ни връчени задължения, които ни връзват целогодишно за града без право да го напускаме за дълго. Защото е очевидно, че създаването на постоянни съдилища увеличи тежестта върху нас, за разлика от годините, когато повечето важни дела бяха разглеждани от някое от народните събрания. Мисля, че Сула смяташе достатъчна мярка срещу това ограничаването броя на заседателите и увеличаването общия брой на сенаторите, но се страхувам, че е подценил проблема.

Когато се захванах със своето проучване, бях убеден в един-единствен факт: че сенатът, дори в своя разширен вариант, не е достатъчно голяма институция, за да могат неговите членове да попълват необходимия съдебен състав за всеки един процес. И все пак, назначени отци, не ми се щеше в никакъв случай да връщаме съдебната власт обратно на конниците от осемнайсетте центурии. Да сторя подобно нещо, би било предателство спрямо два принципа — предателство спрямо сенаторското превъзходство и спрямо изрядно функциониращата система на постоянните съдилища, които Сула ни завеща.

Всички в залата го слушаха внимателно. Луций Кота говореше за неща, които мнозина намираха за напълно логични.

— Най-напред реших да поделя съдебните задължения по равно между сенаторите и конниците от първите осемнайсет центурии. Всеки съдебен състав ще се състои от петдесет на сто сенатори и още толкова конници. И все пак направих известни изчисления и стигнах до заключението, че и така бремето върху сенаторите ще бъде твърде голямо.

Луций Кота говореше, с цел да ги убеди, затова не прибягваше до остроумия, ами си придаваше леко драматичен вид. Очите му блестяха, сякаш бе измислил нещо наистина забележително.

— Ако човек трябва да съди себеподобния, без значение дали е сенатор или конник, той трябва да идва с желание на работа, трябва да следи показанията и изложенията на двете страни с интерес. Това обаче става невъзможно, когато човек трябва да действа като заседател твърде често. С времето всичко му омръзва, той се изпълва със скептицизъм, възпитава се в отрицание към всичко и към всички. И което е най-лошото — склонен е да приема подкупи. Какво друго удовлетворение би могъл да извлече от дейността си на заседател? Държавата не плаща нищо на заседателите. Ето защо не би трябвало да ангажира твърде голяма част от времето на своите граждани.

При последната реплика мнозина кимнаха утвърдително; сенатът изпитваше все по-големи симпатии към претора Луций Кота.

— Давам си сметка, че мнозина от вас разсъждават по същия начин, навярно всички сте на мнение, че задълженията на съдебните заседатели трябва да се разпределят между много повече хора, отколкото включва сенатът. Добре си спомням естествено краткия период, когато сенатори и конници заедно споделяха тежестта на съдебната власт. Но както вече казах, никоя от досега известните ни схеми за попълване съдебните състави не ми се струваше убедителна и достатъчно добре уредена. Ако в осемнайсетте центурии наистина имаше хиляда и осемстотин души, дори да извадим от тях сенаторите, то не би било проблем да използваме тези хиляда и осемстотин души пълноценно. На един конник ще му се налага да изслушва най-много по едно дело в годината.

Луций Кота направи пауза, за да се увери, че всички внимателно го слушат, и продължи нататък:

— Всеки член на първата класа, колеги, прилича на своите събратя. Това е високопоставен гражданин със значително състояние, няма как иначе — ако не разполага с онези триста хиляди сестерции годишно, той просто не може да остане в първа класа. В същото време се оказва, че с вековете Рим малко се е променил или по-скоро, че се управлява принципно на същите начала като навремето, с тази разлика, че сега римляните сме повече, а и държавните институции — също. Разликата е най-осезаема именно при първата класа. В далечното минало имахме само осемнайсет центурии в първа класа. По-нататък обаче, след като упорито държахме във всяка от тези осемнайсет центурии да членуват само по сто души, трябваше да създадем нови центурии, които да поемат всички онези наши съграждани, които са покрили имуществения ценз и по закон принадлежат към първа класа. Едва когато създадохме седемдесет и три допълнителни центурии, решихме да разширим състава на първа класа по друг начин — не чрез запазването на допълнителните центурии, още по-малко със създаването на нови, а чрез допускането във всяка допълнителна центурия на много повече от сто души. Така си създадохме първа и втора класа в самата първа класа! Осемнайсет центурии по сто души, които запазват всички стари привилегии и още седемдесет центурии, в които членуват по много повече хора на едно място.

Защо да не дадем, мисля си аз, политически права и на онези хиляди членове на първа класа, които не са достатъчно знатни, не се радват на достатъчно древно потекло, за да членуват в първите осемнайсет центурии? Ако на тези хора от първа класа, които досега са стояли встрани от всякакъв обществен живот, се даде една трета от местата във всеки съдебен състав, то на всеки човек поотделно ще му се наложи да изпълнява почти символични задължения. В същото време всички тези нискостоящи конници, които наричаме трибуни ерарии, ще получат стимул да станат съпричастни на държавното управление, да се почувстват част от висшето общество. Представете си как би функционирал съдебен състав от петдесет и един заседатели — по седемнайсет сенатори, седемнайсет конници от осемнайсетте центурии, и седемнайсет трибуни ерарии. Седемнайсетте сенатори ще се ползват с авторитета на своя личен опит, на своите познания в правото, на своята дълга дейност като съдебни заседатели. Седемнайсетте конници от осемнайсетте центурии ще се ползват с авторитета на знатната си фамилия, на голямото си богатство, а седемнайсетте трибуни ерарии ще внасят свежест именно със своята неопитност, със своето неопорочено желание да бъдат обективни и справедливи; освен това те също ще принадлежат към богатите обществени слоеве и са пълноправни членове на първа класа.

Луций Кота посочи бронзовите врати на Курия Хостилия.

— Това е моето разрешение на проблема, назначени отци! Съдебни заседатели, подбирани по равно от трите различни слоеве вътре в първата класа. Ако гласувате искания от мен сенат — консулт, ще обработя всичко това във формата на пълноценен законопроект и ще го предложа за ратификация в народното събрание.

Септември месец заседанията по право се ръководеха от Помпей, който стоеше на една стъпка по-напред от празния стол на колегата си Крас.

— Какво ще каже първият новоизбран консул? — попита Помпей Квинт Хортензий.

— Първият новоизбран консул може само да похвали Луций Кота за свършената работа — рече Хортензий. — Като бъдещ висш магистрат и като отдавнашен адвокат из римските съдилища мога само да приветствам подобно забележително решение на този отколешен проблем.

— Какво ще каже вторият новоизбран консул? — попита пак Помпей.

— Напълно съм съгласен с колегата си — отговори Метел Козленцето, който нямаше причина да се противи на подобни реформи, след като процесът срещу Гай Верес беше приключил, а самият Верес не беше в Рим.

Помпей даде думата на всички, които имаха право да говорят пред колегите си. Никой не се обяви против. Разбира се, намираха се и такива, които биха направили забележка заради самата забележка, но като се замислеха колко много работа снемат от собствените си плещи с новия закон, всички замлъкваха и оставяха Кота да си върши работата.

— Това е наистина прекрасно — радваше се Цицерон, докато двамата с Цезар излизаха от Курия Хостилия. — И ти, и аз сме хора, които обичаме да работим с почтени съдии. Колко хитро постъпи Луций Кота! За да се предреши един процес, сега трябва да се подкупят най-малко две трети от заседателите, не половината плюс един, както беше досега. Така излиза по-скъпо. Ако пък някой реши да купи само една трета от заседателите, то другите две трети ще гласуват обратно напук. Имам приятното предчувствие, скъпи Цезаре, че дори подкупването на заседатели да не изчезне веднъж завинаги като практика, то ще бъде силно ограничено. Трибуните ерарии ще гледат на оказаното им доверие като на голяма чест и ще се опитват да докажат, че заслужават да заемат своето място във властта. Да, наистина, Луций Кота постъпи много разумно!

Цезар с огромно удоволствие предаде на вуйчо си думите на Цицерон. Луций Кота беше дошъл на вечеря в дома му. Нито Аврелия, нито Цинила присъстваха. Цинила беше бременна в четвъртия месец и не се чувстваше добре, а Аврелия се грижеше за малката Юлия, която също боледуваше от нещо. Двамата мъже вечеряха сами и не съжаляваха за това.

— Признавам, че въпросът с подкупите наистина ме занимаваше — усмихна се Луций Кота, — но нямаше как открито да го засегна пред сената.

— Така е. И все пак повечето колеги се сетиха за какво става въпрос, а доколкото искаш мнението на Цицерон и на мен самия, това е голямото предимство на закона ти. От друга страна, Хортензий сигурно съжалява. Но като изключим проблема с подкупите, това, което е най-успешно в законопроекта ти, е, че се запазват постоянните съдилища на Сула. Мисля, че това е най-големият прогрес, който римското правораздаване някога е направило.

— О, много мило от твоя страна да ми го кажеш, Цезаре! — Луций Кота остави чашата с вино на масата и сбърчи вежди. — Ти си близък с Марк Крас, Цезаре, затова може да успокоиш страховете ми. В много отношения тази година беше чудесна — никакви войни, които да не можем да спечелим с лекота, хазната е облекчена от много тежести — състояние, напълно непознато през последните години, преброяване на всички римски граждани, каквото не беше правено отдавна, добра реколта и в Италия, и в провинциите, дори нещо като баланс между днешните и утрешните управляващи. Ако оставим настрана незаконното избиране на Великия за консул, тази година наистина беше добра. Докато идвах насам и вървях по улиците на Субура, останах с впечатлението, че обикновените римляни, онези, които рядко се възползват от правото си на глас, но гледат на Красовата акция с безплатното жито като на добре дошла помощ, са по-щастливи от когато и да е през последните двайсет-трийсет години. Съгласен съм, че не са те, които страдат най-много при гражданските конфликти, на форума не се режат техните глави и никой не конфискува тяхната собственост, но съм забелязал, че римското простолюдие е склонно да се поддаде на настроенията на висшето общество. Щом ние сме добре, и те са добре.

Луций Кота спря да си поеме дъх и отпи от виното.

— Мисля, че се сещам какво ще ми кажеш, вуйчо Луций, но продължавай все пак — подкани го Цезар.

— Това лято беше прекрасно, особено за бедните. Всякакви зрелища и забавления, достатъчно храна за всеки, празненство в деня на Херкулес, когато всички понесоха торбите с провизии за вкъщи. Какво ли друго нямаше: лов на лъвове, представления със слонове, надбягвания с колесници, всякакви фарсове и пантомими… И купища безплатно жито! Дори се проведе конен парад. Изборите минаха без всякакви усложнения. Най-накрая и един престъпен сенатор си получи заслуженото, а Хортензий получи публична плесница за безобразията си като адвокат. Помпей разчисти басейните в Тригарий, лятото ни пожали този път с обичайните епидемии. Дори престъпниците и мошениците бяха принудени да си вземат почивка! — Луций Кота се усмихна. — Заслужено или не, Цезаре, повечето хора отдават тази добра година на двамата консули. Народът гледа на тях като на герои от приказките, които знаят как да печелят популярност. Двамата с тебе, разбира се, знаем по-добре колко струват те. Но пък и не можем да отречем, че се справиха блестящо с работата си — не гласуваха излишни закони, само онзи, с който трябваше да отърват собствената си кожа. И все пак, все пак… Мълвата говори, Цезаре, че отношенията между Помпей и Крас далеч не били приятелски. Двамата не си говорели. Когато се налагало единият да се показва на публично място, другият задължително отсъствал. А мен това ме тревожи, защото имам причина да мисля, че слуховете са верни. И защото мисля, че ние от висшето общество дължим на обикновените хора поне една година без събития.

— Да, слуховете са верни — отговори Цезар.

— Защо?

— Най-вече защото Крас отне целия блясък на Помпеевата слава, а Помпей ненавижда други да го засенчват. Мислеше си, че с конния парад и игрите на победата ще се превърне във всеобщия любимец. Но изведнъж Крас подари три месеца безплатно жито на целия римски народ. И доказа на Помпей, че не е единственият богаташ в Италия, който може всичко да си позволи. Помпей му отмъсти, като го изхвърли от живота си, сложи край на всякакви лични и служебни отношения. Така например трябваше да съобщи на Крас, че за днес е свикано заседание, е, това всеки знае, че в първия ден на септември има заседание, но то се свиква от първия консул, а той е длъжен да уведоми колегата си.

— Мен поне ме уведоми — каза Луций Кота.

— Уведоми всички без Крас. А той изтълкува това като лична обида. Затова не пожела изобщо да се появи. Опитах се да го убедя, но не пожела да ме изслуша.

— Да му се не види! — ядоса се Луций Кота и удари с длан по кушетката. — Ако наистина се скарат, ще заличат цяла една уникална година в римската история!

— Не, няма — успокои го Цезар. — Няма да им позволя. Но дори да ги помиря на първо време, няма да е задълго. Затова смятам да изчакам края на годината, вуйчо, а и разчитам на Котите да ми помогнат. В края на годината ще ги принудим да постигнат някакво публично сдобряване, което да разплаче всички присъстващи. По този начин в последния ден от годината цял Рим ще пее от радост и благодарност… А Плавт ще ни завижда как сме успели да претворим живота в истински театър.

— Знаеш ли — замисли се Луций Кота и се надигна на кушетката. — Когато беше малко момче, Цезаре, бях те вписал в каталога на хората, които Архимед би нарекъл „източници на начален тласък“. Нали се сещаш, „Дайте ми опорна точка и ще повдигна земята!“ Наистина си те представях такъв, заради което съжалявах, когато Марий те направи фламен Диалис. Затова щом успя да се отървеш от фламинството, те върнах обратно в стария списък. Но нещата не се оказаха точно такива, каквито очаквах. Ти не си този, който даваш началния тласък, а този, който се грижи дали работи добре скрипецът. Още нямаш трийсет години, а вече те знаят кажи-речи всички — от сената до Субура. Но никой не те знае като човек, който нарежда какво да се прави. По-скоро ти си тайнственият управител на някой източен палат, който върши черната работа, но оставя славата на другите. — Кота поклати глава. — А това ми се струва странно!

Цезар го беше изслушал, без да смее да продума. Две мънички червени петънца бяха избили по бледите му бузи.

— Не си ме вписал погрешно в каталога си, вуйчо. Но мисля, че фламинството се оказа едно забележително събитие в живота ми, може би тъкмо защото успях да се отърва от него. То ме научи как да налагам волята си, но без да го показвам пред всички. Научи ме да не показвам свещта си на вятъра, научи ме, че времето е по-добър съюзник от парите и съветите на околните. Научи ме на търпението, което майка ми винаги е мислила, че ми липсва. Но най-вече ме научи, че нищо никога не е напълно изгубено! Аз все още се уча, вуйчо, и се надявам да се уча до смъртта си! Лукул ме научи, че мога да развивам идеите си и да ги прилагам в действие чрез други хора. Така мога да стоя в сянка и да видя какво ще излезе. Бъди спокоен, Луций Кота, ще дойде времето, когато ще давам тласък на цялата римска управленска класа. Ще бъда и консул. Но консулството ще е само началото.

Ноември се оказа жесток месец за Цезар, нищо че времето беше все още топло и приятно, както би трябвало да е през май, ако календарът следваше годишните времена. Леля Юлия изведнъж заболя от неизвестна болест, която никой лекар, дори старият Луций Тукций не беше способен да определи. Но всичко започна да се губи видимо у нея — губеше килограми, воля за живот, енергия, интерес към всичко край нея.

— Мисля, че просто е уморена — предположи Аврелия.

— Надявам се, не и от живота! — възкликна Цезар, който не можеше да понесе мисълта леля му да го напусне.

— О, напротив — отвърна му Аврелия. — Точно от живота е уморена най-много.

— Тя има толкова неща, за които тепърва да живее!

— Няма. Съпругът й е мъртъв, синът й е мъртъв, тя няма за какво повече да мисли и да се грижи. Вече ти го казах веднъж. — И което беше най-странно, синьо-виолетовите очи на Аврелия се изпълниха със сълзи. — Разбирам я, защото и моят съпруг е мъртъв. Ако ти ни напуснеш, Цезаре, това ще е краят за мен. Не би имало за какво да живея.

— Ще бъде повод за мъка, майко, но това не значи, че всичко е свършило. — Той така и не разбираше колко много означава за Аврелия. — Ти вече си имаш внуци, имаш и две дъщери.

— Това е така, но Юлия няма нито други деца, нито внуци. — Аврелия избърса сълзите си. — Но животът на една жена се посвещава на мъжете край нея, Цезаре, не на другите жени, които е родила, или на техните деца. Никоя жена не се гордее със съдбата си, тя е тъмна и неблагодарна. Мъжете са тези, които управляват света, не жените. Затова мъдрата жена живее своя живот чрез този на мъжете край себе си.

Цезар усети, че майка му се поддава на моментна слабост и незабавно я атакува с най-тежкия въпрос:

— Майко, какво означаваше Сула за теб?

И този път тя не намери сили да избяга от въпроса му.

— За мен той означаваше вълнение и разнообразие. Отнасяше се към мене по начин, напълно непознат за баща ти. Но никога не съм искала да бъда жена на Сула, нито пък негова любовница. Твоят баща беше идеалният мой партньор. Но Сула беше моята мечта. Не защото беше велик, а защото у него се усещаше дълбоката агония на истинския човек. Сред хората, които го обграждаха, той нямаше нито един приятел. Единствените, които чувстваше близки, бяхме аз и гръцкият актьор, който го последва при оттеглянето му от Рим. — Аврелия се окопити и сложи край на разговора. — Стига толкова! Можеш да ме изпратиш до Юлия!

Юлия се беше превърнала в сянка. Дори гласът й звучеше, сякаш идваше от другаде. Но при вида на Цезар искрица блесна в погледа й и Цезар си обясни по-добре какво е имала предвид майка му — като всяка истинска жена Юлия живееше за и чрез мъжете, които я обграждаха. „Дали е така наистина? — питаше се той. — Не бива ли жените да получат нещо повече?“ Но след това си представи как Курия Хостилия е изпълнена наполовина с жени и потръпна от ужас. Жените бяха за удоволствие, за приятна компания, за услуги, да те накарат да се чувстваш полезен. Ако искат повече, толкова по-зле за тях!

— Кажи ми някоя клюка от форума! — помоли го Юлия, щом пое ръката му в своята.

Ръката й, забеляза Цезар, беше съвсем тънка, а острото му обоняние, което навремето се беше опивало от аромата й, сега усещаше горчивина, някаква тежка и задушлива миризма, която парфюмът й не можеше да скрие. Не беше от старост. По-скоро тази тежка миризма напомняше за смъртта; Цезар се освободи от мрачните мисли и се усмихна на леля си.

— В интерес на истината имам една клюка тъкмо за теб… Абе, тя не е точно от форума, ами по-скоро дюкянджийска.

— От кой дюкян?

— От най-старите. От Базилика Порция, която Катон Цензор построи преди сто години. Както знаеш, в единия край на приземния етаж се помещаваха службите на народните трибуни. Може би защото те отново се радват на някогашната си власт, тазгодишните колеги решили да си подобрят битовите условия. Точно по средата на тяхното общо помещение стои дебела колона, която заема толкова място, че ако вътре има десет души, единайсети човек трудно би могъл да влезе. Затова Плавций, най-важната фигура в колегията, решил да махне колоната. Повикал на помощ най-известни архитекти и ги попитал има ли някаква възможност да стане това. Те го уверили, че колоната може спокойно да се махне, на сградата нищо няма да й стане.

Юлия се беше свила в единия край на леглото си, за да остави място на Цезар. Големите й сиви очи го наблюдаваха с интерес. Тя се усмихна и му кимна в знак, че го слуша.

— Още не мога да се сетя какво искаш да ми кажеш.

— Е, не се притеснявай, и народните трибуни не се бяха сетили! Строителните работници донесли скелето си, обезопасили цялото място, архитектите взели мерките, направили сметките, всичко било готово колоната да бъде съборена. Когато изведнъж се появил някакъв младеж на двайсет и три години, сега, декември, щял да навърши двайсет и четири, и заявил, че забранява премахването на колоната!

— Кой ли си пък ти? — попитал Плавций.

— Казвам се Марк Порций Катон и съм правнук на Катон Цензор, който е построил тази базилика — представил се младежът.

— Много се радвам! — казал Плавций. — А сега би ли мръднал встрани да не ти падне колоната на главата!

Но Катон отказал да се мръдне и колкото и да го убеждавали, останал все на същото място. Барикадирал се пред колоната и се разправял цял ден, докато не останало с кого да се разправя. И така с дни, разправя се и се разправя, а той с неговото гласище може бронзова статуя на две да разцепи — така поне говори Плавций, а аз му вярвам.

Аврелия слушаше сина си с не по-малък интерес от леля му.

— Какъв глупак! — ядоса се тя. — Надявам се, че са му наложили вето!

— Опитаха се, но той отказал да приеме каквото и да е вето. Бил пълноправен член на плебса, а прадядо му бил построил базиликата. Само през трупа му могли да събарят каквото и да било. Което си е истина, истина си е, момчето говорело напълно сериозно. Измисляло какви ли не доводи защо колоната трябва да си остане на мястото, но най-сериозният бил този, че прадядо му бил построил Базилика Порция според някакъв свой си, особен план и че този особен план бил свещен и никой не трябвало с нищо да го променя, защото в него били вложени всички обществени традиции на римляните.

Юлия се засмя.

— И накрая кой победи?

— Катон, разбира се. Народните трибуни не могли повече да издържат на гласището му и побягнали.

— Не са ли се опитали да го махнат насила? Толкова ли не можаха да го хвърлят от Тарпейската скала? — попита Аврелия, засегната от такава липса на уважение към институциите.

— Мисля, че биха го сторили с удоволствие, но докато стигнат до такава крайна мярка, хората усетили, или по-скоро чули, за скандала и се скупчили да гледат как Плавций ще се справи. Накрая той стигнал до заключението, че ако хвърлят Катон от скалата, това щяло да донесе повече вреда на трибуните, отколкото полза — премахването на колоната. Така де, те не са се предали без бой, поне десет пъти го изхвърляли вън от сградата, но той пак се връщал! Станало ясно, че няма да се предаде. Плавций свикал официално събрание на колегията и те дали съгласие и занапред да търпят колоната между себе си.

— Как изглежда този Катон?

Цезар вдигна вежда.

— Труден е за описание. Хем грозен, хем хубав. Може би ще съм най-близо до истината, ако кажа, че ми напомня на дълговрат кон, който се опитва да докопа ябълка през решетка с леща.

— Кокалест с голям нос — сети се Юлия.

— Точно така.

— И аз мога да ви разкажа една история за него — обади се Аврелия.

— Давай! — рече Цезар, понеже видя, че на Юлия й е интересно.

— Случило се още преди Катон да навърши двайсет години. Той открай време бил лудо влюбен в братовчедка си Емилия Лепида, дъщерята на Мамерк. Тя вече била сгодена за Метел Сципион. Годеникът й заминал за Испания да служи в щаба на баща си. Когато се върнал от войната срещу Серторий, двамата с Емилия се скарали. Тя развалила годежа и обявила, че ще се омъжи за Катон. Мамерк изпаднал в ярост! Най-вече защото отдавна знаел за Катон — моята приятелка Сервилия, която се пада наполовина сестра на Катон, предупредила вуйчо си още преди години. Както и да е, всичко си дошло по местата, защото се оказало, че Емилия Лепида няма сериозни намерения спрямо Катон, просто го била използвала, за да предизвика ревността на Метел. Когато Сципион паднал на колене, тя му простила. Двамата скоро след това се оженили, но Катон възприел цялата история толкова болезнено, че се опитал да убие и Метел, и Емилия, а когато осуетили намеренията му, подал съдебен иск срещу Метел Сципион, задето му отнел любовта на Емилия Лепида! Брат му Сервилий Цепион, много мил младеж, женен за дъщерята на Квинт Хортензий, се опитал да го убеди, че става смешен, и Катон се отказал. Общо взето, се примирил със съдбата си, но на другата година почнал да пише стихове по този повод, без съмнение, ужасни.

— Доста забавно — смееше се Цезар.

— Преди години никак не им е било смешно! Не знам какво ще излезе след време от малкия Катон, но досега поне е доказал, че може да настрои целия свят срещу себе си. Мамерк и Корнелия Сула, да не говорим за Сервилия, го ненавиждат. Напоследък и Емилия, навярно…

— Той не се ли е оженил вече? — попита Цезар.

— Да, за някаква си Атилия. Не са много добра двойка, но пък и той не е кой знае какъв богаташ. Миналата година жена му роди момиченце.

А това, прецени Цезар, беше предостатъчно за болната му леля, която вече се уморяваше да ги слуша.

— Не искам да повярвам, но май си права, майко. Леля Юлия умира — рече той, след като двамата напуснаха дома й.

— Така е, но още има време, сине. Ще изкара до Нова година, ако не и повече.

— Надявам се да изкара, докато замина за Испания!

— Цезаре! Това са надежди на страхливец — сряза го тя. — Обикновено не се криеш от неприятните събития.

Той се спря насред улицата и размаха заканително юмруци.

— О, я ме остави на мира! — извика толкова високо, че двама минувачи ги изгледаха с любопитство. — Все едно си знаеш, задължения, та задължения, та задължения! Е, майко, нека ти кажа, че задължението да погреба леля Юлия ни най-малко не ме привлича!

Само от възпитание придружи майка си до вкъщи, иначе изгаряше от желание да я остави сама да се прибира в Субура.

Но и у дома не го посрещнаха радостни вести. Цинила вече беше в шестия месец, но продължаваше да се чувства зле. „Денонощната болест“, както се изразяваше Цезар, беше изчезнала, но на нейно място се беше появило някакво мистериозно подуване на краката, което тревожеше бъдещата майка. За нейно голямо неудоволствие налагаше се да прекарва все повече време в леглото. Цинила не само, че страдаше и се плашеше, но и все повече се ядосваше. А това беше толкова необичайно за нея, че никой в къщата не знаеше как да реагира.

За пръв път през живота си Цезар реши да напусне дома си и да потърси друго място за живеене в Рим. Да се нанесе у Крас беше невъзможно, той веднага щеше да си помисли, че иска да живее за негова сметка, а тъкмо наближаваше сезонът, когато храната поскъпваше. Гай Маций наскоро се беше оженил, затова Цезар не можеше да се скрие в съседния апартамент, от другата страна на дворчето (а предвид на обстоятелствата, там беше най-подходящото място). Не беше и в настроение да флиртува с непознати жени. Връзката му с Цецилия Метела беше свършила в мига, в който Верес бе заминал за Масилия, а Цезар още не й беше намерил заместничка. В интерес на истината тежкото състояние на леля му и на жена му не му позволяваше да мисли за чужди жени. Затова най-накрая си нае малък четиристаен апартамент, недалеч от инсулата на майка си, където прекарваше повечето време в компанията на Луций Декумий. Тъй като кварталът не беше с нищо по-представителен от този, в който Цезар по принцип живееше, нямаше опасност някоя политическа фигура да го види, а на него подобна тайнственост се харесваше. Пък и беше предвидлив човек, отсега си мислеше как ще използва жилището, когато си възвърне желанието за любовница; затова се залови да придаде облик на новия си дом и закупи мебели и произведения на изкуството. Да не говорим за голямото легло.

В началото на декември Цезар организира трогателното сдобряване между двамата консули. Двамата стояха един до друг на рострата в компанията на градския претор Луций Кота, който беше извикал трибутните комиции, за да ратифицират законопроекта му за промяна на съдебната система. Декември месец фасциите принадлежаха на Крас и той беше длъжен да присъства, но въпреки всички свои резерви Помпей не можеше да изпусне подобна възможност да се появи пред народа. И тъй като двамата консули нямаше как да застанат в противоположните краища на трибуните — така щяха да предизвикат слухове, — по принуда се бяха озовали един до друг. Никой дума не изричаше, но се опитваха да създават впечатление на дружески отношение и чудесно сътрудничество.

На заседанието на комициите присъстваше и младият Гай Кота, син на покойния консул Гай Кота и първи братовчед на Цезар. Той още не беше член на сената, но имаше право на глас в трибите, затова присъствието му беше напълно оправдано — в крайна сметка гласуваше се законопроектът на чичо му Луций. Но когато видя как Крас и Помпей са се събрали заедно за пръв път от месеци, младият Гай Кота нададе такъв вик, че всички около него застинаха и го загледаха.

— О! — възкликна той повторно, така че целият площад да го чуе. — Сънят ми! Моят сън се е сбъднал!

При които думи се качи толкова пъргаво на рострата, че Помпей и Крас инстинктивно се отдръпнаха встрани. Гай Кота застана между двамата, прегърна ги и обърна насълзени очи към тълпата в кладенеца на комициите.

— Квирити! — обърна се той към римското гражданство, — снощи ми се яви сън! Юпитер Оптимус Максимус ми говореше през облаци и пламъци! Първо ме окъпа с проливен дъжд, а после ме обгори с огън! Стоях долу на земята и виждах силуетите на двамата консули — Гней Помпей Велики и Марк Лициний Крас. Но не бяха така, както ги виждате днес, един до друг. Напротив, единият беше застанал на изток, другият на запад, бяха обърнали гърбове и гневно рееха взор в далечината. Великият бог проговори през облаците и пламъците и ето какво ми каза: „Те не бива да напуснат своята длъжност, без да се сдобрят! Не като врагове, а като приятели те трябва да свършат своя мандат!“

Настъпи дълбоко мълчание. Хиляди лица наблюдаваха тримата мъже на рострата. Гай Кота свали ръце и се обърна към консулите:

— Гней Помпей, Марк Лициний, няма ли да се сдобрите? — попита младежът със звънливия си глас.

Няколко секунди никой не помръдна. Помпей гледаше мрачно младежа, Крас — също.

— Хайде, стиснете си ръцете! Бъдете приятели! — подкани ги още веднъж Гай Кота.

Никой от двамата не помръдна. Най-накрая Крас се извъртя към Помпей и му подаде ръка.

— За мен е чест да отстъпя първенството на човека, който бе наречен Велики, преди да му е поникнала брада, и който ознаменува два триумфа, преди да влезе в сената! — извика той.

Помпей отговори с някакъв нечленоразделен звук, може би скимтене, може би хълцане, но грабна ръката на Крас и с грейнало от радост лице го хвана за рамото. Двамата се приближиха един до друг и се прегърнаха.

Скоро новината за помиряването между двамата консули се разнесе във всички посоки — към Велабрум, към Субура, чак до работилниците оттатък блатото Пал Церолия. Хора се стичаха от целия град, за да видят с очите си как консулите са се сдобрили. До вечерта двамата се разхождаха навсякъде заедно, стискаха си ръцете и се оставяха да бъдат пипани и щипани от всички свои възторжени съграждани.

— Има триумфи и триумфи — заключи Цезар, след като тримата с вуйчото и братовчеда Кота се отдалечиха от форума. — Днес триумфът беше прекрасен. Благодаря ви за съдействието.

— Трудно ли ти беше да ги убедиш? — попита Гай Кота.

— Не бих казал. Тия двамата много неща не разбират, но в едно са абсолютно единодушни — и на единия, и на другия им се иска да бъдат популярни. Никой от тях не е склонен да прави компромиси, но аз успях така да представя нещата, та да не излезе, че някой е отстъпил. Крас трябваше да преглътне гордостта си и да наговори всички онези ужасни приказки за Помпей. Но пък, от друга страна, спечели, защото цял Рим ще запомни, че тъкмо той пръв подаде ръка. Затова, ако двубоят е бил кой ще спечели повече симпатии, това е безспорно Крас. За щастие Помпей не може да го проумее. Той си мисли, че е спечелил, защото издържа повече време намусен и принуди колегата си да признае превъзходството му.

— Тогава да се надяваме — рече Луций Кота, — че Великият ще се сети кой е губещият едва след Нова година.

— Страхувам се, че така провалих твоето заседание, вуйчо. Няма да успееш втори път да събереш такова множество да гласува закона ти.

— Утре ще се справим.

Двамата Коти и Цезар се изкачваха по Весталските стълби към Палатина, но на средата Цезар се спря и се обърна назад. Помпей и Крас бяха наобиколени от цяла армия възторжени римляни. А пък и двамата бяха много щастливи.

— Тази година беше един голям вододел — рече Цезар, докато бързаше да настигне роднините си. — Всеки от нас преодоля някаква висока летва. Имам странното усещане, че никой няма да се радва повече на досегашния си живот.

— Да, разбирам какво имаш предвид — съгласи се Луций Кота. — Аз влязох в историята сега, с този закон за реформа на съдилищата. Ако някой ден се кандидатирам за консул, може би няма да изпитвам такова удовлетворение.

— А какво ще правят Помпей и Крас, щом изтече мандатът им? — попита младият Гай Кота. — И двамата разправят, че не желаят да управляват провинция.

— В това има нещо вярно — каза Луций Кота. — И двамата се връщат към щастливия живот на частни лица. Защо не? И двамата са водили победоносни войни наскоро, и двамата са толкова богати, че не им е нужно да събират данъци из провинциите, освен това си издействаха нужните закони, с които се спасяват от всякакви възможни съдебни преследвания. Най-накрая и войниците им получиха земята си. Аз не бих управлявал провинция на тяхно място!

— На тяхно място щеше да се чувстваш доста неприятно — рече Цезар. — Оттук накъде? Помпей говори, че щял да се прибере в любимия Пицен и повече нямало да го видят в сената. А Крас е амбициран да си върне на всяка цена хилядата таланта, които похарчи тази година. — Той тежко въздъхна. — А аз заминавам за Испания като квестор. При това ще имам за началник човек, когото харесвам.

— Някогашният шурей на Помпей, Гай Антистий Вет — напомни Гай Кота.

Цезар не спомена кое е най-горещото му желание — да напусне Рим, преди леля му Юлия да е умряла.

Но нямаше този късмет. Една бурна нощ с виелици спешно бе извикан при смъртното й легло; беше месец февруари, а майка му от няколко дни се беше преселила у болната Юлия.

Болната беше будна и все още беше в съзнание; когато Цезар влезе в стаята, погледът й леко просветна.

— Чаках те — каза Юлия.

Цезар усещаше болки в гърдите, може би от усилие да потиска чувствата си. Успя да се усмихне и я целуна, преди да седне на леглото й.

— Нямаше да те оставя да си тръгнеш без мен — отговори той.

— Исках да те видя — рече Юлия. Гласът й беше необичайно силен и отчетлив.

— Ето, виждаш ме, лельо Юлия. Какво мога да направя за теб?

— А ти какво би направил за мен, Гай Юлий?

— Всичко на света — отговори й той.

— Е, това ме утешава! Защото значи, че ми прощаваш.

— Да ти прощавам? — удиви се той. — Няма за какво да ти прощавам, няма абсолютно нищо, за което да ти прощавам!

— Прости ми, че не попречих Гай Марий да те направи фламен Диалис — помоли го тя.

— Лельо Юлия, никой не можеше да спре Гай Марий, за каквото и да е! — възкликна Цезар. — В околностите на Рим стоят гробовете на всички онези, които дръзнаха да го сторят! Нито за миг не ми е минавало през ума да обвинявам теб за нещо! Затова и ти не бива да се обвиняваш.

— Няма, ако знам, че не ме кориш за нищо.

— Не те коря за нищо. Заклевам ти се.

Юлия затвори очи и изпод клепачите й потекоха сълзи.

— Бедният ми син — промълви с болка. — Ужасно е да бъдеш син на велик баща… Надявам се ти да нямаш синове, защото ще станеш велик човек.

Цезар срещна погледа на майка си и за миг прочете цялата ревност в душата й.

Той прегърна Юлия и притисна лице до нейното.

— Лельо Юлия — каза той в ухото й, — какво ще правя аз без твоите милувки?

„Ето! — говореха очите му. — Тя беше жената, която ме обграждаше с нежност и топлина, а не ти! Никога ти! Как бих могъл да живея без леля Юлия!“

Но леля Юлия не отговори. Нито отвори повече очи да го погледне. Повече нямаше да проговори и нямаше да погледне. Прекара няколко часа заспала в прегръдките му, преди да си отиде завинаги.

Луций Декумий и синовете му бяха дошли при покойната, също както и Бургунд; Цезар ги изпрати да заведат майка му у дома, а сам той цял ден обикаляше изпълнените с народ римски улици, без да вижда никого пред себе си. Леля Юлия беше мъртва, а само той и семейството знаеха. Съпругата на Гай Марий беше умряла, а само той и семейството знаеха. Точно когато сълзите му се канеха да потекат, му хрумна, че Рим трябваше да научи за смъртта й! И Рим щеше да научи!

— Погребението ще бъде в домашен кръг — посрещна го на входа на апартамента майка му, когато привечер той се прибра.

— О, не! — възрази Цезар. Струваше й се, че за тези няколко часа е пораснал още по-висок, че се е изпълнил с повече енергия и воля. — Леля Юлия ще бъде изпратена с най-внушителната погребална церемония, каквато е била отреждана на жена от времето на Корнелия, майката на Гракхите! И на тази церемония ще бъдат показани всички восъчни маски в рода, включително тези на Гай Марий и на сина й!

Аврелия ахна от изненада.

— Цезаре, не можеш да го направиш! Хортензий и Метел Капрарий са консули, Рим се управлява от консерватори, жадни за отмъщение! Някой народен трибун ще заповяда да те хвърлят от Тарпейската скала, ако покажеш маските на двамата Мариевци. Те все още се смятат за предатели!

— Нека се опитат — закани се синът й. — Ще пратя леля Юлия в царството на мрака с всички почести, които тя заслужи със своя достоен живот сред нас.

Това решение беше начинът той да превъзмогне болката по голямата загуба. Цезар трябваше да се заеме с нещо конкретно, нещо, което да бъде от по-голяма утеха за покойната, отколкото безспирните и недостойни сълзи. Трябваше да работи, да работи за себе си и за нея.

Разбира се, Цезар знаеше как да подготви всичко, така че никой от магистратите да не може нито да му попречи, нито да го съди по-нататък, колкото и да държаха на това враговете му. Погребението беше поръчано при най-известните римски гробари, които щяха да получат петдесет таланта сребро. За такава огромна сума всеки би се съгласил да участва, нищо че Цезар смяташе да извади восъчните маски на Гай Марий и Гай Марий Младши. Бяха наети веднага актьори, както и тежки товарни коли за шествието по улиците на града. Много сцени щяха да се играят на тези подвижни платформи, техни герои щяха да са цар Анк Марций, Квинт Марций Рекс, Гай Юлий Юл, първият римски консул, както и двамата последни — Секст и Луций Цезар и техният непримирим враг приживе Гай Марий.

Но не това беше най-важното сред приготовленията. За него Цезар имаше доверие единствено на Луций Декумий и неговите братя от колегията на кръстопътя. Тяхната задача бе да разпространят из целия град новината, че великата Юлия, вдовицата на Гай Марий, е починала и че ще бъде погребана в третия час след изгрев-слънце, точно след два дни. Всеки, който искал да я изпрати до гроба, трябвало да дойде. Гай Марий не беше погребан публично навремето, а от сина му римските граждани бяха видели само главата, набучена на рострата. Затова погребението на Юлия трябваше да бъде величествено; нека цял Рим дойде да отдаде заслужената почит към Мариите, като присъства на погребението на Юлия.

Цезар успя да свари всички магистрати неподготвени, защото така и не се беше намерил човек, който да ги уведоми какво точно става, а и никой от тях не си беше правил сметката да присъства на погребението. Затова пък дойде Марк Крас, а също Варон Лукул, Мамерк заедно с Корнелия Сула и дори самият Филип. Пристигна и Метел Пий, заедно с двамата Коти. Всички те бяха предупредени какво ще се случи; Цезар не искаше да компрометира никого.

Рим обаче се отзова на събитието. Хиляди обикновени граждани, които нехаеха за всякакви забрани и заплахи, се явиха на уреченото място. Това беше възможност да оплачат не толкова самата Юлия, колкото Гай Марий, да видят отново, макар и само на маска, страховитото лице с огромните вежди, което караше всички да треперят под свирепия му поглед. Не само, че актьорът изкусно имитираше стария Гай Марий, но дори синът му беше възкръснал сякаш от мъртвите, за да се появи на площада. Най-вълнуваща гледка обаче си оставаше истинският, все още от плът и кръв племенник на Гай Марий, облечен в черна роба — черна като конете, които теглеха катафалката, — и със златни коси, които се набиваха в очите на всички с яркия контраст. Беше толкова красив, толкова божествен! Откакто навремето беше подпирал полупарализирания Марий, Цезар за пръв път се появяваше пред толкова много хора. Искаше да е сигурен, че римляните никога няма да забравят тази паметна среща. Той беше единственият наследник на Гай Марий, затова държеше и всички дошли да почетат леля му Юлия да го запомнят като такъв — като наследник на великия Марий.

Цезар прочете прощалното слово от рострата на форум Романум. За пръв път изнасяше реч от тази висока трибуна, за пръв път имаше пред себе си цяла тълпа от хора, които гледаха само него. Самата Юлия беше облечена и внимателно положена в ковчега за последната си публична поява. Толкова добре я бяха гримирали гробарите, че отдалеч напомняше на младо момиче, красотата й беше способна да изтръгне сълзите на всеки. Близо до покойницата на рострата бяха застанали други три красиви жени: едната на около петдесет години — за нея другарите на Луций Декумий обясняваха, че е майката на Цезар, другата на четиридесет с яркочервени коси, които издаваха, че е дъщеря на Сула, и третата — млада, дребна и мургава, в напреднала бременност, заради което беше седнала на черен стол, тя пък била жената на Цезар. В скута на бременната беше седнало едно прекрасно момиченце със сребристи косици — не беше трудно да се сетят хората, че това е дъщерята на Цезар.

— Моето семейство — извика той — е семейство от жени! От поколението на баща ми не остана жив нито един мъж, а от моето поколение аз единствен съм днес в Рим, за да отдам почит и да изразя семейната мъка по загубата на най-възрастната от всички жени в рода, Юлия, която всички знаят само по име, без да прибавят или отнемат нищо от него. Тя беше най-старата от всички Юлии в града и беше такава гордост за славната си фамилия, че никой в Рим не би помислил да я сравнява, с която и да е. Тя беше надарена с красота, с блага душа, с преданост и воля, която всеки мъж би желал да види у своята съпруга, майка или леля, с топлината на своето обичливо сърце, с нежността и великодушието на свободния си дух. Единствената друга жена, с която бих могъл да я сравня, също като Юлия изгуби приживе съпруга и децата си — имам предвид, разбира се, една друга велика патрицианка, Корнелия, майката на Гракхите! Животът на двете си прилича по това, че и Корнелия, и Юлия еднакво оплакваха смъртта на сина, чиято глава бе отсечена от тялото и комуто бе отказан гроб като на обикновен смъртен. Кой може да каже коя от двете е преживяла повече скръб, когато едната видя смъртта на всичките си деца, но се радваше на уважаван от всички съпруг, докато другата преживя смъртта на единственото си дете, но трябваше да изтърпи позора на своя обруган съпруг и да познае на стари години бедността? Корнелия доживя осемдесет години, докато Юлия издъхна на петдесет и девет. Дали това е признак на недостатъчна смелост и воля у Юлия или на по-голямо лично щастие у Корнелия? Ние никога няма да узнаем, римски народе, защото и никога няма да попитаме. Те и двете бяха знатни и славни жени.

Но аз съм тук, за да отдам почит на Юлия, не на Корнелия. Юлия от фамилията на Юлий Цезарите, която може да се гордее с произход, несравним с този, на която и да е друга римлянка. Сред нейните предци има римски царе, а дори и римски богове. Майка й беше Марция, най-малката дъщеря на Квинт Марций Рекс, който беше достоен наследник на четвъртия римски цар Анк Марций. Всички си спомняме с благодарност делата на Квинт Марций Рекс, защото той пръв докара в Рим сладка вода, той създаде първите публични чешми по площади и кръстовища. Баща й беше Гай Юлий Цезар, по-малкият син на Секст Юлий Цезар. Патриции от триба Фабия, навремето царе на Алба Лонга и наследници на Юл, син на Еней, който пък е син на богинята Венера. В жилите на Юлия течеше от кръвта на великата богиня, но също и от кръвта на Марс и Ромул… Защото коя беше Рея Силвия, майката на Ромул и Рем? Тя също е била една Юлия! Така че в кръвта на леля ми Юлия се съчетаваше великата мощ на смъртните царе с безсмъртната мощ на боговете, които винаги ще стоят и над най-великите царе на земята.

Когато навърши осемнайсет години. Юлия се омъжи за човека, за когото всеки е чувал и когото много от вас помните като жив. Тя се омъжи за Гай Марий, седем пъти римски консул, наречен Третият основател на Рим, победителят на цар Югурта, победителят на германците, човекът, спечелил за Рим първите битки в Съюзническата война. Докато този несъмнено велик римлянин беше жив, Юлия му беше вярна съпруга. От него тя роди един-единствен син, Гай Марий Младши, който стана римски консул на двайсет и шест години.

Не е нейна вината, че паметта на съпруга и сина й не остана неопетнена след смъртта им. Не е нейна вината, че върху семейството беше произнесена забрана и че тя трябваше да напусне дома, в който бе живяла двайсет и осем години, за да се засели в скромна къщурка на северния склон на Квиринала — там, където брулят северните ветрове. Не е нейна вината, че фортуна й осигуряваше пари едва колкото да се издържа сама, та затова малко можеше да помогне на своите бедни съседи. Не е нейна вината, че умря толкова рано. Не е нейна вината, че бе забранено да се показват маските на съпруга и сина й.

Когато бях малък, аз добре я опознах, защото помагах на Гай Марий през цялата онази ужасна година, когато частичната парализа го беше превърнала в развалина. Всеки ден гостувах в дома й, за да изпълня своя роднински дълг към чичо си и да получа милите благодарности на леля си. От нея аз получих ласки, с каквито никоя жена не ме беше дарявала, защото родната ми майка трябваше да бъде и мой баща и не можеше да си позволи нежности, каквито никой римски баща не бива да проявява към децата си. Но аз имах леля си Юлия в замяна и дори да доживея хиляда години, никога няма да забравя нито една от нейните целувки, от нейните прегръдки, от топлия поглед на красивите й сиви очи, които ме даряваха с любов. Казвам ти искрено, римски народе, аз тъгувам по нея! Затова тъгувайте и вие с мен! Тъгувайте за нейната злощастна съдба и за тъгата, която тя трябваше да изтърпи през целия си незаслужено тежък живот. Тъгувайте за съдбата на нейния съпруг и на нейния син, чиито образи ви показвам в този злощастен ден. Казват, че съм нямал право да ви покажа маските на двамата Мариевци, че мога да бъда лишен от общественото си положение, че мога да изгубя гражданството си, задето съм извършил ужасното престъпление да изложа тук, на форума, на който преди години са говорили и двамата покойници, две безжизнени вещи, направени от восък, боя и нечия чужда коса. Казвам ви, че ако някой наистина го заповяда, ако наистина бъда лишен от своя сенаторски ранг и от своето римско гражданство, така да бъде! Защото трябва да отдам на леля си заслужената почит, а няма как да я отделя от почитта към Мариите, баща и син. Показвам тези маски в памет на Юлия и няма да позволя на никой римски магистрат да ги отнеме от траурната процесия! Ела, Гай Марий, ела и ти, Гай Марий Младши! Почетете вашата съпруга и майка, Юлия от рода на Цезарите, наследницата на царе и богове!

Хората плачеха, но когато актьорите, носещи маските на стария и младия Марий излязоха отпред, за да отдадат мълчалива почит на покойната, сред зрителите се надигаха мощни възгласи на радост и възхита. Хортензий и Метел Капрарий, които бяха наблюдавали безпомощно цялото това зрелище от стълбите на сената, сведоха глави и се оттеглиха победени. Престъплението на Гай Юлий Цезар не можеше да бъде наказано, все пак цял Рим го беше подкрепил, затова законът повеляваше да се престорят, че нищо не се е случило.

— Идеята му беше гениална — сподели Хортензий пред Катул малко по-късно. — Цезар не само, че предизвика законите на Сула и сената, но използва случая да напомни на целия град, че той самият е наследник на царе и богове!

— Е, Цезаре, размина ти се! — отдъхна си Аврелия след този изтощителен ден.

— Знаех, че ще ми се размине — успокои я той и захвърли с тежка въздишка черната тога на земята. — Консерваторите може и да са на власт тази година, но никой сенатор не може да гарантира какви ще бъдат народните настроения по време на следващите избори. Римлянинът често сменя управлението. Римлянинът обича и хората с достатъчно смелост да защитават убежденията си. Особено ако някой се сети да върне Гай Марий на пиедестала, откъдето беше свален против волята на народа.

Цинила едва се довлече до стаята и седна до Цезар на кушетката.

— Беше прекрасно — каза тя и сложи ръката си в неговата.

— Радвам се, че бях достатъчно добре да присъствам на речта ти, нищо че след това не издържах. Колко добре говори!

Цезар се обърна към нея, погали лицето й и отмести кичур коса от челото й.

— Бедна моя — промълви той нежно, — не ти остава още дълго. — Наведе се, вдигна краката й и ги положи в скута си. — Нали знаеш, че не бива да седиш.

— О, Цезаре, това продължи толкова дълго! Навремето износих Юлия без никакви усложнения, а този път всичко се обърка… Не мога да разбера защо — плачеше тя.

— Защото е момче — каза Аврелия. — И аз износих двете си момичета без мъка, но ти, Цезаре, беше истинско бреме.

— Аз пък мисля — рече Цезар, като отмести краката на Цинила на кушетката до себе си, — че е време да отида да се наспя в моя си апартамент.

— О, моля те, Цезаре, недей! — опита се да го спре жена му. — Остани тук тази нощ. Обещавам, че няма да говорим за деца и женски грижи. Аврелия, трябва да престанеш, че ще ни напусне наистина.

— Пфу! — ядоса се майка му и стана от стола си. — Къде е Евтих? На всички ни е нужна топла вечеря.

— Настанява Строфант — обясни с тъга Цинила, но все пак се зарадва, че Цезар се отказва от намерението си да си върви. — Бедният старец! Всичките му господари умряха.

— И той ще ги последва скоро — отвърна Цезар.

— О, недей говори такива неща!

— Изписано му е на челото, жено. Пък за него това ще е милост от страна на боговете.

— Надявам се — изрече Цинила — да не надживея всички край себе си. Май това е най-тъжното, което може да се случи на човек.

— Най-тъжното — възрази съпругът й, на когото му се искаше да избяга от болката — е да стигнем дотам, че да говорим само за мрачни неща.

— Всичко е заради Рим — усмихна се Цинила. — Като заминеш за Испания, ще се чувстваш по-добре. Ти никога не си щастлив в Рим.

— Заминавам след няколко дни, жено, в самото начало на зимата, да хвана попътните ветрове. Ти си права. Рим не е мястото, където искам да бъда. Затова какво ще кажеш да родиш това бебче до другия пазарен ден? Иска ми се да видя сина си, преди да отпътувам.

Цезар видя сина си, преди замине за Испания, но когато най-после акушерката и Луций Тукций успяха да извадят детето, то се оказа мъртво. Колкото до Цинила, тя беше наполовина парализирана от жесток мозъчен удар. Кажи-речи в момента, в който детето бе извадено от утробата й, тя напусна на свой ред този свят.

Никой не можеше да повярва. Загубата на Юлия беше шок и болка за Цезар; загубата на Цинила му се струваше непоносима. Той плака, както никога през живота си не беше плакал, и ни най-малко не го беше грижа дали го наблюдават или не. Беше плакал от мига, в който я беше разтърсила първата конвулсия до самото й погребение. Една смърт беше възможна, но две — това беше кошмар, от който някой трябваше да го разбуди. За мъртвото дете Цезар изобщо не искаше да мисли; беше умряла Цинила, спътница в живота му още от времето, когато беше на четиринайсет години. Беше умряло мургавото момиче, което беше преживяло с него всички перипетии около омразното фламинство, момичето, което Цезар бе обичал като своя сестра горе-долу толкова време, колкото и като жена. Седемнайсет години! Бяха отрасли заедно от деца — единствените истински деца в тази къща.

Смъртта на Цинила въздейства и на Аврелия много по-силно, отколкото загубата на Юлия. Дори тази жена от желязо не издържа на мъката и болезнено ридаеше. Една от светлините в живота й беше угаснала завинаги. Цинила беше наполовина нейна внучка, наполовина нейна снаха, беше внесла радост и живот в тази студена къща, където нямаше кой да заеме мястото й до тъкачния стан или под завивките в стаята на господаря. Бургунд плачеше, Кардикса плачеше, синовете им плачеха, Луций Декумий плачеше, Строфант, Евтих плачеха, а заедно с тях всички слуги, които не си спомняха къщата без младата господарка Цинила. С тях скърбяха и жителите на инсулата, а може би половин Субура.

Погребението беше различно от това на Юлия. Онова беше миг на слава за оратора, който бе имал случай да покаже величието на една достойна римлянка, както и да напомни за своето семейство. Но пък между двете церемонии имаше нещо общо; Цезар сега пак извади маска, която не биваше да се излага на показ — този път на Луций Корнелий Цина. Отново по улиците на града се появиха нежелани мъртъвци, отново Хортензий и Капрарий бяха безпомощни; и макар да не бе прието да се чете похвално слово на млада жена, Цезар и този път се захвана със задачата, нищо че настроението беше коренно различно от предишния път. Сега не беше време да прославя, когото и да било, беше време за скромни слова на мъка и безутешност, за благодарност за всички радости и наслади, които покойната му беше донесла по време на дългите години, които бяха споделили под покрива на бащиния дом и в които тя го беше утешавала за загубата на момчешката му свобода. Цезар говореше за усмивката й и за малки украшения от човешки коси, които беше изплела като част от задълженията си на жрица. Говореше и за дъщеря им, която държеше през цялото време в ръцете си. Но най-вече — плака пред всички.

И завърши словото си с тези думи:

— Знам за човешката мъка само това, което сам чувствам в момента. Това е трагедията — че смятаме своята мъка по-голяма от тази на всеки друг. Но може би аз съм достатъчно силен, за да призная пред всички, че изпитвам най-голяма любов не към човешко същество, а към собствената си гордост и гражданска чест. Така да бъде. Навремето отказах да се разведа с дъщерята на Цина. Тогава си казах, че отказвам на Сула само за да постигна нещо за самия себе си, само заради възможностите, които този отказ отваряше пред мен. Е, вече ви обясних в какво се състои трагедията на човешката мъка. Но това не е нищо в сравнение с трагедията да разбереш какво означава един човек за теб едва когато той те напусне.

Никой не поздрави маската на Луций Корнелий Цина, както беше поздравявал Марий преди броени дни. Но Рим и този път плака. А мъката на града и този път остави враговете на Цезар безпомощни.

Майка му се беше състарила с няколко години. Сърцето й беше сломено. Това постави сина й в още по-трудно положение — дори при толкова мъка Аврелия продължаваше да избягва прегръдките му.

„Дали съм толкова студен и коравосърдечен, защото тя е студена и коравосърдечна? Но тя е такава само с мен! О, защо се държи така с мен? Погледнете само как тъгува за Цинила. И как тъгуваше навремето за ужасния Сула… Ако аз бях жена, утехата ми щеше да бъде родната ми дъщеря. Но аз съм римски благородник, а един римски благородник трябва да гледа на децата си като на нещо странично и маловажно. Колко пъти съм видял баща си през целия си живот? И за какво съм разговарял с него?“

— Майко — каза Цезар, — давам ти малката Юлия. Нека бъде твоя. Тя е почти толкова голяма, колкото беше Цинила, когато дойде при нас. С времето тя на свой ред ще изпълни света около теб с живот. Няма да се опитвам да я отделям от теб.

— Отгледах детето от деня, в който се роди — отговори Аврелия, — така че знам.

Старият Строфант влезе в стаята, погледна с насълзени очи майката и сина и отново излезе.

— Трябва да пиша на вуйчо Публий в Смирна — каза Аврелия. — Още един човек, който надживя всички свои близки. Бедният старец.

— Да, майко, пиши му.

— Не мога да те разбера, Цезаре. Ти си като дете, което плаче от мъка, че е изяло целия сладкиш, все едно е очаквало да бъде вечен.

— Кое те кара да правиш подобно сравнение?

— Ами това, което сам каза на погребението на Юлия. Че е трябвало да бъда и майка, и баща за теб. Че заради това не съм могла да те обградя с ласките, които ти е дарявала Юлия. Когато те чух да го казваш, изпитах такова облекчение… Най-сетне си го разбрал. А сега си все така кисел и раздразнителен както винаги. Трябва да приемеш съдбата си, сине. За мен ти струваш повече от живота, повече от малката Юлия, повече от Цинила, повече от когото и да било. Ти значиш за мен повече, отколкото значеше баща ти. И много повече, отколкото би могъл да означава Сула… дори да му се бях отдала. Ако между двама ни не може да цари мир, не можем ли поне да сключим примирие?

Цезар уморено се усмихна.

— Защо не?

— Ще се оправиш, щом напуснеш Рим, Цезаре.

— Това и Цинила го каза.

— Беше права. Нищо няма да прогони мъката от душата ти, но морският вятър поне ще издуха всички глупави мисли от главата ти. И ще започнеш пак да разсъждаваш.

„Няма как иначе — мислеше си Цезар, докато яздеше по пътя от Рим до Остия, където го чакаше корабът. — Това е истината. Душата ми може да умира, но духът ми е безсмъртен. Има толкова неща, които да свърша, толкова хора, с които да се запозная, толкова земи, които да обиколя… А и напоследък не съм се виждал с Лукул. Ще оцелея.“

Content

Колийн Маккълоу
Любимци на съдбата

1

2

3

4

5

6

7

8