Колийн Маккълоу

Жените на Цезар

книга четвърта от поредицата  "Господарите на Рим"

1

От юни 68 г. пр.Хр. до март 66 г. пр.Хр.

— Бруте, не ми харесва как си се зачервил. Ако обичаш, ела да те видя на светло.

Петнайсетгодишният юноша остана надвесен над свитъка фанийска хартия. В ръката си държеше писец от тръстика и беше застинал неподвижен, сякаш не знаеше какво точно да напише.

— Ела при мен, Бруте. Веднага! — нареди майка му.

Той я познаваше добре, затова остави писеца; не смееше да я предизвиква. Ако го повика веднъж, можеше да се престори, че не я е чул, но втория път беше длъжен да се подчини. Дори той. Брут се изправи и прекоси стаята. Сервилия стоеше пред прозореца, широко отворен заради необичайно ранната гореща вълна, обхванала Рим.

Тя беше ниска, а Брут напоследък доста се бе поизточил. Майка му посегна, хвана го за брадичката и огледа пъпчиците, които се бяха появили около устата му. Пусна го и отмести черните къдрици от челото му.

— Как ми се иска да се подстригваш късо! — Сервилия дръпна кичура коса, който все падаше в очите му — дръпна достатъчно силно, за да бликнат сълзи в очите му.

— Мамо, късата коса не е достатъчно интелектуална — възрази Брут.

— Късата коса е практична. Не дразни кожата на лицето ти. О, Бруте, в какво мъчение се превръщаш!

— Ако толкова си държала да имаш син с лице на легионер, мамо, да беше родила момче на Силан, вместо тези момичета.

— Човек може да си позволи един син. Двама се нуждаят от твърде големи разходи. Освен това, ако бях родила син на Силан, ти нямаше да бъдеш и негов наследник. Щеше да се наложи да се задоволиш с наследството на баща си. — Сервилия се запъти към писалището, на което той работеше, и пренебрежително размести множеството свитъци. — Каква бъркотия! Нищо чудно, че стоиш изгърбен. Ще излизаш по-често на Марсово поле с Касий и другите момчета от училище. Стига си се занимавал с тоя Тукидид.

— В Рим никой не пише резюмета като мен — предизвикателно й напомни синът.

Сервилия го изгледа с насмешка.

— Тукидид е написал няколко книги, за да разкаже за войната между Атина и Спарта. Не бива да загрозяваш изящния му гръцки с просташки латински, само и само неграмотните ти съграждани да заучат по някоя и друга фраза и да се надуват, че знаели всичко за Пелопонеската война?

— Литературното наследство — настоя синът — е твърде голямо, за да може човек да го обхване без помощта на съкратени преразкази.

— Кожата ти се мъчи — върна се тя на въпроса, който всъщност я интересуваше.

— Типично за момчета на моята възраст.

— Но не отговаря на моите очаквания за теб.

— Боговете да са на помощ на всичко, което не отговаря на твоите очаквания за мен! — избухна Брут.

— Обличай се, излизаме — подкани го тя и му обърна гръб.

Брут излезе в уютния атрий на Силановия дом облечен в детската си тога с пурпурен ръб. Все още не се обличаше като мъж, защото през декември, след Ювенталските игри, щеше да стане пълнолетен. Майка му вече беше готова и го наблюдаваше с все същия критичен поглед.

Да, раменете му определено бяха приведени и той ходеше изгърбен. А колко беше сладък като малък! Дори последната зима радваше окото — тогава, когато беше поръчала на самия Антенор, най-добрия портретист в цяла Италия, да изработи бюста му. Но пубертетът си казваше своето, момчешката му хубост изтляваше дори за влюбения й майчински поглед. Очите му бяха големи, тъмни замечтани, тежките му клепачи придаваха загадъчност на погледа, но носът му си оставаше все така къс и топчест като нейния. А кожата му, навремето гладка и с цвят на зехтин, я изпълваше с ужасни предчувствия: нима и той щеше да бъде един от многото злощастни младежи, обезобразени за цял живот! Младежки пъпки на петнайсет години — беше твърде рано! Инфекцията щеше да го преследва с години. Пъпки! Колко гнусно и колко банално. Още утре щеше да обиколи лекари и знахари да разпита за лек. А колкото до самия Брут, дали му харесва или не, щеше да тича всеки ден на Марсово поле да се упражнява и да се учи на бойни умения: след две години навършваше седемнайсет и щеше да влезе в легионите. Разбира се, не като редови войник, а като младши офицер: щяха да го прикрепят като кадет към щаба на някой военачалник, склонен да го вземе само заради името му. Брут имаше добро потекло.

Икономът ги изведе на тясната улица на Палатина; Сервилия свърна по посока на Форума и закрачи бързо и неспокойно. Синът й се затича, за да я настигне.

— Къде отиваме? — попита той недоволно.

— У Аврелия.

Да не се занимаваше точно в този миг с мисълта как от няколко страници текст да състави едно-единствено изречение, пък и да не беше толкова горещо, Брут би подскочил от радост. Но вместо това въздъхна отегчено:

— О, хайде точно днес да не ходим при гаменарията!

— Напротив.

— Много е далеч, а и живеят на такова неприятно място!

— Може и на неприятно място да живеят, синко, но госпожата има големи връзки. Всички ще бъдат у тях. — Тя го изгледа и повтори: — Всички, Бруте, всички.

Той не отговори.

Двама роби тичаха пред тях да им проправят път и Сервилия гордо пое надолу по Златарските стълби, водещи към пренаселения Форум. Жителите на града обичаха да се шляят по площада, да се срещат с познати, да клюкарстват, или просто да видят някой големец. Точно този ден нито сенатът, нито народните събрания имаха заседания, но големци все пак се забелязваха: издаваха ги червените снопчета пръчки, които ликторите им носеха на рамо в знак на притежавания от големците империум.

— Тук е стръмно, мамо! Не можеш ли по-бавно? — задъхваше се Брут, докато Сервилия се изкачваше по Клив Орбий. Беше станал вир-вода.

— Ако се упражняваше по-често, нямаше да се умориш — отвърна хладно майка му.

Брут вече долавяше задушливата воня на човешки изпражнения и развалена храна, която се носеше от бедняшките жилища из Субура. Улицата тънеше в сянка заради високите сгради, които я опасваха. Олющените стени бяха изпъстрени с влажни зеленикави петна, от улуците се процеждаха лепкави водни езичета като шушулки, безбройните дюкянчета тънеха в мрак като животински бърлоги.

Най-накрая се озоваха пред тежка и внушителна врата от стар дъб, с елегантен контур и лъскаво бронзово чукче във формата на лъв със зейнала паст. Един от робите на Сервилия силно удари с чукчето и вратата мигновено се отвори. На входа застана възрастен и доста пълен грък, който ниско им се поклони и ги покани вътре.

Разбира се, ставаше дума за женско общество: ако Брут беше по-голям и вече носеше бяла тога като истински мъж, нямаше да му позволяват да придружава майка си. Самата мисъл го изпълваше с паника: майка му трябваше да успее, иначе след декември не би могъл да вижда повече своята любима! Брут се спотаи в тихия ъгъл на голямата стая далеч от жените.

— Аве, Бруте — поздрави го тих и леко дрезгав глас.

Той се обърна, сведе очи и сърцето му подскочи в гърдите.

— Аве, Юлия.

— Ела, седни при мен — властно го подкани внучката на домакинята. За нея бяха подготвени специално два по-ниски стола в другия ъгъл. Докато Брут се наместваше с мъка на своя, тя седна до него с грацията на лебед, прибиращ се в гнездото.

„Юлия е само на осем години, а е толкова красива.“ — мислеше си Брут, който познаваше момичето добре: майка му беше близка приятелка с нейната баба. Имаше бяла като сняг кожа, предизвикателна брадичка, добре очертани скули, бледорозови устни, които примамваха със свежестта на ягоди, и сини очи, които жадно поглъщаха света; ако Брут се беше потопил в поезията на любовта, беше единствено заради нея — момичето, което обичаше от… от години! Макар че съвсем наскоро си беше дал сметка за това — когато Юлия му се бе усмихнала.

Още същата вечер бе отишъл при майка си, за да й съобщи, че иска да се ожени за Юлия, щом тя порасне.

Сервилия беше зяпнала от изненада:

— Скъпи Бруте, тя е още невръстно дете! Ще трябва да чакаш още девет-десет години, за да я имаш!

— Ще бъде сгодена много преди да навърши години за сватба — отговори й той, без да скрива тревогата си. — Моля те, мамо, щом баща й се прибере в Рим, веднага поискай ръката й!

— Но ти може да промениш намерението си дотогава.

— Никога!

— Зестрата й е незначителна.

— Но потеклото й е достатъчно знатно, за да задоволи дори твоите очаквания.

— Така е. — Черните й очи, които понякога се изпълваха с лед, сега го наблюдаваха с известно съчувствие; Сервилия не можеше да не приеме подобен аргумент. Замисли се и накрая кимна. — Много добре, Бруте, щом баща й се върне, ще попитам. На теб не ти е нужна богата съпруга, важното е да бъде от знатно семейство като твоето. А една Юлия е идеална в това отношение. Особено тази Юлия: тя е патрицианка и по баща, и по майка.

И така двамата изчакваха деня, в който бащата на Юлия ще се върне от службата си като квестор в Далечна Испания. Квесторството беше най-скромната от висшите магистратури в Рим. Но Сервилия знаеше, че бащата на Юлия се справя чудесно. Тъй като кръгът на аристократите се беше стеснил, й се струваше странно, че още не го беше срещала. Тя принадлежеше към тях, както и той. Но ако се вярваше на женските клюки, той стоял някак настрана от себеподобните си и не си губел времето в светски забавления, както правеха хората с неговия ранг при престоя си в Рим. Ако вече се познаваха, щеше да й е много по-лесно да поиска ръката на дъщеря му от името на Брут. Но Сервилия не се съмняваше в неговия отговор. Брут беше достоен зет дори в очите на един Юлий.

Приемната в дома на Аврелия не можеше да се сравнява с атрия, на която и да е къща на Палатина и все пак побираше дузината гостенки, които бяха дошли този следобед. През отворените прозорци се разкриваше приятната гледка на вътрешната градина, поддържана от съседа отсреща — Гай Маций. Той беше намерил подходящи рози, които да цъфтят на сянка, беше подрязвал и навързвал лозите, докато се издигнат до дванайсетия етаж на голямата сграда, беше подстригвал храстите, та да приличат на кълба, най-накрая пак той беше измислил подземното съоръжение, което позволяваше да се издига водна струя през зловещата уста на големия делфин в средата на мраморния басейн.

Стените на помещението бяха боядисани в червено и добре поддържани, подът на малката тераса беше лакиран в розовочервеникав оттенък, на тавана беше изписано синьо небе с бели облаци. Това не беше жилище за човек от върховете, но отговаряше на положението на един млад сенатор, така поне разсъждаваше Брут, докато наблюдаваше Юлия. Самата тя наблюдаваше възрастните, затова и той отмести поглед нататък.

Майка му се беше разположила на кушетката до Аврелия, така че да покаже в най-добра светлина блясъка си. Домакинята обаче, вече петдесет и пет годишна, все още беше една от най-красивите дами в Рим. Аврелия беше слаба и стройна, но предпочиташе да се изляга неподвижно, за да не издава възрастта си със скованата си походка. В тъмнокестенявите й коси не се забелязваше и един бял косъм, кожата й бе все така гладка. Именно Аврелия беше препоръчала на Сервилия в кое училище да запише сина си, защото се ползваше с пълното й доверие.

Мислите на Брут неусетно се насочиха към училището. Майка му не искаше да го прати на училище, защото държеше той да стои настрана от по-долните класи, а и се страхуваше, че другите деца ще му се подиграват заради ученолюбието му. Смяташе, че е най-добре Брут да се обучава с частен педагог в дома си. Но тогава се бе намесил вторият й съпруг, който настояваше момчето да свикне с атмосферата на съревнование и съперничество в училище, „физическите действия са полезни за здравето, а и е редно да се сдружи с обикновени момчета“ — това бяха думите на Силан. Пастрокът му не беше толкова засегнат от прекомерната майчина любов на Сервилия, колкото се тревожеше, че Брут няма да е в състояние да завързва контакти. Естествено, училището, което Аврелия беше препоръчала, бе отворено само за знатни деца, и все пак римските педагози се бяха сдобили с голяма свобода и си позволяваха да допускат в класовете си способни момчета от далеч по-скромен произход в сравнение с Марк Юний Брут, да не говорим, че в училището имаше и две-три момичета.

Като се има предвид коя беше майка му, Брут изпитваше естествена ненавист към училището, нищо че Гай Касий Лонгин, съученикът, когото Сервилия одобряваше, беше от фамилия почти толкова знатна колкото Юниите. Брут търпеше Касий единствено заради майка си. Какво общо можеше да има той с това шумно и буйно момче, което мечтаеше само за войни, насилие и велики подвизи? Това, което му помогна да се примири с ученическите страдания, беше фактът, че скоро се превърна в любимец на учителя. Така можеше да изтрае и досадници като Касий.

За нещастие човекът, когото Брут най-горещо желаеше да бъде негов приятел, беше вуйчо му Катон: но майка му не даваше дори да си помисли, че може да се сближи с нейния презрян природен брат. Вуйчо Катон произхождал, Сервилия така и не се уморяваше да го натяква на сина си, от тускулански селянин и робиня — варварка, докато у Брут се съединявали два еднакво стари и знатни римски рода: по бащина линия той бил наследник на Луций Юний Брут, основателя на републиката (който бил свалил от власт последния римски цар Тарквиний Горди), а по майчина — на Гай Сервилий Ахала (който убил Мелий, когато Мелий се опитал да провъзгласи себе си за цар няколко десетилетия след установяването на републиката). Ето защо един Юний Брут, който бил патриций, не можел да има вземане-даване с парвенюта като вуйчо си Катон.

— Но майка ти се е омъжила за бащата на вуйчо Катон и е имала две деца от него — леля Порция и вуйчо Катон! — беше се осмелил Брут да й възрази.

— И така се опозори веднъж завинаги! — разгневи се тогава Сервилия. — Аз още не съм признала тази връзка, нито съм признала нейния плод. Това следва да важи и за теб, момчето ми.

Край на спора. Край на всякакви надежди, че ще може някой ден да общува с вуйчо си Катон извън кратките срещи, които семейните задължения все пак повеляваха. А какъв невероятен човек беше вуйчо му! Истински стоик, влюбен в най-строгите римски традиции, враг на всякаква показност и блясък, откровен критик на претенциите за власт и могъщество у хора като Помпей. Помпей Велики. Още едно парвеню, което не може да се похвали с предците си. Помпей беше убил бащата на Брут, беше превърнал майка му във вдовица и беше помогнал на някакъв скромен човечец като Силан да се пъхне в леглото й и да й направи две момиченца с глави като круши, които Брут с нежелание наричаше сестри…

— За какво мислиш, Бруте? — усмихна му се Юлия.

— О, за нищо интересно — отвърна й разсеяно той.

— Това е начин да избягаш от въпроса. Искам истината!

— Мислех си колко е страхотен вуйчо ми Катон.

Челцето й се сбърчи в недоумение.

— Вуйчо ти Катон?

— Няма как да го знаеш. Още не е на възраст да влезе в сената. В интерес на истината е точно по средата между мен и майка ми.

— Да не е онзи същият, който не позволи на народните трибуни да съборят колоната, дето се пречкала в Базилика Порция?

— Именно. Това е вуйчо ми Катон! — похвали се Брут.

Юлия вдигна рамене.

— Баща ми каза, че било много глупаво от негова страна. Ако колоната била съборена, народните трибуни щели да се чувстват по-удобно на работа.

— Вуйчо Катон беше в правото си. Катон Цензор е издигнал колоната, когато е строил първата римска базилика, следователно традицията изисква колоната да си стои на мястото. Катон Цензор е позволил на народните трибуни да използват неговата сграда, защото си е дал сметка колко е деликатно положението им: тъй като те са избрани единствено от плебса, трибуните не представляват целия народ, следователно не могат да се настанят в някой от римските храмове. Но не им е дал цялата сграда, а само част от нея. Тогава са му благодарили за това. А сега се опитаха да променят това, което той е построил със собствените си пари. Вуйчо Катон не допусна обезличаването на една сграда, която е останала като спомен за прадядо му.

Юлия не обичаше споровете и винаги се опитваше да помирява хората, затова само се усмихна и положи ръка върху неговата. Брут беше много разглезено дете — ограничено, затова пък с огромно самочувствие, и все пак тя го познаваше и без да знае сама защо изпитваше съчувствие към него. Може би защото майка му толкова много приличаше на змия.

— Е, това се случи още преди леля Юлия и мама да умрат, затова предполагам, че никой повече не би посегнал на колоната.

— Баща ти скоро ще се върне — подхвърли Брут, който най-много се вълнуваше от мисълта за сватбата.

— Всеки момент — отвърна тя. — Много ми липсва!

— Говорят, че създавал размирици в Галия, оттатък реката Пад — изрече Брут, без да осъзнава, че само препредава това, което ушите му долавяха: жените край Аврелия и Сервилия тъкмо обсъждаха проблема.

— Защо ще го прави? — питаше Аврелия. Черните й вежди се бяха свъсили в недоумение. Незабравимите й виолетови очи гневно блестяха. — Има моменти, когато Рим и римската аристокрация ме вбесяват! Защо са си наумили, че точно моят син трябва да стои в центъра на всяка клюка?

— Защото е твърде висок, твърде красив, ползва се с твърде голям успех сред жените и е твърде арогантен — обясни й Теренция, жената на Цицерон, която не само че мразеше целия свят, но и не знаеше да си държи езика зад зъбите. — Освен това — допълни съпругата на известния оратор — и говоримата реч, и писаното слово му идат отръки.

— Тези качества са вродени, никое от тях не заслужава мръсотията, сипеща се от устата на хора, които бих могла да назова по име! — гневеше се Аврелия.

— Имаш предвид Лукул? — попита Муция Терция, съпругата на Помпей.

— Не, той поне не може да има пръст в това — възрази Теренция. — Предполагам, че точно в този момент цар Тигран и Армения до такава степен го занимават, че нищо в Рим не го интересува. Е, като изключим конниците, които не могат да натрупат достатъчно големи пари от провинциалните данъци.

— Става дума за Бибул, той вече се е върнал в Рим — обади се една властна жена, седнала на най-представителния стол. Сред пъстрото множество тя единствена беше облечена от главата до петите в бяло. Под толкова много катове плат всички нейни женски прелести — ако изобщо й бяха останали — се губеха. На главата й стоеше венец от седем дебели наденички, изплетени от непредена вълна; тънкото було, което се спускаше от тях, леко се раздвижи, докато жената под него се извръщаше към двете дами на кушетката. Перпения, главната весталка, насмешливо изсумтя. — Бедният Бибул! Никога няма да се научи да крие омразата си.

— Което ме връща към думите ми отпреди малко, Аврелия — настоя на своето Теренция. — Ако твоят висок, красив син си създава врагове от джуджета като Бибул, никой не му е крив за клеветите по негова адрес. Връх на лудостта е да наречеш публично един нисък човек Въшката, и то пред хора от неговото съсловие. Бибул ще му стане враг за цял живот.

— Каква глупост! Та това се е случило преди десет години — тогава и двамата бяха още момчета — напомни й Аврелия.

— Хайде, хайде, много добре знаеш колко чувствителни са младежите, когато се подиграват с ръста им — рече Теренция. — Ти си расла сред политици, Аврелия. Политиката се върти около публичния облик на човека. Твоят син публично обиди Бибул. И до ден-днешен му викат Въшката. Няма как да му го прости.

— Да не говорим — допълни с нескрито удоволствие Сервилия, — че Бибул се радва на слушатели, жадни за неговите доноси и клевети. Жалки създания като Катон…

— И какво по-точно разправя Бибул? — попита напрегнато Аврелия.

— Че вместо да се прибере от Испания направо в Рим, синът ти е предпочел да бунтува жителите на Италийска Галия, които не се ползват с гражданство — обясни Теренция.

— Това — заяви Сервилия — е чиста глупост!

— И защо да е глупост, госпожо? — чу се зад гърба й плътен мъжки глас.

Всички застинаха по местата си, с изключение на малката Юлия, която подскочи от стола си и хукна към вратата:

— Татко! О, татко!

Цезар я грабна в прегръдките си и я целуна по устните и бузите, притисна я към себе си и погали русите й косици.

— Как е моето момиче? — попита той и й се усмихна, сякаш другите не присъстваха.

Но Юлия не можа да каже нищо повече от „О, татко!“ и само облегна глава на рамото му.

— Какво е глупост, госпожо? — повтори Цезар въпроса си. В погледа му се четеше пренебрежение.

— Цезаре, това е Сервилия, съпругата на Децим Юний Силан — представи гостенката Аврелия, без да се засяга от това, че синът й дори не я е поздравил.

— Защо, Сервилия? — попита той за трети път.

Тя му отговори със спокоен и премерен глас, сякаш претегляше думите си подобно на златар бижутата си.

— Няма логика в подобен слух. Защо ще караш хората в Галия да се бунтуват? Ако наистина си бил сред онези, които още не са се сдобили с гражданство, и си им обещал да работиш в тяхна полза, това би било напълно в рамките на политическия морал: всеки римски благородник, който се цели в консулската длъжност, би постъпил така. За теб това е просто набиране на клиенти, което не само не е осъдимо, но е дори похвално за човек с политически амбиции. Аз бях омъжена за човек, който наистина подклаждаше въстание в Италийска Галия, затова знам колко отчаян е всеки подобен опит. Лепид и моят съпруг Брут смятаха за непоносимо да живеят в Рим при Сула. Двамата бяха претърпели крушение като политици, кариерата им беше достигнала своя край, докато ти тепърва започваш да се издигаш. Следователно какво би могъл да спечелиш от един бунт, където и да е?

— Истина е — съгласи се той и в погледа му заиграха искрици, сякаш му беше забавно да я слуша. Сервилия си каза, че студенината, която е срещнала преди малко, се изпарява.

— Естествено, че е истина — отговори тя. — Твоята кариера до този момент — поне доколкото аз знам — ми подсказва, че ако наистина си обикалял Галия и си общувал с хора без гражданство, то е било, за да набираш клиенти.

Цезар се засмя. Напомняше на някое божество, слязло на земята — и според Сервилия добре го съзнаваше. Този човек не би направил нищо, преди да прецени какво въздействие ще окаже на събеседниците си. Знаеше, че и при него всичко се определя от инстинкта: той не преценяваше, а усещаше.

— Вярно е, че набирах клиенти.

— Ето, виждаш ли? — усмихна се Сервилия. — Никой не може да ти държи сметка за това, Цезаре. — След което благоволи да допълни: — Не се притеснявай, аз ще се погрижа хората да научат как стоят нещата в действителност.

Но това беше прекалено. Цезар нямаше да се остави на някаква си Сервилия да го покровителства. Патрицианка или не, тя не стоеше по-високо от него. В очите му проблесна презрение и от всички присъстващи жени погледът му се спря на Муция Терция, която слушаше като замаяна разговора им. Цезар остави Юлия на земята и се приближи до Муция, за да стисне двете й ръце.

— Как си ти, жено Помпеева?

Тя смутено избъбри нещо в отговор. Цезар се обърна този път към Корнелия Сула, дъщеря на диктатора Сула и негова първа братовчедка. Една по една поздрави всички гостенки. Нямаше други непознати, с изключение на Сервилия. След като преглътна обидата от презрителното му отношение, Сервилия следваше всеки негов жест с възхищение. Дори Перпения се подаваше на чара му, а Теренция, тази жена — символ на студенината, се разтапяше от удоволствие! Най-накрая остана само майка му, която Цезар приближи последна.

— Майко, изглеждаш добре.

— Добре съм — отговори му тя. — А ти ми изглеждаш възстановен.

Забележка, която някак го жегна, помисли си с изненада Сервилия. А-ха! Значи и в този дом има студени течения…

— Напълно възстановен — отговори той възможно най-спокойно и седна на съседната кушетка, само че от страната на Сервилия. — Някакъв повод ли честваме?

— Просто се събираме на всеки осем дни в дома на някоя от нас.

При което Цезар се изправи и се извини с това, че трябва да се измие и преоблече, нищо че Сервилия за пръв път виждаше толкова чист и спретнат пътник. Преди да е излязъл от стаята обаче, Юлия го хвана за ръката и го заведе при Брут.

— Татко, това е моят приятел Марк Юний Брут.

Цезар широко се усмихна; Брут беше видимо смаян от подобно запознанство (е, оставаше и да не се смае, ядосваше се Сервилия).

— Твой син ли е? — попита Цезар през рамото на Брут.

— Да.

— А имаш ли и от Силан? — заинтересува се той.

— Не, само две дъщери.

Цезар вдигна вежда, лукаво се усмихна и излезе от стаята.

Малко след това гостенките си тръгнаха. Сервилия умишлено остана последна.

— Бих искала да обсъдя един въпрос с Цезар — рече тя на Аврелия на вратата, докато Брут я следваше заедно с Юлия. — Няма да е подходящо да го навестя сутринта заедно с клиентите му, затова се чудя дали не можеш да ми уредиш да го видя като частно лице.

— Разбира се — увери я Аврелия. — Ще ти пратя вест.

Нито я запита нещо, нито дори намекна, че въпросът я интересува. Тя си беше наложила веднъж завинаги да се интересува само от своите задачи, а това беше от голямо облекчение за майката на Брут.

Беше ли добре, че се е прибрал? Повече от петнайсет месеца не се беше връщал в Рим. Тъй като управителят Антистий Вет не беше взел със себе си в Испания легати, Цезар се беше оказал вторият по значимост римлянин в провинцията — всичко зависеше от него: правораздаване, финанси, администрация. Непрекъснато обикаляше из провинцията; не му остана време дори да се сприятели с други римляни. Може би беше типично за него, че единственият човек, с когото се сближи, не беше изобщо римлянин; може би беше типично и това, че управителят Антистий Вет не се бе сприятелил със своя помощник и заместник, нищо че се разбираха и от време на време, когато се случеха в един и същи град, вечеряха заедно, но разговаряха предимно по служебни въпроси. Да си роден Юлий Цезар имаше един голям недостатък: всеки началник си даваше сметка колко знатен произход има техният подчинен и се държаха настрана от него. Освен това Цезар винаги напомняше на своите началници за Сула. Същото потекло, същите забележителни способности, същата запомняща се външност, същият леден поглед…

И така, беше ли сторил добре, че се върна в Рим? Цезар оглеждаше подредения си кабинет, избърсаните от праха мебели, подредените по рафтовете свитъци, растителните мотиви по писалището, нарушени само на две места от мастилницата от еленов рог и от глинената чашка за писците.

Ако не друго, то поне завръщането му не се беше оказало толкова непоносимо, колкото очакваше. Когато Евтих отвори вратата и той завари в къщата си толкова много жени, първата му реакция беше да избяга; но веднага си даде сметка, че така е по-добре: не се налагаше да споменава отсъствието на скъпата Цинила. Рано или късно Юлия щеше да му напомни за изгубената съпруга, но не и в първите мигове, не и преди да е свикнал да гледа дома си без Цинила. Трудно му беше да си спомни този дом без нейното присъствие — беше живяла тук от дете, когато не можеше да бъде негова съпруга и той я приемаше за своя сестра, част едновременно от неговото детство и младост. Тя беше една прекрасна и жизнерадостна девойка, а сега беше затворена в мрачна и студена гробница.

Влезе майка му: сдържана и студена както обикновено.

— Кой е разпространявал слухове за пътуването ми до Галия? — попита Цезар, като й придърпа стол близо до своя.

— Бибул.

— Разбирам — въздъхна тежко Цезар. — Е, това можеше да се очаква, нали? Човек не може да обижда въшки като Бибул и да не ги превърне в смъртни врагове. Не можех да го търпя…

— И той не може да те търпи и до ден-днешен.

— Избират се двайсет квестори и аз имах голям късмет. Жребият ме прати далеч от Бибул. Но той е две години по-голям от мен, което означава, че винаги ще се явяваме заедно на избори — до самия връх на политическата стълбица.

— Значи смяташ да се възползваш от разпоредбите на Сула за патрициите. Искаш да се кандидатираш за куриатна магистратура две години по-рано от плебеи като Бибул — отбеляза Аврелия.

— Ще съм глупак, ако не го сторя, майко. А аз не съм глупак — отговори синът й. — Дори да се кандидатирам за претор на трийсет и шест, пак ще съм прекарал в сената вече шестнайсет години, без да броя времето, когато бях фламен Диалис. Доста дълго за един мъж да чака.

— Но дотогава остават шест години. Какво ще правиш междувременно?

Цезар нервно се размърда.

— О, само преди часове минах през римските порти и вече усещам как стените на града ме притискат. Ще замина отново.

— Очакват се доста съдебни дела. Ти си известен адвокат, можеш да се мериш с Цицерон и Хортензий. Ще ти предложат интересни случаи.

— Да, но вътре в пределите на Рим. Испания — Цезар се наведе напред — беше за мен истинско откритие. Антистий Вет беше обхванат от летаргия и с удоволствие ми даваше колкото работа аз самият пожелаех да свърша, нищо че бях само квестор. Затова бях съдия на всички процеси в провинцията, а едновременно с това управлявах финансите.

— Виж, второто сигурно ти е тежало доста — предположи майка му. — Парите не те интересуват.

— Колкото и странно да изглежда, става ли дума за парите на Рим, интересуват ме, и то много. Взех няколко урока по счетоводство от най-забележителния човек, когото познавам — един гадески банкер от картагенски произход на име Луций Корнелий Балб Старши. Има племенник, Балб Младши, почти на неговата възраст, двамата са съдружници. Свършили са много работа за Помпей, докато е бил в Испания, и в днешно време притежават по-голямата част от Гадес. Това, какво не знае Балб Старши за банковото дело и за разни други фискални въпроси, просто не е от значение. Не ще и дума, че хазната беше в окаяно състояние. Но благодарение на Балб успях всичко да изчистя. Много ми хареса този човек, майко. — Цезар вдигна рамене. — Всъщност той е единственият истински приятел, когото спечелих в Испания.

— Приятелството — напомни му Аврелия — означава близост. Ти познаваш лично цялата римска аристокрация, но не позволяваш на римляните от твоето съсловие да те доближават. Затова малкото ти искрени приятели са или чужденци, или римляни от долните класи.

Цезар се усмихна.

— Глупости! Оправям се по-добре с чужденците, защото отраснах в твоя дом, заобиколен от евреи, сирийци, гали, гърци и кой знае какви още.

— Значи аз съм виновна — тросна му се Аврелия.

Той предпочете да не отговаря.

— Марк Крас е мой приятел, а той трудно ще мине за нещо по-различно от римски благородник.

Но Аврелия направо го запита:

— Направи ли някакви пари в Испания?

— Малко оттук-оттам, най-вече благодарение на Балб. За нещастие точно сега провинцията е доста спокойна, затова нямаше кога да се поспречкаме по границата с лузитаните. А дори да се беше стигнало до война, предполагам, че Антистий Вет щеше да поеме нещата в свои ръце. Но бъди спокойна, майко. Спестяванията от пиратите стоят непокътнати. Достатъчно съм заделил, за да щурмувам висшите магистратури.

— Включително и длъжността на куриатен едил? — Аврелия не изглеждаше убедена.

— При условие, че съм патриций и не мога да си спечеля репутация като народен трибун, не виждам какъв друг избор имам. — Цезар избягваше да поглежда към майка си. Странно! Беше забравил как може да го извади от равновесие.

— Дори да пазиш дела си от пиратската операция, Цезаре, едилската длъжност ще те разори. Познавам те добре! Няма да се задоволиш с посредствени игри. Ще сториш всичко по силите си да организираш най-забележителните игри в римската история.

— Най-вероятно. Но ще му мисля, когато дойде времето — след три или четири години — отговори й спокойно той. — Междувременно ще се кандидатирам на изборите другия месец за куратор на Апиевия път. Никой от Клавдиите не иска да се заеме.

— Още едно начинание, което само ще погълне разходи! Хазната ще ти даде по една сестерция на двеста километра, а ти ще похарчиш по сто денария на всеки два километра.

Този разговор започна да дотяга на Цезар. Дори няколко думи да си разменят, майка му неизбежно захващаше темата за парите и как той се отнасял пренебрежително към въпроса.

— Знаеш ли — рече Цезар, — нищо не се променя. Бях го забравил. Докато бях далеч оттук, бях свикнал да мисля за теб такава, каквато всеки нормален човек иска майка му да бъде. А ето ме пак пред неизбежната действителност. Старите приказки колко съм екстравагантен. Я се откажи отсега, майко! Това, което има значение за теб, за мен няма.

Тя прехапа устни. Надигна се от стола и му каза на излизане:

— Сервилия иска да говори с теб по някакъв личен въпрос. Възможно най-скоро.

— И за какво, ако не е тайна?

— Предполагам, че ще ти каже, щом я видиш.

— А ти не знаеш ли?

— Аз никога никого не питам за нищо, Цезаре, освен теб. Така съм сигурна, че няма да ме излъжат.

— Значи аз не те лъжа, така ли?

— Естествено.

Цезар беше понечил да стане, но отново се отпусна на стола.

— Тази жена ми се струва интересна. — Наклони глава и изгледа изпитателно майка си. — Оценката й за приказките на Бибул бяха удивително точни.

— Ако си спомняш, преди няколко години ти споменах, че има най-точен поглед за политиката от всички римски жени. Но тогава не ти направи достатъчно впечатление, та да пожелаеш да се запознаеш с нея.

— Е, вече се запознах. И ми направи голямо впечатление… Като изключим наглостта й. Тя си въобрази, че може да ме покровителства, мен.

Нещо в тона му накара Аврелия да се спре пред вратата. Извъртя се към Цезар и изпитателно го изгледа.

— Силан не е наш враг — тросна му се тя.

На което той се изсмя.

— Случва се да пожелая и жени, които не са омъжени за мои врагове, майко! И мисля, че тя поне малко ми харесва. Със сигурност трябва да разбера какво иска от мен. Кой знае? Може би мен самия.

— Човек никога не знае със Сервилия. Тя е потайна.

— Съвсем мъничко ми напомни на Цинила.

— Настроил си се романтично, но не се оставяй да бъдеш подведен. Между Сервилия и твоята покойна съпруга, Цезаре, не може да има нищо общо. Цинила беше най-милото момиче на света. Сервилия е трийсет и шест годишна, не е момиче и далеч не е мила. Напротив, тя е студена и твърда като мраморна плоча.

— Защо, не ти ли харесва?

— Харесва ми, и то много. Но това не означава да я идеализирам. — Аврелия отвори вратата. — Вечерята скоро ще е готова. Тук ли ще се храниш?

Цезар видимо омекна.

— Не мога да разочаровам Юлия. Да вечерям на друго място в деня на завръщането си? — Но се сети за нещо друго. — Това момче, Брут, ми се стори особено. На пръв поглед е кротък и любезен, но подозирам, че в него е заложено голямо упорство. Юлия се държеше доста господарски с него. Не мога да си представя, че точно той ще й хареса.

— Съмнявам се, че го харесва. Но двамата са приятели. — Аврелия се разчувства. — Дъщеря ти е много мила. Прилича на майка си.

Сервилия не можеше да върви бавно. Брут едва я следваше, но не се оплакваше: със залязването на слънцето жегата беше отминала, а и той вече беше насочил мислите си върху Тукидид. Юлия беше забравена. Както и вуйчо Катон.

Сервилия имаше навика да го подпитва разни неща, но този път дори не го забелязваше. Мислеше за Гай Юлий Цезар. Когато спря погледа си върху него, се беше сковала и тръпки преминаха по цялото й тяло. Как така не се бяха срещали? Сервилия принадлежеше към тесен аристократичен кръг и би трябвало да познава всички. Но досега дори не го беше виждала! Е, беше чувала много за него — имаше ли римска дама, която да не е? Всички жени искаха да се запознаят с Цезар. Сервилия обаче беше решила, че той е поредният Мемий или Катилина, мъж, който печели женските сърца с една усмивка и знае как да се възползва от това. Един поглед днес я убеди, че Цезар не е нито Мемий, нито Катилина. О, и той пленяваше сърцата и знаеше как да се възползва от това! Но у него имаше нещо много повече. Това беше мъж недостъпен, непроницаем, недостижим. Беше лесно да се разбере как така всяка жена преживяваше с него кратка авантюра, след което горко плачеше от мъка. За жените Цезар отделяше това, което нямаше стойност в очите му, но никога не отдаваше самия себе си.

Сервилия се питаше какво въздействие е оказала върху Цезар. Защо се интересуваше от него точно сега, когато вече е трийсет и шест годишна майка и съпруга? Досега не беше търсила у мъжа нищо повече от сигурност и социално положение. Е, вярно е, че харесваше светлокоси.

С Брут се запозна в деня на сватбата си, тъй като не го бе избирала сама. Черните му коси се оказаха голямо разочарование за нея. Силан беше светлокос, доста приятен на вид, затова и сама го беше избрала. За съжаление беше сгрешила. Той често боледуваше и се оказа със слаб характер. Нищо чудно, че не успяха да се сдобият със син! Сервилия беше дълбоко убедена, че полът на нейните деца ще зависи единствено от нейното собствено желание. Още след първата брачна нощ със Силан тя се бе зарекла Брут да остане единственият й син. По този начин натрупаното от баща му състояние щеше да се уголеми с имуществото на Силан.

Жалко, че не беше по силите й да подсигури Брут с още едно, много по-голямо наследство! Щом се замисли за сина си, Сервилия бързо забрави за Цезар и започна да прехвърля наум петнайсетте хиляди таланта злато, които трийсет и седем години по-рано Цепион Консул бе успял да обере от римския конвой в Нарбонска Галия. Повече злато, отколкото някога се е съхранявало в римската хазна. Сервилий Цепион беше сложил ръка върху богатства, които нямаха равни на себе си. Вярно, че вече не ставаше дума за златни кюлчета, а за имоти: занаятчийски градове в Галия, огромни ниви в Сицилия и Африка, жилищни сгради от единия до другия край на Италия, тайни дялове в многобройни търговски дружества, в каквито римските сенатори нямаха право да участват. Когато Цепион Консул умря, всичко отиде за бащата на Сервилия, а когато той загина през Съюзническата война, наследството се прехвърли на брат й — третия поред Квинт Сервилий Цепион. Да, всичко беше прехвърлено на Цепион! Вуйчо им Друз се беше постарал наследството да остане за него, нищо че сам добре знаеше истината около брат й. А каква беше тази истина? Че Цепион и Сервилия са брат и сестра само по майчина линия. В действителност Цепион беше първото дете, което майка й беше заченала от онова ужасно парвеню Катон Салониан. По онова време тя беше все още омъжена за бащата на Сервилия и снесе чуждото яйце в семейното гнездо: едро, червенокосо момченце с огромен, крив нос, който да убеди и слепите в Рим кой е истинският баща. Днес Цепион вече бе навършил трийсет и в града всички го знаеха чий е и какъв е. Шега, достойна за боговете! Както и величайшо възмездие. Златото от Толоза в крайна сметка се беше прехвърлило у едно копеле, наследник на галска робиня.

Брут изведнъж се сепна и изтръпна: както си вървеше, майка му внезапно изскърца със зъби: зловещ звук, от кой всички в дома й се разбягваха. Но той не можеше да избяга. Оставаше му да се надява, че не той е причината за яда й. Надяваха се и робите пред тях, които ужасено се споглеждаха и незабележимо бършеха потта от челата си.

Сервилия дори не забелязваше реакцията на хората край себе си, ами все така властно се носеше напред, подобно на някое митично същество, заканило се да съсипе света. Проклет да бъде Цепион! Е, вече беше твърде късно Брут да стане негов наследник. Цепион се беше оженил за дъщерята на адвоката Хортензий, наследник на една от най-старите и най-знатни плебейски фамилии в Рим, а Хортензия вече бе забременяла и всеки момент щеше да роди. Можеше да се появят и други деца: Цепион беше толкова богат, че спокойно можеше да отгледа дванайсет сина. Колкото до самия него, той беше здрав като бик, както за нещастие бяха всички наследници на Катон Цензор от смехотворния и позорен втори негов брак, който беше сключил наближавайки осемдесетте с дъщерята на роба си Салоний. Това се беше случило преди век и римляните от онова време се бяха присмивали жестоко на стареца; но после му бяха простили и децата на робинята бяха възприети като част от знатните фамилии. Разбира се, Цепион можеше да загине при нещастен случай, както се беше случило с биологичния му баща Катон Салониан. Сервилия отново скръцна със зъби: нямаше голяма надежда! Цепион беше преживял няколко войни, без косъм да падне от главата му, нищо че беше смел войник. Не, трябваше да се сбогува с всякакви мечти за Златото от Толоза. Брут никога нямаше да наследи имотите, които дядо му беше купил. А това не беше честно! По майчина линия той беше кръвен наследник на Цепионите! Ех, ако можеше да се добере до дядовото си наследство, щеше да бъде по-богат от Помпей Велики и Марк Крас, взети заедно!

Няколко метра преди дома на Силан двамата роби изведнъж се завтекоха към вратата, отвориха я широко и в следващия миг се изгубиха във вътрешността на къщата. Докато господарката и синът й влязат в атрия, той беше напълно опразнен, а прислугата вече знаеше, че се е скърцало със зъби. Затова и никой не съобщи на Сервилия за гостенина, който чакаше в дневната. Самата тя го забеляза едва след като се втурна през вратата, обзета от мисли за лошия късмет на Брут. Пред нея стоеше другият й полубрат, Марк Порций Катон, любимият вуйчо на синчето й.

Катон беше обзет от нова мания: да ходи без туника, защото в зората на републиката никой не бил обличал туника под тогата. Ако Сервилия не беше изпълнена с такава омраза към него, навярно би признала, че подобна необичайна привичка му подхожда, пък дори и никой друг в Рим да не последва примера му. Катон беше на двайсет и пет, радваше се на превъзходно здраве и водеше скромен живот, подобно на римски легионер по време на поход: никаква скъпа храна и нищо друго, освен вода. Имаше къса и рошава червеникава коса, големи сиви очи, но кожата му беше приятно мургава, затова с гордост показваше фигурата си — от рамото, та чак до кръста. Катон беше добре сложен, нямаше никакви косми по тялото. Черепът му беше правилен, устата му — привлекателна. С други думи, ако не беше огромният му нос, би могъл да се мери по красота с Цезар, Мемий или Катилина. Но носът, му беше толкова тънък, остър и изкривен, че човек не забелязваше нищо друго, освен него. Това беше нос, който водеше самостоятелен живот, така поне разправяха хората, готови едва ли не да го обожествят.

— Тъкмо щях да си тръгвам — обяви с гръмовния си глас той.

— Жалко, че те изпреварих — процеди Сервилия през зъби (искаше й се отново да скръцне, но се въздържа).

— Къде е Марк Юний? Казаха ми, че бил излязъл с теб.

— Брут! Защо не го наричаш Брут?

— Не одобрявам промяната, която последното десетилетие внесе сред имената ни — възрази брат й. — Човек може да носи едно, две, ако ще и три прозвища, но традицията изисква да се обръщаме към него единствено по лично и фамилно име.

— Е, мен ако ме питаш, Катоне, много се радвам на тази промяна! Колкото до Брут, за теб той отсъства.

— Мислиш, че ще се откажа — продължи Катон, — но аз няма да се откажа. Докато съм жив, няма да се откажа от нищо. Твоят син е мой племенник и се нуждае от мъжко присъствие. Дали ти харесва или не, аз ще изпълня своя дълг пред него.

— Глава на семейството е пастрокът му, не ти.

Катон се изсмя, сиреч изцвили като кон.

— Децим Юний е едно голямо дете. По-добре някоя умряла кокошка да се грижи за сина ти, отколкото той!

Катон се преструваше на неуязвим, но Сервилия знаеше слабите му места. Едно от тях беше например Емилия Лепида. Колко я беше обичал Катон навремето, когато беше едва на осемнайсет! Беше се увлякъл по нея подобно на грък, харесал си някое малко момченце. А Емилия само го беше използвала, за да дразни Метел Сципион.

Сервилия уж случайно подметна:

— Днес у Аврелия видях Емилия Лепида. Не можеш да си представиш колко добре изглежда! Чудесна майка и съпруга е. Твърди, че била още по-силно влюбена в Метел Сципион.

Стрелата явно попадна в целта. Катон пребледня.

— Само ме използва като примамка да си го върне — отбеляза той с горчивина. — Типично за всяка жена — коварна, лъжлива и безпринципна.

— Така ли мислиш и за съпругата си? — усмихна се Сервилия, а в очите й заиграха пламъчета.

— Атилия е моя съпруга. Ако Емилия Лепида беше устояла на думата си и се бе омъжила за мен, скоро щеше да се убеди, че не търпя женски хитрости. Атилия прави каквото й се каже и води живот, достоен за подражание.

— Горката Атилия! Може би ще наредиш да я убият, ако усетиш да ти лъха на вино? Дванайсетте таблици ти го позволяват, нали знаеш? Ти си такъв горещ защитник на древните закони…

— Аз съм горещ защитник на древните традиции, на обичаите, Които Рим е наследил от вековете — тросна се Катон и шумно изсумтя. — Синът ми, дъщеря ми, жена ми и аз се храним само с това, което тя сама ни е сготвила, както и носим дрехите, които тя сама е изпрела, изплела и ушила.

— Затова ли ходиш гол като червей? Представям си какви мъки преживява Атилия.

— Атилия води образцов живот — повтори Катон. — Не мога да се съглася с това децата ни да бъдат отглеждани от слуги и бавачки. Жена ми може сама да се справи с тригодишната ни дъщеря и едногодишния ни син. Така има и с какво да се занимава.

— Както вече казах, мъчи се. Можеш да си позволиш цяла свита от слуги, Катоне, и тя добре го знае. Ти си я превърнал в прислужница и тя няма да ти бъде благодарна за това. — Сервилия вдигна вежди и иронично го изгледа. — Един ден, Катоне, можеш да се върнеш по-рано вкъщи и да откриеш, че жена ти е потърсила нечия скромна утеха. Кой би могъл да я съди? Пък и на теб самия ще ти отиват рога!

Но този път думите й не го засегнаха. Катон навири надменно нос.

— Няма страшно. Дори при тази инфлация пак си купувам робите на цените, които прадядо ми е установил навремето. И все пак знам как да подбирам хора, които да се страхуват от мен. Аз съм стриктен и справедлив — никой мой слуга не може да се оплаче от мен, стига да си върши добре работата. Но всички знаят, че принадлежат на мен и само на мен.

— Каква домашна идилия! — иронично отбеляза сестра му. — Да не забравя да разкажа на Емилия Лепида какво е изпуснала. — Сервилия вече беше отегчена. — Хайде, Катоне, върви си! Ще се докопаш до Брут само през трупа ми. Може и да нямаме общ баща — милостиви са били боговете за това, — но не съм по-малко упорита. И което е по-важно, Катоне, аз съм много по-интелигентна от теб. — От гърлото й се разнесе заканително мъркане като на котка, свила се пред скок. — По-интелигентна съм и от другия си полубрат.

Тази трета стрела удари право в целта. Катон изведнъж се наежи и сви заплашително пестници.

— Не ме е грижа за злобата ти, когато е насочена срещу мен. Но няма да търпя да се отнасяш така и с Цепион! Това е клевета! Цепион е син на твоя баща, не на моя! Съжалявам, че не сме от едни родители с него, него обичам повече от всички други на този свят! Няма да позволя да говориш така за него!

— Погледни се по-добре в огледалото, Катоне. Цял Рим знае истината.

— Майка ни е била по майчина линия Рутилия — Цепион е наследил червените коси от баба си.

— Глупости! Баба му беше руса, дребна и с далеч по-малък нос от вашите — присмя му се тя. — Приличате си като две капки вода. А и откакто си се родил, Цепион те пое под своето братско крило. Родени сте един за друг и така ще си останете. Нищо никога не ви е разделяло. С Цепион сте синове на един баща. И този баща не е моят!

Катон се надигна от мястото си.

— Ти си зла жена, Сервилия.

— Загуби битката, Катоне, хайде, довиждане, и дано не се видим скоро.

Преди да излезе, той й се закани:

— Но ще спечеля войната. Аз винаги печеля!

— Ще спечелиш само през трупа ми! А и съм сигурна, че ще те надживея.

След което отиде да се види със съпруга си: Децим Юний Силан. Катон беше прав, че той е едно голямо дете. Мъчеше го странна болест и често повръщаше, освен това по характер беше плах, нерешителен и примирен. Каквото можеше да предложи, мислеше си Сервилия, докато го наблюдаваше как се храни, всичко се виждаше от пръв поглед. Хубаво лице и нищо друго. А колко по-различен беше Юлий Цезар, нищо че и той имаше хубаво лице. „Цезар… Започва да ме обсебва. За секунда реших, че и аз съм способна да го омая, но се изпуснах и го обидих. Как така забравих, че той е Юлий? Дори и ние, Сервилиите, не можем да се месим в делата на Юлиите…“

Двете момиченца, които беше родила на Силан, както обикновено досаждаха на Брут (намираха Брут за глупак). Юния беше малко по-малка от Цезаровата Юлия — на седем, а Юнила скоро щеше да навърши шест. Двете имаха кестеняви коси и бяха еднакво привлекателни; със сигурност щяха да се понравят на бъдещите си съпрузи! Хубавата мома и тлъстата зестра са неустоима примамка за всеки. Но и двете вече бяха официално сгодени за наследниците на видни римски фамилии. Само Брут оставаше с неясно бъдеще, нищо че вече беше направил своя избор. Малката Юлия. Колко странно, да се влюбиш в едно дете! Сервилия рядко си позволяваше подобни мисли, но тази вечер беше настроена да гледа истината в очите: Брут беше твърде загадъчен за нея. Така например защо толкова държеше на интелектуалните си занимания? Ако не се отърсеше навреме от подобни приумици, щеше да съсипе политическата си кариера; интелектуалците бяха прицел на подигравки, освен ако не докажеха своята храброст на бойното поле като Цезар или поне не изградяха кариера като Цицерон. Но Брут не можеше да се мери по бързина на мисълта с Цицерон, още по-малко — по мъжественост и чар с Цезар. Навярно би било добре да стане зет на Цезар. Нищо чудно да попие нещо от неговата магическа енергия. Да, все нещо щеше да попие от Цезар…

На другия ден Цезар й прати вест, че ще се радва да разговаря на четири очи с нея в помещенията, които наемаше на Вик патриции, на третия етаж в сградата между работилницата за бои и Субуранската баня. В четири часа след изгрев-слънце някой си Луций Декумий щял да я чака на приземния етаж, за да я отведе горе.

Антистий Вет оставаше за още един мандат управител на Далечна Испания, но Цезар не беше поемал за свое задължение да служи докрай при него; той дори не си беше правил труда да търси нечие благоволение, напротив, от самото начало беше поверил съдбата си на жребия. Беше му се паднало да служи в Испания, където би останал с удоволствие, но квесторската длъжност беше твърде скромна, за да си изгради политическа кариера. Той си даваше сметка, че следващите няколко години от живота си е добре да прекара в Рим, за да бъде запомнен от хората на Форума: римляните трябваше да го познават по лице и да свикнат да се вслушват в гласа му.

Още на двайсет години Цезар беше спечелил гражданския венец за изключителна храброст, затова беше приет в сената десет години по-рано от приетото. Освен това имаше право да се изказва на заседание, при условие че сенаторите получаваха тази привилегия едва след избора им за някоя висша управленска длъжност. Но той не злоупотребяваше с това право: Цезар беше умен човек и знаеше, че нищо не би спечелил, ако досажда на колегите си с излишни речи. Не му беше нужно да се изявява като оратор, достатъчно му беше да присъства в сената, за да напомня за изключителните си заслуги. Според законите на Сула, където и да се появи по служебна работа, Цезар беше длъжен да носи на главата си венеца от дъбови листа, който си беше спечелил на бойното поле. А пък всички в негово присъствие бяха длъжни да стават на крака и да го поздравяват, дори бившите консули и цензори. Това го държеше настрани от останалите, както и над тях, а Цезар държеше и на двете. Другите сенатори можеха да се опитват да сформират около себе си партийки и течения, но той предпочиташе да бъде винаги сам. Е, човек трябваше да събира около себе си клиенти, за да печели влияние. Но Цезар не желаеше да се изкачи до върха — а върхът със сигурност беше негова цел — с помощта на приятели и интриги. Не кликата служеше на фаворита, а той — на кликата си.

Ето например така наречените „бони“, добрите люде. От всички политически групи в сената те се ползваха с най-голямо влияние. Често налагаха своите избраници при изборите, попълваха със свои хора състава на съдилищата, прокарваха своите законопроекти през народните събрания. И все пак добрите люде не се бореха за нищо! За тях не можеше да се каже друго, освен че всички са в еднаква степен противници на всякаква промяна. Докато Цезар държеше на промените. Твърде много неща в римското общество се налагаше да претърпят промени, дори да бъдат премахнати! Ако службата му в Испания го беше убедила в нещо, то бе, че промените трябва да се състоят в най-скоро време. Корупцията в администрацията и алчността на провинциалните управители щяха да задушат империята, освен ако не им се сложеше край навреме; а това беше само една от промените, които искаше да види. И възнамеряваше да наложи. Всеки аспект от римския обществен живот се нуждаеше от нов поглед, нова уредба. Но добрите люде все така упорито се съпротивляваха на промените. Това не бяха хората, с които Цезар би се съюзил. Нито пък бяха хората, на които Цезар би се понравил; чувствителните им сетива отдавна бяха надушили у него реформатора.

Имаше само един сигурен път до целта, която Цезар преследваше: военната кариера. Но преди да получи правото да командва римска армия, трябваше да се издигне най-малкото до поста на претор. Осемте претори ръководеха правораздаването в Рим и провинциите, затова всеки, който се надява да бъде избран на високата служба, трябваше да е прекарал години в съда. Цезар нямаше друг избор, освен да остане шест години в града. Щеше да си създава връзки, да си търси поддръжници сред избирателите, да се мъчи да овладее хаотичната политическа игра. За целта трябваше да бъде винаги на показ, да разширява личното си влияние, да привлича клиенти, да се сдружава с богаташите от конническото съсловие, да си създава поклонници. И то само от свое име, а не като поредния от „добрите люде“ или от която и да е друга политическа фракция, която държи членовете й да мислят еднакво… или по възможност изобщо да не мислят.

Амбициите на Цезар бяха по-големи от това да оглави някоя фракция; той държеше сам да въплъти една от негласните институции в града: да стане Пръв сред римляните. Primus inter pares, пръв сред равни, това означаваше да превъзхожда във всяко отношение всички останали, да се радва на най-голям политически авторитет и на най-добро име. Да бъдеш Пръв сред римляните означаваше сам да се превърнеш в институция. Думата на Първия се слушаше от всички, а в същото време никой не можеше да го свали от власт, защото на теория не я упражняваше: Първият сред римляните не е нито цар, нито диктатор; цялата му политическа значимост се определя от личния му авторитет, той не заема конкретна служба и не разполага с послушна армия, която да го поддържа. Гай Марий се беше издигнал до подобно положение благодарение на победите си над германите, иначе потеклото му не предполагаше подобен успех. Сула на свой ред се издигна до първенството, и то далеч не само защото беше признат за диктатор. Той беше великият Сула, старият аристократ, самодържецът, венценосецът, непобедимият римски пълководец. Легенда от бойното поле, която се е наложила и в политиката, това беше нужно, за да станеш Пръв сред римляните.

Ето защо човекът, който се целеше толкова високо, не можеше да бъде част от която и да е политическа фракция. Той не можеше да се изказва на Форума от чуждо име, не можеше да пада толкова ниско, че да защитава чужди каузи. Той самият трябваше да бъде фракция и всички трябваше да търсят у него достоен съюзник. След управлението на Сула до върховете на властта се издигаха по-лесно патрициите, но Цезар беше патриций. Далечните му предшественици са били членове на сената още по времето, когато в него са заседавали стотина души, и то прости съветници на римските царе. Преди дори Рим да е бил създаден, предците на Цезар са били царе на Алба Лонга. Освен това Цезаровият род стигаше до самата богиня Венера, неговата трийсет и девет пъти прабаба. Именно тя беше родила Еней, царя на Дардания, който след опожаряването на Троя доплавал до бреговете на Лациум и създал царство — на същото място, на което впоследствие щял да се съгради Рим. Подобен божествен произход беше достатъчно основание човек да се превърне във водач на политическа групировка; римляните държаха на хора с потекло, колкото по-знатни бяха предците, толкова по-лесно наследниците се обкръжаваха със съмишленици.

Това възнамеряваше да стори Цезар със следващите девет години от живота си: щеше да предразположи хората да гледат на него като на достоен за първенството. Което не означаваше, че трябва да търси на всяка цена благоразположението на висшето общество; напротив, трябваше да наложи волята си над другите обществени класи. Римските аристократи щяха да се страхуват от него, щяха да го ненавиждат, както ненавиждаха всички други, сдобили се със славата на Първи сред римляните. Хората от неговите среди щяха да се борят със зъби и нокти да му попречат, щяха да използват всички възможни средства да спрат възхода му, преди той да е в състояние да разгроми тях. Именно затова римският елит не можеше да търпи Помпей Велики, който си въобразяваше, че е римски първенец. Е, той нямаше да се радва дълго на първенството си. Подобно звание прилягаше единствено на Цезар и никоя сила, човешка и природна, не можеше да му попречи да си го присвои. Беше сигурен в това, защото добре се познаваше.

На сутринта след завръщането си у дома Цезар с облекчение завари малка група свои клиенти, дошли да го поздравят по случай пристигането; приемната на дома му беше пълна е народ и старият прислужник Евтих не можеше да скрие щастливата си усмивка. Радваше се и старият Луций Декумий, заприличал на огромен скакалец: мършав и прегърбен, но все така жизнен, неспособен да си намери място от вълнение.

За изненада на мнозина от присъстващите Цезар посрещна Декумий с целувка по устата.

— След Юлия ти най-много ми липсваше, татенце — притисна го към себе си Цезар.

— Рим не е същият без тебе, Паво! — отговори му старецът. Паво, т.е. Паунче, беше старият прякор, който Декумий бе измислил на Цезар, когато знатният му съсед бе още невръстно дете.

— Като те гледам, татенце, упорито отказваш да остарееш.

Това беше самата истина. Никой не знаеше на колко години е Луций Декумий. Може би наближаваше седемдесетте, но навярно щеше да живее вечно. Принадлежеше към четвъртата имуществена класа, членуваше в градската триба Субурана, но така или иначе гражданският му статут не позволяваше да участва реално в изборите или в политическия живот. Затова пък Декумий се ползваше с голямо влияние сред известни обществени кръгове. Изпълняваше ролята на пазител на колегията от кръстопътя, която колегия се помещаваше в съседство с жилищната сграда на Аврелия, и всеки човек от квартала, независимо от положението си, беше длъжен поне от време на време да го навестява. Колегията заемаше едноетажна къщичка на кръстовището между две големи улици и играеше ролята едновременно на примитивен храм и обикновена градска пивница. В качеството си на пазител на кръстопътя Луций Декумий се ползваше с истинска власт; в същото време беше натрупал голямо богатство чрез престъпни афери и беше склонен да дава заеми срещу разумни лихви на хора, които един ден биха могли да послужат на неговите цели или на тези на патрона му Цезар. Цезар, когото Декумий обичаше повече от двамата си родни синове, Цезар, който беше участвал като момче в някои от незаконните му деяния…

— Жилището ти е готово да те посрещне — усмихна му се многозначително Декумий. — Купихме ново легло. Много е удобно.

В студените сини очи на Цезар нещо проблесна. Той се ухили и съзаклятнически намигна на стария си приятел.

— Нека най-напред го пробвам, пък после ще отсъдя, татенце. Което ми напомня… Би ли занесъл едно съобщение до жената на Децим Юний Силан?

Луций Декумий свъси вежди.

— На Сервилия?

— Изглежда дамата е известна.

— Няма как да не я знаем. Тя е жестока с робите.

— Откъде знаеш? Навярно робите си имат своя собствена колегия на Палатина?

— Тези неща се разчуват, много бързо се разчуват! Не би се спряла да разпъне някой роб на кръст, ако реши, че им е нужен урок. Прави го насред градината, всички да видят. Е, което е истина, първо ги бият с камшик, та да не се мъчат дълго на кръста.

— Колко мило от нейна страна — подхвърли Цезар и започна да обяснява какво да й се съобщи. Луций Декумий едва ли му намекваше да не се сближава със Сервилия; още по-малко би си позволил да осъжда вкуса му. Не, той просто си вършеше работата, като му съобщаваше каквото знае.

Храната не означаваше нищо за Цезар: не беше нито лакомник, нито последовател на епикурейската философия. Докато обикаляше клиентите си, той си хапваше прясно изпечения геврек, донесен му от хлебарницата, собственост на Аврелия, и отпиваше студена вода. Икономът добре познаваше навиците му, затова беше донесъл още няколко табли с гевреци, та да закусят и посетителите. За тези, които предпочитаха, имаше кани с вино, също и малки гърненца със зехтин или мед. Правеше впечатление как клиентелата на Цезар нараства.

Някои бяха дошли без определена цел, просто да му напомнят, че са на негово разположение. Други обаче искаха препоръка за служба, надяваха се на протекции за току-що излезлия от училище син или пък се чудеха какво мисли Цезар за дъщерята на еди-кой си или за този или онзи имот? Неколцина бяха дошли да търсят пари и той ги посрещаше с разтворени обятия, сякаш кесията му беше бездънна като тази на Марк Крас. В действителност имуществото му беше твърде скромно.

Повечето от клиентите си тръгваха скоро след като Цезар приемеше поздравленията им и разменеше по някоя дума с тях. Онези, които се задържаха повече, се нуждаеха от написването или подписването на документи, затова търпеливо чакаха. В крайна сметка изминаха повече от четири часа, преди да си тръгне последният клиент. Останалите часове от деня принадлежаха изцяло на Цезар. Разбира се, посетителите не се бяха разотишли по домовете си: в мига, в който той прегледа кореспонденцията си и излезе пред входа на дома си, около него веднага се събра тълпа, която щеше да го следва през целия ден, където и да отидеше. Всеки патрон трябваше да покаже пред обществото своите клиенти!

За съжаление по времето, когато Цезар и свитата му се появиха на Форум Романум, там не завариха никого с по-високо положение. Озоваха се в долния край на Аргилет, заобиколиха Базилика Емилия и стълбата пред Курия Хостилия, за да се озоват в самия център на римския свят: сърцето на Форума, равно пространство, осеяно с много постройки и паметници, останали от различни исторически епохи. За последен път Цезар бе минал оттук преди петнайсет месеца. Но нищо не се беше променило. Нямаше и да се промени.

Кладенецът на Комициите зееше насреща му: миниатюрен амфитеатър, чиито трибуни се снишаваха далеч под нивото на площада. Това беше мястото за срещи едновременно на плебейското събрание и трибутните комиции. Мястото побираше около три хиляди души. От отсрещния край, някак странично спрямо входа на Курията, се падаше рострата — трибуната, от която ораторите се обръщаха към тълпата, скупчена в Кладенеца. Самата Курия Хостилия представляваше антична постройка, място за заседания на сената още от деня, когато цар Тулий Хостилий я беше издигнал преди повече от шестстотин години. Курията беше тясна да побере всички сенатори едновременно — особено след поредното разширяване на сенатския състав, наложено от диктатора Сула. Отвън сградата изглеждаше доста невзрачна, но пък се славеше с изящните си стенописи вътре. Изворът на Курций, свещените дървета, колоната със статуята на Сципион Африкански, носовете на пленените картагенски кораби, качени по съседните стълбове, статуите на известни римляни като страховития Апий Клавдий Цек или лукавия Скавър Принцепс Сенатус, издигнати върху масивни пиедестали, това представляваше пейзажът наоколо. Каменните плочи по Вия Сакра (Свещения път) бяха по-изтъркани от бордюрите край тях. Сула беше подновил бордюрите, но традицията забраняваше да се посяга на самия път. В отсрещния край на празното пространство, между две-три временни дървени конструкции, представляващи съдебните трибунали, се изправяха старомодните постройки на Базилика Опимия и Базилика Семпрония, а вляво от тях се намираше величественият храм на Кастор и Полукс. Беше истинска загадка как народните събрания и съдилищата можеха да действат на толкова тясна площ и многобройните препятствия. Но те се справяха.

На север от площада се издигаше могъщата снага на Капитолия и на неговия хълм — близнак — Аркс. По двете съседни възвишения бяха накацали множество светилища с боядисани в ярки цветове стълбове, тераси, позлатени статуи и покриви от ръждиви керемиди. Новият дом на Юпитер Оптимус Максимус (старият беше изгорял преди няколко години) все още не беше довършен, отбеляза недоволен Цезар. Катул очевидно не отдаваше дължимата почит на великото божество. Затова пък Табуларият, започнат от Сула, вече беше готов. Сградата заемаше цялата южна страна на хълма и представляваше низ от аркади и галерии, в които щяха да се помещават архивите, съдебните протоколи и книжата на хазната. В подножието на Капитолия се намираха някои други държавни служби: храмът на Конкорд и в негово съседство старият Сенакулум, мястото за посрещане на чужди делегации от сената.

Цезар се беше насочил към отсрещния край на Форума, до Сенакулума — там, където Клив Капитолин се отделяше от Вик Югарий. На самия ъгъл се намираше храмът на Сатурн, внушителна стара постройка в строг дорийски стил. Изключение правеха пъстрите бои по дървените стени и колони. Зад тях се криеше древната статуя на божеството, която трябваше периодично да се пълни със зехтин и да се загръща в плат, за да не се разпадне. Но което беше по-важно, в храма на Сатурн се помещаваше римската хазна.

Самият храм се издигаше върху шест метра висок постамент — куха каменна структура, чиято вътрешност представляваше лабиринт от коридори. Някои от помещенията бяха хранилища за римските закони, т.е. на каменните и бронзовите плочки, на които биваха гравирани след приемането им от народното събрание. Неписаната конституция на Рим изискваше всеки действащ закон да бъде пазен в храма на Сатурн. Но претрупаните лавици вече подсказваха нуждата от нов закон: приетите текстове трябваше да преминават тържествено през лабиринта и да бъдат отнасяни на друго, по-просторно място.

Голяма част от приземния етаж на храма принадлежеше на хазната. Дебели тухлени стени и тежки железни врати пазеха материалното въплъщение на римското богатство: хиляди таланти злато и сребро, отлети на кюлчета. В тесните и мрачни стаички, на светлината на маслени лампи или на тесните прозорчета работеха държавните чиновници, отговорни за римските финансови отчети. Най-висшестоящите носеха титлата трибуни ерарии и бяха избирани от народа, докато останалите бяха скромни писари и още по-скромни държавни роби — чистачи. Последните се занимаваха най-вече с пода и сякаш не забелязваха гъстите паяжини по ъглите и стените.

Увеличаването на земите на Римската република, както и доходите от провинциите отдавна бяха затрупали храма на Сатурн с книжа, които той не можеше да побере. И все пак римляните имаха упорития навик да не се отказват от дадена административна практика, щом тя им е вършела работа в миналото. Затова и до ден-днешен Сатурн си оставаше единствен подходящ дом за хазната. Големи количества кюлчета и монети бяха преразпределени из подземията на други светилища, архивите от предишни години бяха прехвърлени в построения за целта Табуларий, откъдето и беше нараснал броят на служителите, обслужващи хазната. Държавните служители представляваха друг сериозен недостатък в римската управленска система, но хазната си искаше своето: обществените пари трябваше да бъдат подлагани на ежедневни грижи подобно на цветни лехи или зелени ливади. Дори за целта да се наемаше цяла армия от чиновници.

Спътниците на Цезар благоговейно се отдръпнаха назад, докато той самият се изкачи до тежката резбована врата на храма. Беше облечен в бяла тога с широка пурпурна ивица по края на туниката под нея. Това беше официалното облекло за всеки римски сенатор. Към него Цезар прибавяше и венеца от дъбови листа, както повеляваше законът: при всяка своя публична изява, а настоящата беше такава, римските венценосци трябваше да напомнят на съгражданите си за своите бойни подвизи. Друг на негово място щеше да изчака някой от придружителите му да потропа на вратата, но той го стори сам. След което търпеливо изчака вратата да се открехне.

— Гай Юлий Цезар, квестор на провинция Далечна Испания под командването на управителя Гай Антистий Вет — представи се Цезар. — Дошъл съм да предам финансов отчет за изтеклата година, както изискват законите и традицията.

Човекът на вратата го пропусна и затвори след него. Клиентите на Цезар останаха навън.

— Доколкото знам, прибрал си се вчера? — посрещна посетителя началникът на хазната, Марк Вибий, в сумрачната си канцелария.

— Точно така.

— Няма защо да се бърза с тези дела, нали знаеш?

— Що се отнася до мен, имам си причина. Не мога да се освободя от квесторската длъжност до мига, в който предоставя отчетите.

Вибий примигна в недоумение.

— Тогава ги представи.

Цезар бръкна в синуса — гънката на тогата, която служеше като джоб — и извади седем свитъка. Всеки от тях беше подпечатан на два пъти: веднъж с пръстена на Цезар и веднъж с този на Антистий Вет. Но когато Вибий понечи да разчупи печатите на първия свитък, той го възпря.

— Какво има, Гай Юлий?

— Няма свидетели.

Вибий пак примигна.

— О, така ли. Нямаме навика да се тревожим от подобни дреболии — заяви той и отново посегна към свитъка.

Но Цезар протегна ръка и го сграбчи за китката.

— Предлагам ви да започнете да се тревожите от подобни дреболии. Това са официалните отчети за целия период, в който съм бил квестор на Далечна Испания, затова държа да присъстват свидетели при тяхното представяне. Ако времето не е подходящо подобни свидетели да се явят, нека си уговорим ден и час и ще дойда пак.

В стаичката сякаш стана по-хладно.

— Разбира се, Гай Юлий.

Но първите четирима свидетели, които се появиха, не бяха по вкуса му. Едва след като му бяха предложени общо дванайсет, той даде съгласие четирима от тях да останат. Прегледът на отчетите мина толкова бързо и в същото време беше толкова обстоен, че Марк Вибий зяпна от удивление. За пръв път се сблъскваше с квестор, който разбира от счетоводство, освен това Цезар притежаваше феноменална памет, позволяваща му да изброява своите данни, без да прави справки в документите пред себе си. Докато свърши с представянето, Вибий беше плувнал в пот.

— Трябва да призная, че никога не ми се е случвало да изслушам толкова добър отчет от страна на римски квестор. — Той избърса потта от челото си. — Всичко е както трябва, Гай Юлий. Нещо повече, Испания ти дължи само благодарности, задето си й спестил толкова усложнения и злоупотреби. — Последното беше придружено с добронамерена усмивка. Вибий си беше дал сметка, че надменният му събеседник се е насочил към консулската длъжност, затова си струваше да го поласкае.

— Ако всичко е наред, ще се радвам да получа официален документ от твоя страна. Подписан пред свидетели.

— Нямаше защо да ми напомняш.

— Много добре тогава!

— А кога ще пристигнат парите? — попита Вибий, докато изпращаше необичайния си посетител.

Цезар вдигна рамене.

— Не е от моята компетенция да знам. Предполагам, че управителят ще изчака края и на втория си мандат, за да донесе данъците от двете години заедно.

Вибий разочаровано възкликна:

— Вече ни омръзна? Това, което Рим би трябвало да получи още тази година, ще остане у Антистий Вет, и то достатъчно дълго време, за да го вложи от свое име и да натрупа печалба за себе си.

— Това не противоречи на закона, освен това не ми е работа да критикувам своя доскорошен началник — заяви Цезар и излезе навън.

— Аве, Гай Юлий! — отсече Вибий и затвори вратата.

Срещата беше продължила цял час и междувременно Форумът се беше понапълнил. Гражданите бързаха по делата си, преди да е настанало време за вечеря. Сред новодошлите Цезар разпозна Марк Калпурний Бибул, когото преди много години беше качил на един висок долап пред очите на шестимата им колеги — военни трибуни в армията на Лукул. И го нарече „Въшката“. Бяха се намразили от пръв поглед. Можеше да се случи с всеки. Бибул умишлено го беше обидил по начин, който изискваше физическа саморазправа. И все пак дребният му ръст не позволяваше на високия и здрав Цезар да го удари — нямаше да е почтено. Бибул му беше намекнал, че е успял да уреди за римската армия великолепната флотилия на витинския цар Никомед, предлагайки самия себе си на възрастния монарх. При други обстоятелства Цезар би се сдържал, но той го беше предизвикал буквално дни след като не друг, а военачалникът Лукул беше предположил същото. Да чуе подобна клевета за втори път му дойде твърде много; за наказание Бибул беше качен на тежкия долап, откъдето дори не беше в състояние да слезе сам. Това се случи в самото начало на цяла година съвместна служба в щаба на Лукул — по времето на обсадата на Митилена. Между двамата младши офицери се беше издигнала стена. Бибул щеше да му остане враг завинаги.

През последните десет години старият му неприятел изобщо не се беше променил, мислеше си Цезар. Начело ма неколцината знатни римляни стоеше самият Бибул. Плебейската фамилия на Калпурниите имаше два клона: Пизон и Бибул. Пизоните бяха сред най-високите римляни изобщо, докато Бибулите (името означаваше „подобен на гъба“, гъба — сюнгер, каквито се киснеха във вино през лятото) бяха точно обратното. Всеки представител на римската аристокрация би могъл отдалеч да познае към кое от двете разклонение на фамилията принадлежи Бибул. Той не само беше нисък на ръст, ами беше с тесни рамене и дребно личице. Кожата му беше толкова светла и създаваше впечатление, че е прозрачна. Косите му бяха светлоруси, почти бели, веждите му дори не се забелязваха, а сребристите му очи изглеждаха отдалеч като очи на слепец. Бибул не беше грозен, но много напомняше на привидение.

Бибул беше придружен от неколцина спътници, сред тях негови клиенти. До него вървеше един човек, когото никой не можеше да сгреши. Само младият Катон можеше да ходи гол под туниката и да притежава подобен нос. Е, нищо чудно, че двамата бяха приятели. Жената на Бибул беше Домиция, първа братовчедка на Катоновия зет Луций Домиций Ахенобарб. Неприятните типове винаги се събираха, дори се обвързваха в роднинство. При условие, че Бибул беше един от „добрите люде“, следваше, че и Катон се е присъединил към тях.

— Да не би да ти е нужна по-голяма сянка, Бибуле? — попита иронично Цезар, щом се срещнаха. Погледът му недвусмислено се спря първо на дребничкия Бибул, сетне на високия Катон. Като се имаше предвид разположението на слънцето, Катон наистина правеше сянка на приятеля си.

— Катон ще ни скрие и двама ни в сянката си, когато му дойде времето — отговори хладно Бибул.

— Е, носът ще му помогне доста — съгласи се Цезар.

Катон нежно потупа внушителния си хобот. Шегата не го засегна, но пък и не го разсмя: той нямаше чувство за хумор.

— Никой не би могъл да сбърка статуята ми с нечия друга.

— Истина е. — Цезар отново погледна Бибул. — Смяташ ли да се кандидатираш за служба?

— Не и аз!

— А ти, Марк Катоне?

— Ще се явя за военен трибун.

— И ще успееш без проблем. Чувам, че си спечелил забележителна колекция от награди във войната срещу Спартак.

— Точно така! — изпревари приятеля си Бибул. — Не всеки в армията на Попликола беше страхливец!

Цезар вдигна вежди.

— Нищо не съм намеквал.

— Не ти и трябва да намекваш. Ти сам избра да служиш в армията на Крас.

— Никой не ме е питал, още по-малко ще питат Марк Катон къде иска да служи като трибун. Ние сме прости военни магистрати, сражаваме се там, където Ромул ни прати.

При тези думи тримата се умълчаха. Нямаха какво повече да си кажат. Навярно биха се разделили, ако точно в този момент не се появиха двамина други събеседници: далеч по-приказливи. Апий Клавдий Пулхер и Марк Тулий Цицерон.

— О, Катоне, за какво си се замислил? — усмихнато го попита Цицерон.

Но на Бибул му идваше твърде много и той поведе приятеля си нататък.

— Не разбирам — рече Цезар, докато проследяваше с поглед Катон. — Защо ходи без туника?

— Твърди, че така повелявала традицията — обясни Апий Клавдий. — Опитва се да убеди всички ни да се съобразяваме със старите обичаи. — Клавдий беше типичен представител на фамилията — среден на ръст, тъмнокос, мургав, общо взето, доста приятен на вид. — На него може да му отива, Цицероне, както и на Цезар, но се съмнявам дали ти ще направиш добро впечатление в съда гол?

— Детинска приумица — отвърна Цицерон. — Ще му мине. — Интелигентните му тъмни очи се спряха върху Цезар и засвяткаха лукаво. — Спомням си, че и ти навремето ядоса добрите люде, Цезаре. Беше единственият човек в сената с дълги ръкави, че и пурпур по ръкавите.

Цезар се засмя.

— Скучно ми беше и си рекох, че така ще ядосам Катул.

— Наистина го ядоса! Като водач на добрите люде Катул се изживява за пазител на римските традиции.

— Като споменахме Катул, чудя се кога смята да довърши храма на Юпитер? Не виждам някаква промяна от миналия път.

— О, храмът беше осветен още преди година — рече Цицерон. — Виж, кога ще влезе в употреба, кой да ти каже? Сула беше докарал нашия човек едва ли не до просешка тояга. Знаеш, че големия дял от парите Катул трябва да ги отдели от собствената си кесия.

— Той може да си го позволи. Докато Сула беше в изгнание, Катул си трупаше парички при Цина и Карбон. Строежът на храма беше начин да му отмъсти.

— Е, да, отмъщенията на Сула бяха толкова необичайни, че и десет години след смъртта му все още си спомняме за тях.

— Няма как иначе, той беше пръв сред римляните.

— А сега Помпей се преструва на такъв — презрително изрече Апий Клавдий.

Цезар не успя да му отговори, защото Цицерон го изпревари:

— Радвам се, че се прибра в Рим, Цезаре. Хортензий доста остаря. Откакто го победих при делото с Гай Верес, вече не е същият. Ще ми се да имам сериозен съперник в съда.

— Доста остарял ли? Та той е само на четирийсет и седем! — учуди се Цезар.

— Не се преуморява — обясни Клавдий.

— В техните среди никой не се преуморява.

— Е, не бих казал същото за Лукул.

— Така е, ти ще знаеш най-добре, нали служи при него на изток? — съгласи се Цезар и кимна на придружителите си в знак, че ще си тръгва.

— Радвам се, че всичко приключи — поклати глава Апий Клавдий. — Но виж, пратих му достоен заместник! — изсумтя той злорадо.

— Какъв заместник?

— Малкия ми брат, Публий Клодий.

— О, това ще се хареса на Лукул, няма как! — засмя се на свой ред Цезар.

И така Цезар напусна Форума някак успокоен. През следващите няколко години в Рим имаше какво да се случи. Борбата нямаше да е лесна, а това му харесваше. Катул, Бибул и другите „добри люде“ щяха да се опитат да му попречат. Но се намираха и приятели: Апий Клавдий не беше обвързан с никоя политическа фракция, освен това беше патриций и би бил склонен да подкрепя събратята си.

Ами Цицерон? Откакто след онова брилянтно спечелено дело беше изпратил Гай Верес в доживотно изгнание, всички в Рим го познаваха. Цицерон се издигаше въпреки един голям свой недостатък: нямаше нито един славен предшественик, който да заслужава внимание. Той беше хомо новус, нов човек, т.е. парвеню. Беше наследник на почтена селска фамилия, но пръв неин представител с място в сената. Беше родом от същата област, където се беше родил Гай Марий, двамата бяха далечни роднини. Цицерон обаче се срамуваше от това и дори не забелязваше, че извън сената повечето римляни боготворят Марий. Цицерон криеше, че се е родил в Арпин, и се опитваше да залъгва всички край себе си, че е роден римлянин. Дори пазеше в дома си восъчните маски на семейните предци, нищо че това бяха роднините на съпругата му Теренция. Подобно на Гай Марий и той се беше оженил за представителка на висшето общество и разчиташе на връзките й, за да се добере до консулската длъжност.

Той беше кариерист — нещо, в което никой не може да обвини Гай Марий. Марий се беше оженил навремето за по-голямата сестра на Цезаровия баща — любимата леля Юлия. По подобни съображения Цицерон бе взел грозната Теренция. И все пак Марий гледаше на консулския пост просто като на трамплин към върховното командване в римската армия. Цицерон държеше на всяка цена да стане консул. Марий искаше да бъде пръв сред римляните. Цицерон искаше да докаже, че принадлежи към най-висшите обществени кръгове. О, той рано или късно щеше да успее. Никой не можеше да му съперничи в съда, което означаваше, че е събрал край себе си цяла армия от престъпници и мошеници с произход, които можеха да прокарват влиянието му в сената. Да не говорим, че си оставаше най-големият оратор в Рим, което беше причина други хора с влияние да прибягват до услугите му.

Цезар не страдаше от снобизъм, затова можеше спокойно да отдаде дължимото на Цицерон. Надяваше се да го привлече към себе си. Проблемът бе, че Цицерон никога не можеше да се задържи дълго време на нечия страна. Голямото му въображение и интелектът му подсказваха твърде много възможности, но той, вместо да ги използва, отстъпваше пред вродената си свенливост и се оставяше на течението. За човек като Цезар свенливостта беше най-големият недостатък. Ако Цицерон бъдеше на негова страна, той много по-лесно би изградил политическа кариера. Но дали Цицерон щеше да види предимствата, които един евентуален съюз помежду им би му донесъл? Това зависеше изцяло от волята на боговете.

Освен това Цицерон беше беден, а Цезар не разполагаше с пари да го купи. Като се изключат поземлените владения в Арпин, Цицерон разчиташе на жена си: Теренция беше изключително богата. Но за съжаление тя сама управляваше богатствата си и отказваше да предоставя средства на Цицерон за купуване на произведения на изкуството и провинциални вили, към които той имаше слабост. Ех, тези пари! Бяха способни да премахнат толкова много препятствия, особено за човек, който си е наумил да бъде пръв. Пример беше Помпей Велики, собственик на неизброими богатства. Той просто си купуваше съмишленици. Докато Цезар, въпреки благородния си произход, нямаше възможност да купува нито съюзници, нито гласове. В това отношение двамата с Цицерон си бяха лика-прилика. Ако нещо можеше да го възпре, разсъждаваше Цезар, това беше липсата на достатъчно пари.

На другата сутрин Цезар пусна всички свои клиенти да си вървят веднага след сутрешната среща с тях и отиде сам до жилището, което наемаше в една висока сграда на Вик Патриции — между бояджийската работилница на Фабриций и Субуранската баня. Това беше неговото убежище, което ползваше още от края на войната със Спартак. Майка му, жена му и дъщеря му налагаха едно твърде женско присъствие в родния му дом, на което той често трудно издържаше. Хората в Рим бяха свикнали с шума, дори богаташите на Палатина или в Карина се примиряваха с виковете, песните и смеха на робите, с детската глъч, с бебешкия плач, с непрестанните брътвежи на жените дори когато стояха далеч от съпрузите и бащите си и не им досаждаха с капризи. Това беше нормалното състояние на нещата и малцина мъже биха го възприели като неприятно. Но Цезар беше различен. Той обичаше самотата. Но понеже беше истински римлянин, дори не се опита да наложи своите вкусове на семейството си. Други биха забранили на домашните да вдигат шум или да го безпокоят без причина, но той предпочете да си наеме още едно жилище.

Цезар обичаше изящните вещи, затова трите стаи, които наемаше в този невзрачен многоетажен дом, никак не отговаряха на нивото на квартала. Единственият му истински приятел, Марк Лициний Крас, който страдаше от ненаситна алчност и страст към недвижимата собственост, веднъж си бе позволил да прояви неочаквана щедрост: продаде му изключително изгодно подова мозайка. Когато навремето купи дома на Марк Ливий Друз, Крас не беше харесал старомодната мозайка на къщата; но Цезар имаше чудесен вкус и знаеше, че подобно изящество е непознато за последните петдесет години. Крас реши да използва новото жилище на Цезар за работна площадка на част от робите си. Той имаше навика да купува цели дружини от роби, да ги обучава на различни занаяти, като измазване и боядисване на стени, позлатяване на колони, ваяне на гипс, рисуване на фрески и т.н., след което ги продаваше на многократно по-висока цена.

Когато Цезар влезе в тайното си жилище, въздъхна с облекчение. Трите помещения, в които четеше, посрещаше хора за работа и любовниците си, бяха чудесно подредени. Прекрасно! Луций Декумий беше изпълнил препоръките му и беше подредил всичко точно според желанието на Цезар. Новите мебели Цезар беше намерил в Испания и ги беше пратил в Рим по море много преди края на мандата си: лъскава маса с чекмеджета, изваяна от червен мрамор и с крака във формата на лъвски лапи; позлатена кушетка за хранене, тапицирана в тирски пурпур, както и два изящни стола. Към тях се прибавяше и новото легло, за което Луций Декумий беше споменал — широко, от позлатен абанос, застлано с пурпур. Кой би могъл да предположи, че човек като Луций Декумий ще има същия вкус като Цезар?

Собственикът на сградата дори не си правеше труда да види как се използва третото помещение. То всъщност представляваше част от балкона, обърнат към вътрешния двор. От двете страни беше заграден със стена от съседите, затова се беше превърнал в самостоятелна стая. Цезар използваше мястото за баня. Беше вкарал голяма бронзова вана, резервоар за вода и нощно гърне. В жилището нямаше кухня, пък и Цезар не държеше отделен слуга, който да живее постоянно тук. За къщата се грижеха слугите на Аврелия, които икономът Евтих редовно пращаше, за да изливат водата от ваната, да пълнят резервоара, да подмиват гърнето, да изпират бельото, да мият подовете и да бършат праха.

Луций Декумий вече го чакаше. Беше седнал на ръба на кушетката и понеже беше нисичък, краката му висяха над тритона, изобразен на пода. В ръцете си държеше разпънат свитък.

— Навярно проверяваш дали сметките на Колегията са точни, преди да си ги предал на градския претор? — предположи Цезар.

— Нещо подобно! — съгласи се той.

Цезар отиде до водния часовник да се увери, че не е закъснял.

— Според това малко животинче е време да слезеш долу, татенце. Може и да не дойде навреме, още повече ако Силан не поглежда часовниците вкъщи. И все пак госпожата не създава впечатление да е безразлична към времето.

— Няма да ти трябвам, Паво, затова просто ще я въведа вътре и си отивам — сбогува се с него Луций Декумий и бързо се изнесе.

Цезар седна зад писалището и се зае с писмото до Орадалтида, царицата на Витиния. Едва беше нагласил листа пред себе си, когато вратата се отвори и влезе Сервилия. Цезар се оказа прав: гостенката ценеше точността.

Той се изправи и мина пред писалището, за да я посрещне. Стори му се любопитно, че тя му протяга ръка като мъж. Беше придърпал другия стол пред масата, нищо че не беше сигурен къде ще разговарят. Може би нямаше да е добре да поставя помежду им такова голямо писалище: при определени обстоятелства повече интимност би била от полза. Но майка му се оказваше права: човек трудно можеше да разбере жена като Сервилия. За да не сбърка, Цезар я настани на стола и се върна на мястото си зад писалището.

Сервилия беше доста запазена за своите трийсет и шест години. Беше облечена в елегантна, яркочервена роба — макар да се доближаваше до цвета на проститутските одежди, някак запазваше добрия тон и дори внушаваше чувството за целомъдрие. Да, Сервилия беше хитра! Лъскавият плат отразяваше така светлината, че изглеждаше по-скоро син. Косата й беше сресана на път, така че скриваше ушите й, и прибрана на кок. Доста необичайна прическа, но отново в рамките на благоприличието. Имаше малка уста, светла и гладка кожа, черни очи с тежки клепачи и дълги, извити мигли. Цезар подозираше, че усърдно скубе веждите си, но което беше най-любопитно: дясната й страна сякаш бе отпусната. Беше го забелязал и у сина й Брут.

Сервилия не бързаше да говори, затова той наруши мълчанието.

— С какво мога да ти помогна, домина? — попита я сухо.

— Глава на нашето семейство, Гай Юлий, е Децим Силан — отвърна му Сервилия, — но има някои проблеми, които засягат по-скоро покойния ми първи съпруг, Марк Юний Брут. Затова предпочитам аз да се заема с тях. Сегашният ми съпруг не е добре със здравето и аз гледам да не го товаря с излишни грижи. Искам да съм сигурна, че няма да изтълкуваш погрешно моите мотиви, нищо че на пръв поглед си присвоявам права, които по традиция принадлежат на мъжа в семейството.

Цезар продължи все така да я гледа с едва прикрито безразличие.

— Няма да изтълкувам нищо погрешно — увери я и се облегна назад.

Не беше лесно да определи дали думите му са я успокоили; Сервилия изглеждаше спокойна и уверена жена. И все пак в гласа й сякаш се усетиха нотки, които съдържаха някакво послание.

— Ти се запозна със сина ми Марк Юний Брут.

— Приятно момче.

— И аз така мисля.

— И все пак още е дете.

— Още няколко месеца. Посещението ми е свързано с него. Той сам настоява да не отлагам. — Лека усмивка заигра на устните й. — Младежта е нетърпелива.

— На мен пък не ми направи впечатление на нетърпелив — отбеляза Цезар.

— В повечето отношения не е.

— Значи това, за което разчиташ на моето съдействие, всъщност е някакво желание на младия Марк Юний?

— Именно.

— Ами след като спазихме протокола — Цезар тежко изпусна въздуха от гърдите си, — най-добре е да ми кажеш какво иска той.

— Да се ожени за дъщеря ти Юлия.

Сервилия се възхити на самообладанието му. Той дори не трепна.

— Тя е само на осем — отговори Цезар.

— И той още не е навършил възрастта да се жени, но силно го желае.

— Може да промени намеренията си.

— И аз така му казах. Но той ме уверява, че няма. Най-сетне успя да ме убеди, че е искрен.

— Не съм сигурен дали искам да сгодявам Юлия толкова отрано.

— Защо не? Двете ми дъщеря вече имат годеници, а те дори са по-малки от нея.

— Зестрата на Юлия е доста скромна.

— Това не ме изненадва, Гай Юлий. За сметка на това наследството на сина ми е голямо. На него не му е нужна богата съпруга. Покойният му баща му остави завидно състояние, а някой ден ще наследи и Силан.

— Не е изключено да родиш втори син.

— Не е съвсем изключено.

— Но е малко вероятно, така ли?

— Силан е способен само на момичета.

Цезар се приведе. Изглеждаше все така спокоен и непринуден.

— Кажи ми защо трябва да се съглася на подобна връзка, Сервилия.

Тя повдигна вежди.

— Не е ли очевидно? Къде по-високо в обществото би могла Юлия да открие съпруг? По моя линия Брут е патриций, наследник на Сервилиите. По бащина линия родът му води началото си до самия Луций Юний Брут, основателя на републиката. Брут е богат, политическата му кариера със сигурност ще го изведе до консулския пост, нищо чудно да стане дори цензор, ако някой ден възстановим цензорската институция. Ние с теб се падаме роднини[1]. Освен това са налице и приятелски отношения между предците на децата ни. Дядото на Брут беше предан на твоя чичо Гай Марий. Давам си сметка, че ти си близък роднина и на Сула, но нито моето семейство, нито съпругът ми са влизали в конфликт със Сула. Ти самият си в много по-голяма степен обвързан и с Марий, и със Сула.

— О, ама ти спориш като истински адвокат! — усмихна се Цезар.

— Ще го приема като комплимент.

— Това беше комплимент.

Той се изправи, заобиколи масата и й подаде ръка да стане.

— Няма ли да получа отговор, Гай Юлий?

— Ще получиш, но не днес.

— Кога тогава? — попита Сервилия, преди да стигне вратата.

Докато се разминаваха, Цезар долови лекия й парфюм. Тъкмо се канеше да й отговори, че ще изчака задаващите се избори, когато изведнъж с удивление забеляза една подробност: и тази подробност му подсказа, че на всяка цена трябва да я види повторно. Сервилия беше облечена според всички изисквания на благоприличието и все пак робата й се беше свлякла откъм гърба й. За миг погледът на Цезар попадна върху бялата кожа, която се показваше между врата и лопатките й. По гръбначния стълб на Сервилия се спускаше ивица черен мъх, който напомняше на животинска следа — космите започваха от тила й се губеха незнайно къде под дрехата. Мъхестата ивица изглеждаше лъскава и гладка, косъмчетата стояха плътно прилепнали към кожата й. Цезар си каза, че някой трябва да обръща по-често внимание на този необичаен гръб…

— Ела отново утре, ако ти е удобно — предложи той и отново я изпревари, за да отвори вратата.

На тясната площадка не чакаше никой, затова домакинът изпрати гостенката си до приземния етаж. Но преди да е излязъл с нея на улицата, тя го спря:

— Благодаря, Гай Юлий, няма нужда повече да ме изпращаш.

— Сигурна ли си? Кварталът не е безопасен.

— Имам си придружители. Значи се разбираме за утре.

Когато Цезар се върна в кабинета си, му се стори, че стаята е необичайно пуста. Сервилия… Душата й се криеше дълбоко: за да стигне до нея, трябваше да пробие през пластове желязо, мрамор и базалт. Не беше никак мила. Та тя дори не беше женствена, въпреки големите си и добре оформени гърди. Човек не биваше нито за миг да й обръща гръб, защото подобно на Янус, тя навярно имаше две лица: с едното да гледа пред себе си, с другото да внимава не я ли следят. Истинско чудовище. Нищо чудно, че от ден на ден Силан изглеждаше все по-зле. Никой друг вместо нея не би могъл да се меси в делата на сина й; навярно дори не беше съобщила на съпруга си какво възнамерява да прави. Очевидно Сервилия се справяше с всичко сама, нищо че законът повеляваше другояче. Дали тя беше измислила евентуалния годеж с Юлия, или наистина Брут го е пожелал? Аврелия би трябвало да знае. Затова трябваше да се прибере и да я попита.

Цезар се запъти веднага към дома си, все така замислен за Сервилия. Чудеше се какво ли е усещането, докато докосваш тънката ивица черен мъх по гърба й.

— Майко — нахлу той в стаята на Аврелия, — трябва спешно да поговоря с теб. Ела в кабинета ми!

Аврелия остави писеца си на масата; в погледа й се четеше недоумение.

— Днес е денят за събиране на наема.

Но докато изричаше това, Цезар вече бе излязъл от стаята. Аврелия остави всичко и хукна след него. За пръв път го виждаше в подобно настроение. Какво го беше прихванало?

— Какво има? — попита тя, щом влезе в таблиния. Цезар стоеше прав, с ръце зад гърба и се поклащаше. Тогата се беше изхлузила от гърба му и той я беше оставил на пода. Аврелия се наведе да я вдигне, сетне я изхвърли през вратата в трапезарията и затвори.

За секунда Цезар сякаш не бе разбрал, че е влязла. В следващия миг се сепна и я стрелна с поглед, в който се четеше едновременно веселие и… може би известно опиянение. Най-накрая й даде знак да седне на стола.

— Скъпи ми Цезаре, няма ли да е по-добре да седнеш? Приличаш ми на разгонена котка.

Това му се стори изключително забавно и Цезар се засмя.

— А може би наистина се чувствам като разгонена котка.

Аврелия си даде сметка с кого се е срещал синът й.

— А-ха! Сервилия значи!

— Сервилия — съгласи се Цезар и седна на стола си. Сякаш се беше успокоил.

— Да не сме влюбени? — погледна го майка му със съчувствие.

Той се позамисли, но накрая поклати глава.

— Съмнявам се. По-скоро съм увлечен, но дори и в това не съм сигурен. Мисля, че не я харесвам.

— Обещаващо начало. Просто ти е скучно.

— Така е. Омръзнало ми е от всички онези овчи душички, които ме гледат в захлас.

— Тя няма да те гледа в захлас.

— Знам, знам.

— Защо искаше да те види? Да не би сама да ти е направила предложение?

— О, още не сме стигнали чак дотам, майко. Всъщност дори не знам дали и тя изпитва същото желание като мен. Нищо чудно да е обратното. Тъкмо я оцених, когато тя ми обърна гръб и си тръгна.

— Става все по-любопитно. Какво е искала тогава?

— Познай — ухили се Цезар.

— Не си играй с мен!

— Няма ли да познаеш?

— Не само че няма да отгатвам, но ако не престанеш да се държиш като дете, ще си тръгна.

— Не, не, стой тук, майко, ще се държа както трябва. Просто ми е приятно, че пред мен се показва ново предизвикателство, все едно съм попаднал на тера инкогнита.

— Да, това го разбирам — усмихна се Аврелия. — Хайде, кажи ми.

— Дойде от името на малкия Брут. Питаше дали ще се съглася на годеж между Брут и Юлия.

Това очевидно беше изненада; Аврелия примигна на няколко пъти.

— Колко странно!

— Въпросът е чия е идеята? Нейна или на самия Брут?

Аврелия се замисли. Най-накрая кимна и рече:

— Бих казала, че е на Брут. Когато любимата ти внучка е още дете, склонен си да не вярваш в тези неща. Но като се замислям сега, май има доста признаци. В нейно присъствие Брут се превръща в загубена овца.

— Ти си цял извор на сравнения с животни, майко! Първо котки, сега овце…

— Престани! Бъдещето на Юлия е твърде важно, за да се шегуваме.

Цезар веднага се усмири.

— Да, разбира се. От материална гледна точка това е изключително предложение дори за една Юлия.

— Съгласна съм особено сега, когато още си в началото на политическата си кариера. Един годеж с Юний Брут, при това със сина на Сервилия Цепионида, ще ти осигури подкрепата на добрите люде. Всички Юнии, както и Сервилиите, Хортензиите, някои от Домициите и Цецилии Метелите ще се обвържат с теб. Дори Катул ще трябва да замълчи.

— Доста радостна перспектива.

— Радостна, ако момчето е сериозно.

— Майка му ме уверява, че е.

— И аз така мисля. Освен това не ми се струва, че лесно си променя мнението. Трезвомислещо и предпазливо момче е Брут.

— Юлия дали ще се зарадва? — навъси се Цезар.

Аврелия надигна вежди.

— Странно, че задаваш подобен въпрос. Ти си й баща, от теб зависи за кого ще се омъжи. Досега дори не си намеквал, че би я оставил да се омъжи по любов. Тя е твърде важна за теб, все пак Юлия е единственото ти дете. Освен това ще ти се подчини. Научила съм я, че някои неща, например бракът, не зависят от нея.

— Все пак ще бъда щастлив, ако предложението й допадне.

— Ти рядко се отдаваш на чувства, Цезаре. Да не би момчето да не ти харесва?

Той въздъхна.

— Не мога да кажа, че не ми е харесал. Във всеки случай е по-симпатичен от майка си. Но ми изглежда като куче, изгубило стопанина си.

— Ето, че и ти започна със сравненията!

Цезар отново се засмя.

— Тя е толкова мила и жизнерадостна. С майка й бяхме толкова щастливи навремето, иска ми се и тя да изживее щастлив брак.

— Загубените кучета се превръщат в загрижени съпрузи — рече Аврелия.

— Значи одобряваш годежа?

— Одобрявам го. Ако изпуснем случая, нищо чудно да чакаме напразно друга подобна партия за Юлия. Сестрите на Брут вече са обещани на младия Лепид и на големия син на Вация Исаврик. Излиза, че подходящите годеници са с двама по-малко. Да не би да искаш да я дадеш на някой Клавдий Пулхер или Цецилий Метел? А може би на сина на Помпей?

Цезар потръпна от погнуса.

— Абсолютно си права, майко. По-добре едно загубено куче, отколкото някой хищен звяр или подла твар! Аз самият повече разчитах на някой от синовете на Крас.

Аврелия презрително изсумтя:

— Крас може да е твой добър приятел, Цезаре, но знаеш, че няма да остави синовете си да вземат за жени девойки без зестра.

— И за това си права, майко. — Цезар плесна с ръце по коленете си — знак, че е взел решение. — Нека бъде Марк Юний Брут! Кой знае? Може пък да се окаже голям красавец. Парис също не е бил приятна гледка, преди да му изчезнат младежките пъпки.

— Надявах се да се отърсиш от склонността си да се самозаблуждаваш! — Аврелия се надигна с намерение да се върне при книжата си. — Тя само ще ти пречи на изявите на Форума. Виж Цицерон. Горкото момче никога няма да се превърне в красавец. Още по-малко ще се сдобие с чар.

— Ако е така, толкова по-добре за него — поклати глава Цезар. — Никой не вярва на красивите мъже.

— Ако жените можеха да гласуват — подхвърли лукаво Аврелия, — положението лесно щеше да се измени. Всеки Мемий би могъл да се короняса за цар.

— Което значи и всеки Цезар, нали? Благодаря, майко, но на мен сегашното положение повече ми харесва.

Когато се прибра у дома, Сервилия дори не спомена пред Силан и Брут за срещата си с Цезар. Не се обади и на другия ден, когато пак се запъти към Субура. В повечето римски домове новината щеше да се разпространи от прислугата, но не и там, където командваше Сервилия. Двамата гърци, които използваше за ескорт при всяка разходка, отдавна й служеха и знаеха, че е опасно да се клюкарства дори сред сънародниците им. Всички знаеха за бавачката, която беше бита с камшик и разпната на кръст, задето изпуснала малкия Брут. Никой не се самозалъгваше, че Силан би проявил характер, за да спре жена си от подобно отмъщение. От онзи паметен случай втори роб не е бивал екзекутиран, но до камшика се прибягваше достатъчно често, за да знае прислугата, че трябва да слуша, а не да говори. Освен това в дома на Сервилия робите никога не получаваха свобода, никога не им се закачаше шапката на свободата и никога не се записваха като независими граждани в преторските списъци. Щом веднъж са те продали на Сервилия, оставаш роб за цял живот.

Затова на другия ден, щом двамата гърци я придружиха до началото на Вик Патриции, дори не се опитаха да разберат що за къща е това, още по-малко би им хрумнало да се качат на етажа, за да подслушват през вратата. Робите нямаха и причина да подозират господарката си в любовна връзка: Сервилия беше символ на непорочността. Беше твърде горделива, затова всички бяха убедени, че дори Юпитер ще й се стори недостоен партньор.

Навярно Сервилия така и би реагирала, ако великият бог някой ден се беше явил пред очите й, но една възможна връзка с Гай Юлий Цезар й изглеждаше напълно оправдана и естествена. Докато се качваше по стълбата, й мина през ума, че отсъствието на онзи отвратителен човечец, който я бе посрещнал предишния ден, може и да не е случайно. Докато Цезар я изпращаше предишния ден, Сервилия изпита чувството, че от тази среща може да излезе нещо повече от годежа на сина й. От мига, в който застанаха един до друг пред вратата му, тя долови някаква промяна — достатъчно сериозна, за да си позволи да мечтае… не, не да мечтае, да очаква. Разбира се, Сервилия знаеше всичко, което се разправяше из Рим: как Цезар не позволявал на любовниците си и най-малко отклонение от изискванията му. И как тези изисквания включваха най-вече личната хигиена. Затова се беше изкъпала, преди да излезе, и се беше задоволила със съвсем лек парфюм: за щастие Сервилия не се потеше и никога не носеше една и съща роба два дни подред. Предишния ден беше облечена в червено, днес беше предпочела дреха с цвят на кехлибар, сложи си кехлибарени обици и кехлибарено колие. „Поканили са ме, за да ме прелъстят“ — помисли си Сервилия и почука.

Цезар сам й отвори, настани я на стола и седна зад писалището, както беше постъпил и предишния ден. Но в погледа му се четеше друго: онази студенина и незаинтересованост липсваха, напротив, в очите му забеляза интимност и фамилиарност, които за нейно учудване изобщо не я дразнеха или засягаха. Сервилия дори смяташе, че подобна фамилиарност я ласкае, отделя я от всички жени в нейното положение?

— Какво реши, Гай Юлий? — попита тя.

— Да приема предложението на Брут.

Това я зарадва. За пръв път, откакто се срещаха, Сервилия се усмихна. Цезар вече със сигурност се увери, че дясната страна на лицето й е силно обездвижена.

— Чудесно! — Сервилия въздъхна.

— Твоят син означава много за теб.

— Означава всичко за мен — призна си тя.

На писалището стоеше лист хартия.

— Съставих подходящо споразумение за годежа между сина ти и дъщеря ми. Но ако предпочиташ, можем да отложим официалната част от уговорката за по-късно. Да речем за деня, когато Брут се сдобие с положение на самостоятелен мъж. Той може и да промени решението си дотогава.

— Няма, а и аз няма — отговори Сервилия. — Нека свършим с цялата работа още сега.

— Както желаеш. Но те предупреждавам, че щом подпишем годежния договор, в случай на разтуряне страните и техните гаранти ще бъдат изцяло отговорни пред закона и ще се изисква компенсация в размера на зестрата.

— Каква е зестрата на Юлия? — заинтересува се Сервилия.

— Отредил съм тя да бъде сто таланта.

Сервилия ахна от изненада.

— Но ти не притежаваш тези сто таланта, Цезаре!

— Не и в момента. Но Юлия ще стане за женене едва след като отслужа мандата си като консул. Нямам намерение да я давам за жена, преди да навърши осемнайсет. Дотогава ще разполагам с въпросните сто таланта.

— Не се и съмнявам — съгласи се тя. — Но това ще означава, че ако синът ми промени своето намерение, той ще обеднее със сто таланта.

— Да не би изведнъж да се усъмни в намеренията му?

— Не, ни най-малко. Да подписваме.

— А ти дали си законно упълномощена да подпишеш договора от името на Брут, Сервилия? Снощи не ми убягна, че нарече Силан патерфамилиас, глава на семейството.

Сервилия прокара език по устните си.

— Аз съм законният настойник на сина си, Цезаре, не Силан. Ако вчера съм казала нещо друго, било е само за да не си помислиш лошо за мен, да не си кажеш, че е поредно да говориш със съпруга ми. Ние живеем в дома на Силан, чийто господар естествено е той. Но изпълнител на завещанието на първия ми съпруг е вуйчо ми Мамерк. Той е гарант и на моята зестра. Преди да се омъжа за Силан, двамата с вуйчо ми изчистихме всички възможни недоразумения и се разпоредихме колективно относно моето имущество. Силан с радост прие аз да остана пълен господар на това, което ми принадлежи, както и да бъда пълноправен настойник на сина си. Досега споразумението ни не е поставяно под съмнение. Силан никога не се е месил в делата ми.

— Никога? — учуди се Цезар.

— Е, само веднъж — призна Сервилия. — Настояваше да пратя Брут на училище, вместо да се обучава у дома с частни учители. Признах силата на аргументите му и се съгласих да опитаме. За мое голямо учудване училището се оказа от голяма полза за Брут. Той има наклонност към това, което сам нарича „интелектуализъм“. Ако разполагаше със свой педагог вкъщи, той само би подсилил тази наклонност.

— Да, когато човек се учи при собствен учител, това е много вероятно — потвърди Цезар. — Той все още посещава училището, нали?

— До края на годината. Догодина ще започне да посещава Форума и да взема уроци при граматик. За това ще се погрижи вуйчо Мамерк.

— Правилен избор за едно чудесно бъдеще. Мамерк се пада и мой роднина[2]. Дали мога да разчитам, че ще бъда допуснат до курсовете на Брут по риторика? В крайна сметка очаква се да стана негов тъст? — предложи Цезар и се надигна от стола.

— Това само би ме зарадвало — съгласи се Сервилия, но в същото време беше обхваната от силно разочарование. Нищо нямаше да се случи! Беше се заблудила.

Цезар застана зад стола й и тя си каза, че ще й помогне да стане, но по една или друга причина краката й отказаха да се подчиняват; беше като закована за стола и освен разочарование вече я изпълваше и срам.

— Знаеш ли — проговори Цезар, — че притежаваш най-забележителния мъх по гърба, какъвто съм виждал? Но никой не се грижи за него, косъмчетата ти са разрошени. Срамота, така си казах и вчера още като го забелязах.

Той я докосна по врата и в първия миг Сервилия си помисли, че я гали с пръст. Но главата му се намираше точно зад нейната, а двете му ръце изведнъж я обгърнаха, за да я хванат за гърдите. От топлия му дъх Сервилия усети, че кожата й е влажна. Чак сега разбра какво прави Цезар: облизваше същите онези косми, които тя толкова ненавиждаше и заради които майка й й се беше подигравала до смъртта си. Сервилия не можеше да стори друго, освен да стои и да се отдава на усещания, каквито никога не би предполагала, че съществуват.

Минали бяха осемнайсет години, откакто встъпи в брак. Беше живяла с двама съвършено различни мъже, но никога не беше изпитвала подобни огнени и пронизващи усещания, каквито сега я завладяваха. В един миг Сервилия най-сетне успя да се откъсне от стола: не за да му помогне да развърже робата й, не и за да остави дрехата да се свлече по раменете й — Цезар го стори и без нейна помощ, — а за да му позволи да стигне с езика си до кръста й и по-надолу. „Да извади нож и да го забоде в сърцето ми — мислеше си Сервилия, — не бих могла да помръдна, за да го спра. Дори не бих пожелала да го спра.“ Вече нищо нямаше значение, освен неочакваната благодат да усети, че и тя притежава нещо, за което никога не е подозирала, че е нейно.

Той остана облечен до мига, в който езикът му достигна крайната спирка на малкото пътешествие. Тогава Цезар се отдръпна назад, но Сервилия нямаше сили да се обърне. Ако за миг оставеше облегалката на стола, щеше да се свлече на земята.

— О, така е по-добре — рече Цезар. — Така и трябва винаги да бъде. Съвършена красота.

Отново я доближи, обърна я към себе си, придърпа двете й ръце около кръста си и тя най-сетне усети кожата му, най-сетне можа да вдигне глава за целувка. Но вместо това той я вдигна и я отнесе в спалнята. Сервилия легна със затворени очи, усещаше, че той се е надвесил над нея, но го погледна едва когато усети дъха му върху пъпа си.

— Сладка си — изрече Цезар и се насочи към венериния хълм. — Пухкава, сладка и сочна — засмя се той.

Как можеше да се смее? В следващия миг Сервилия ококори очи при вида на еректиралия му член, а Цезар най-после я целуна по устата. Не както го правеше Брут, завирайки езика си толкова навътре, че й се повдигаше; не и като Силан, който я докосваше съвсем плахо. Тази целувка беше съвършена, нещо, за което си струва да мечтаеш, да будуваш цели нощи, да копнееш. Едната му ръка галеше гърба й, а пръстите на другата нежно я опипваха, разтваряха я и с бавното си проникване я караха да тръпне от сладост. О, каква забрава! Какъв величествен момент е този, в който най-сетне не мисли какво точно върши и как я възприемат отстрани; когато не я интересуваше какво мисли за нея… Удоволствието беше само нейно. Затова се изправи и го възседна, стискайки и отпускайки двете си бедра. Накрая изкрещя от удоволствие и застина неподвижна, подобно на горски звяр, набучен на копието на ловеца. Отпусна се на гърдите му и свърши с мощен спазъм, като предсмъртното дихание на агонизиращо животинче.

Но Цезар още не беше свършил. Продължиха да се любят с часове, така поне й се струваше, нищо че не знаеше кога той на свой ред е свършил и дали е достигнал веднъж или многократно до оргазъм. През цялото това време той не издаде нито звук, а членът му стоеше все така корав и изправен.

— Наистина е много голям — заключи Сервилия.

— Наистина започна да лепне — отвърна Цезар, сетне пъргаво се откъсна от прегръдката й и изчезна от стаята.

Когато се върна, Сервилия забеляза, че по тялото му не се вижда нито косъм. Истинска статуя на божество, при това като че ли изваяна от самия Праксител.

— Толкова си красив!

— Мисли го, но не го изричай на глас!

— Как можеш да харесваш мен, когато ти нямаш нито косъм по тялото си?

— Харесвам те, защото си сладка, пухкава и сочна, освен това този мъх ме подлудява. — Седна на ръба на леглото и от усмивката му сърцето й се разтуптя. — Освен това изпитваш удоволствие от себе си. А това е поне половината от насладата, която изпитвам.

— Време ли е да тръгвам? — попита Сервилия, след като Цезар не понечи да легне отново.

— Да, време е. — Той се засмя. — Чудя се дали това не може да се определи като кръвосмешение? Децата ни вече са годеници.

Сервилия се намръщи:

— Разбира се, че не е!

— Шегувам се, Сервилия, просто се шегувам. — Той стана. — Надявам се да не ти се е изцапала робата, защото още е на пода в другата стая.

Докато тя се обличаше, Цезар напълни ваната с вода. За целта трябваше да използва кожен мях. Но дори когато Сервилия застана на вратата, Цезар не престана да излива вода във ваната.

— Кога ще можем да се видим? — попита тя.

— Нека не се виждаме често, защото бързо може да си омръзнем — отговори й той и продължи да прелива водата.

Сервилия нямаше как да знае, че това е своего рода тест: ако любовницата избухнеше в сълзи или започнеше да го увещава, за да докаже колко много го обича, той веднага изгубваше интерес към нея.

— Съгласна съм.

Коженият мех застина във въздуха. Цезар я погледна удивен.

— Наистина ли?

— Наистина. Имаш ли си други любовници?

— Не и в момента. Но това може да се промени.

Това беше втори тест, още по-жесток от първия.

— Да, ти си човек с репутация. Трябва да я поддържаш. Разбирам.

— Наистина ли?

— Естествено. — Сервилия си позволи да се усмихне. — Как да ти кажа, вече разбрах какво са имали предвид другите за теб. Няколко дни няма да мога да седна като хората.

— Тогава нека се срещнем в деня след изборите в народното събрание. Аз ще се кандидатирам за куратор на Вия Апия.

— А брат ми Цепион ще бъде избран за квестор. Разбира се, Силан още преди това ще се яви за претор в центуриатните комиции.

— А другият ти брат, Катон, най-вероятно ще бъде избран за военен трибун.

Лицето й се сви от отвращение.

— Катон ми е брат наполовина.

— Говорят същото и за Цепион. Двамата са си лика-прилика.

Сервилия ахна от смущение, но успя да му отговори:

— Знам много добре какво се говори, а и вярвам, че е истина. И все пак Цепион носи родовото име, затова съм принудена да го признавам за свой брат.

— И това е много мъдро от твоя страна — съгласи се Цезар и продължи да излива вода във ваната.

Сервилия се увери, че видът й няма да я издаде, и си тръгна.

Цезар се потопи във ваната и потъна в размисли. Необикновена жена. Не беше сигурен, че откакто е легнал с нея, е започнал повече да я харесва, но знаеше, че не би я отпратил току-така. Сред висшето общество се срещаха толкова жени, склонни да се отпуснат като нея, колкото и страхливци биха служили при Крас[3]. Дори неговата прескъпа Цинила не бе надмогнала природната си стеснителност и неудобство. Е, така ги възпитаваха горките. А тъй като Цезар беше честен пред себе си, трябваше да признае, че никога не би възпитавал другояче Юлия. Е, сред висшите кръгове се намираха и жени, известни с чудесата, на които са способни, неотстъпващи по нищо на легендарни проститутки като великата Колубра или застаряващата Преция. Но когато Цезар си търсеше жена, способна на всичко в любовта, той предпочиташе някое скромно и почтено момиче от Субура. Или поне така правеше до днес, когато най-после опозна Сервилия. Кой би могъл да го предположи?

— Докъде бях стигнал — попита той на глас — в разказа си пред майка си? Странно! Тя е толкова безразлична към тези въпроси, че никога не съм се стеснявал да говоря пред нея за жени. Но мисля, че няма да отворя дума за Сервилия, преди да съм надянал цензорската тога.

Изборите се проведоха навреме тази година. Най-напред центуриатните комиции определяха консулите и преторите, след това патриции и плебеи избираха заедно останалите магистрати в трибутните комиции и най-накрая трибите гласуваха в плебейското събрание за плебейските едили и народните трибуни. До последната процедура не се допускаха хора с патрициански произход.

Според календара беше месец квинктил и в Рим не би трябвало да се диша от жега, но сезоните изоставаха, понеже Метел Пий Понтифекс Максимус не беше склонен да прибавя двайсетте дни, които беше прието да се добавят след края на всеки втори февруари. Вече няколко години не го беше правил. Като се имаше предвид хладното време, нищо чудно, че самият Гней Помпей Велики напусна своето усамотение и благоволи лично да присъства на политическата борба в Рим.

Макар да твърдеше, че е Пръв сред римляните, Помпей ненавиждаше града и предпочиташе да живее сред безкрайните си поземлени владения в Северен Пицен. Там той се чувстваше като цар, докато в Рим оставаше с неприятното усещане, че повечето сенатори го ненавиждат много повече, отколкото той — града им. Беше изключително популярен сред конническото съсловие, което държеше в ръцете си икономическата мощ на Рим. Имаше огромен брой последователи сред търговската класа, но това не му пречеше да види с колко лоша репутация се ползва сред определени кръгове в сената, особено сред добрите люде и останалите аристократични клики. Те дори не криеха, че го смятат за самонадеяно парвеню, чието място изобщо не е в римския елит.

Помпей имаше сравнително скромно потекло, но никой не можеше да го обвини, че е тръгнал от нищото. Още дядо му беше станал член на сената, беше се оженил за девойка от знатната фамилия на Луцилиите, а баща му, известният Помпей Страбон, беше римски консул, победител в Съюзническата война, закрилник на римските консерватори, когато реформаторите, Марий и Цина заплашваха самите устои на Рим. Марий и Цина тогава бяха победили, а Страбон умря от тиф в лагера си под стените на града. Помпей Страбон беше обвинен за разрасналата се епидемия, която опустоши обсадения град и жителите на кварталите Квиринал и Виминал бяха влачили по улиците голия му труп, вързан за опашката на магаре. Тогава Помпей беше още юноша и никога нямаше да забрави унижението.

Неговият късмет се появи със завръщането на Сула от изгнание. Армията на Сула нахлу в Италия от Гърция и двайсет и две годишният Помпей набра лично три легиона войници, все някогашни легионери на баща му. Начело на своите ветерани Помпей се съедини с армията на Сула в Кампания. Ловкият Сула не остана сляп пред наглостта на младежа, който буквално го изнуди да сподели командването с него. Затова докато се издигаше към диктаторската власт, той го използваше за по-мръсните си и лишени от блясък начинания. Все пак диктаторът му се отблагодари. Малко преди да се оттегли от властта, Сула прокара специален закон, който позволяваше римската армия да се командва и от човек, който не членува в сената. Защото още тогава Помпей беше възроптал срещу сенаторите и упорито отказваше да стане един от тях. Последваха шест години, през които Помпей се опитваше да сломи бунтовника Квинт Серторий в Испания, шест години, през които самонадеяният пълководец сериозно трябваше да преосмисли способностите си. Беше заминал за Испания с очакването, че с една бърза победа ще надвие Серторий за няколко месеца, но се изправи пред един от най-добрите тактици, които римската армия някога е имала. В крайна сметка Помпей победи, но след дълга и изтощителна война. При завръщането си в Италия той вече беше друг човек: беше станал по-хитър, по-безскрупулен и още по-озлобен спрямо сената (който упорито не му пращаше необходимите пари и подкрепления), заканвайки се да се разправи с него.

Помпей сериозно се бе заел с тази задача, подпомаган от други двама амбициозни мъже — Марк Крас, победителят на Спартак, и Цезар. Цезар им подсказа идеята и Помпей и Крас използваха армиите си, за да принудят сената към отстъпки. В крайна сметка и двамата бяха избрани за консули, а Помпей беше първият човек в римската история, който се издигаше на най-високата държавна длъжност, без да е бил член на сената. Необикновеният пиценец постигна своята цел с пряко погазване на конституцията, нищо че шест години по-младият от него Цезар му беше подсказал пътя.

За да се увеличат страданията на сената, съвместното управление на Помпей Велики и Марк Крас беше триумфално. Цяла година римляните ядоха, пиха и се веселиха. Когато мандатът им привърши, и двамата консули отказаха да поемат управлението на някоя римска провинция; вместо това се върнаха към частните си дела. Единственият значим закон, който прокараха, беше да възстановят някогашните пълномощия на народните трибуни, жестоко орязани от Сула.

Сега Помпей идваше в града, за да наблюдава избора на новите народни трибуни. Цезар не устоя на изкушението и лично посрещна знатния пиценец с многобройната му клиентела на ъгъла на Вия Сакра и Клив Орбий в единия край на Форума.

— Не очаквах да те видя в Рим — започна Цезар, щом се поздравиха. Изгледа Помпей и се ухили. — Изглеждаш добре, не си надебелял. Гледам, добре се поддържаш за човек на средна възраст.

— На средна възраст ли? — възмути се той. — Това, че вече съм бил консул, не означава, че съм остарял! В края на септември ще навърша трийсет и осем!

— Докато аз — подразни го Цезар — наскоро навърших трийсет и две — на която възраст, Помпей Велики, дори ти не беше още консул.

— О, ласкател — успокои се Помпей. — Ти си същият като Цицерон. Някой ден шегите ще те пратят на погребалната клада.

— Ще ми се да съм духовит като него, но не съм. А ти не ми отговори на по-сериозния въпрос, Велики. Защо си дошъл в Рим? Едва ли толкова си се загрижил кой ще стане трибун? Пък и не мисля, че в тези времена ти е нужен изобщо народен трибун.

— Човек винаги има нужда от един-двама свои хора сред трибуните.

— Какво си намислил, Велики?

Яркосините очи на Помпей широко се разтвориха в израз на дълбоко недоумение.

— Нищо не съм намислил.

— Я, виж! — посочи Цезар в небето. — Видя ли го, Велики?

— Какво да видя? — вдигна очи към облаците Помпей.

— Розовото прасе, което прелетя като орел над нас?

— Не ми вярваш значи.

— Така е, не ти вярвам. Защо не изплюеш камъчето? Аз не съм твой враг, добре го знаеш. Дори ти бях доста полезен. Не виждам причина да не ти помагам и за в бъдеще. Аз не съм лош оратор, трябва да ми го признаеш.

— Ами… — понечи да отговори Помпей, но замълча.

— Ами какво?

Помпей се спря и погледна към тълпата клиенти, които ги следваха на почтително разстояние. Поклати глава и се отби встрани от улицата, за да се облегне на една от хубавите мраморни колони, подпиращи аркадата на Базилика Емилия. Цезар си каза, че събеседникът му иска да се скрие от подслушвачи, затова се приближи до него. Придружителите им застанаха на разстояние.

— Ами ако някой може да чете по движението на устните? — предположи Цезар.

— Пак се шегуваш!

— Не бих казал. Но винаги можем да им обърне гръб и да се престорим, че пикаем в галерията на базиликата.

Това вече беше прекалено: Помпей избухна в смях. Но когато се успокои, все пак се извърна настрана, така че клиентите му да го гледат в профил.

— В интерес на истината — обясни Помпей — имам свой човек сред тазгодишните кандидати.

— Авъл Габиний?

— Как позна?

— Ами той е родом от Пицен, освен това служеше в личния ти щаб в Испания. Ние с него сме добри приятели. Служихме заедно като младши военни трибуни при обсадата на Митилена. — Цезар направи кисела гримаса. — И Габиний не харесваше Бибул. Годините не са намалили неприязънта му към добрите люде.

— Габиний е чудесен човек — каза Помпей.

— И е изключително способен.

— Точно така.

— И какъв закон ще прокара от твое име? Ще лиши Лукул от командването и ще го предаде на тебе?

— Не. Много е рано за това! Трябва ми най-напред една малка война.

— Значи пиратите — веднага предположи Цезар.

— Този път позна! Пиратите.

Цезар опря стъпало на колоната. Искаше да изглежда, все едно бойни другари си разказват спомени от добрите стари времена.

— Възхищавам ти се, Велики. Това не само, че е умен план, но е и необходим.

— Май не си възхитен от подвизите на Метел Капрарий в Крит?

— И той е глупав като останалите. Освен това е корумпиран. Не е случайно, че тъкмо той даде сестра си за жена на Верес. Разполага с три добри легиона и всичко, което стори, бе да спечели сухопътно сражение срещу двайсет и четири хиляди критяни, събирани откъде ли не, да не говорим, че са ги командвали не войници, а моряци.

— Ужас — поклати глава Помпей. — Питам те, Цезаре, какъв е смисълът да спечелиш сражение срещу пирати на сушата, когато те действат по море?

— Да — съгласи се Цезар, — това е грешката на всички, които са опитвали досега, като се започне от двамата Антонии и стигнем до Вация Исаврик. Какво правят? Горят села, плячкосват градове. Подобна задача изисква човек с истински способности на организатор.

— Именно! — възкликна събеседникът му. — И аз съм този човек, можеш да ми вярваш! След като си наложих няколко години почивка, ако не друго, то поне имах достатъчно време за размисъл. В Испания просто наведох глава и хукнах с рогата напред. А трябваше да си подготвя план за водене на цялата война, и то още преди да напусна Италия. Трябваше да проуча всичко предварително, а не да се задоволявам с новия път през Алпите. Щях да знам точно колко легиона са ми необходими, колко конница, колко пари за заплати… И щях да знам как по-добре да предугаждам ходовете на противника. Квинт Серторий беше блестящ тактик. Но да знаеш, Цезаре, война не се печели с тактика. Важна е стратегията!

— Значи си писал домашно за пиратите, така ли да разбирам?

— Точно това съм правил. По цял ден. Всичко съм премислил, до последната подробност. Разполагам с карти, имам собствени шпиони, собствени кораби, разполагам с нужните пари и нужните хора. Знам как да изпълня задачата. — Помпей беше човек със самочувствие, но сега определено се различаваше от онова надменно хлапе, което наричаха навремето Малкия Касапин. Касапинът лежеше погребан в Испания, днешният Помпей беше друг човек.

И така, Цезар проследи избора на десетте народни трибуни с голям интерес. Авъл Габиний беше с най-сигурни шансове, затова и спечели най-много гласове. Така щеше да председателства новата колегия на народните трибуни, която встъпваше в длъжност на десетия ден от идния декември.

Понеже народните трибуни прокарваха повечето закони и по традиция бяха единствените управници, желаещи да налагат промени, всяка от водещите фракции в сената се нуждаеше да има поне по един „свой“ трибун. Даже и добрите люде, които използваха своите протежета, за да спират всякакви реформи. Най-силното оръжие, с което разполагаше един народен трибун, беше правото на вето. Той можеше да налага вето на всички свои колеги, както и на актовете на всеки римски магистрат или институция, включително сената. Това означаваше, че народните трибуни, купени от добрите люде, нямаше да одобрят нито един реформен акт, ами щяха да наложат своето вето на всичко. Разбира се, те успяха да наложат не един, а трима свои хора: Глобул, Требелий и Отон. Никой от тримата не блестеше, но не беше и нужно; единственото, което се очакваше от тях, бе да изричат ясно думата „вето“.

Помпей имаше двама изключителни съратници в колегията. Авъл Габиний беше човек без знатни предци, пък и не беше богат, но имаше бъдеще; Цезар го познаваше още от времето, когато заедно воюваха при Митилена. Естествено и другото протеже на Помпей беше от Пицен — Гай Корнелий, който нито беше патриций, нито принадлежеше към старата фамилия на Корнелиите. Навярно не беше толкова обвързан с Помпей като Габиний, но със сигурност нямаше да наложи вето на никой плебисцит, т.е. законопроект, който Габиний предложи на плебейското събрание.

И макар всичко това да се струваше интересно на Цезар, най-много го тревожеше един трибун, който не беше обвързан нито с добрите люде, нито с Помпей. Казваше се Гай Папирий Карбон и беше известен като радикално мислещ политик със собствени разбирания. От доста време се говореше из Форума, че възнамерявал да съди Цезаровия вуйчо Марк Аврелий Кота за неправомерно присвояване на военната плячка от Хераклея — още от времето, когато Марк Кота воюваше на витинска земя срещу стария противник на Рим Митридат Понтийски. Марк Кота се беше завърнал като триумфатор в края на знаменитото съвместно управление на Помпей и Крас и никой не се съмняваше в неговата почтеност. Но след като народните трибуни се радваха на някогашната си власт, Карбон имаше пълното право да съди Марк Кота пред специално издигнат от плебейското събрание трибунал. Цезар обичаше вуйчо си Марк и много му се възхищаваше. Затова сега се тревожеше.

Като отчетоха и последната тухла в избирателните кошници, десетте победители излязоха на рострата, за да приемат овациите; Цезар им обърна гръб и се запъти към къщи. Беше уморен; твърде малко беше спал заради срещата си със Сервилия. Не се бяха виждали допреди шест дни, след изборите в трибутните комиции, когато, както Цезар беше предвидил, и двамата имаха какво да отпразнуват: той беше избран за куратор на Апиевия път („Ти си луд да се захващаш с тази работа! — беше възкликнал удивен Апий Клавдий Пулхер. — Този път е строен от моя прадядо, но аз не съм толкова глупав, та да се разорявам заради него! Догодина ще си доведен до просешка тояга.“), а братът на Сервилия, Цепион, беше сред двайсетте квестори. Жребият му беше отредил да работи в Рим като градски квестор и не му се налагаше да пътува до провинцията.

Когато се видяха, и двамата бяха в приповдигнато настроение. Денят, прекаран в леглото, им достави такава наслада, че вече не мислеха да отлагат следващата среща. Всеки ден се виждаха и всеки ден откриваха нещо ново. И така до този ден, когато новите избори не им позволяваха да бъдат пак заедно. Навярно нямаше да се видят чак до септемврийските календи, защото Силан отвеждаше Сервилия, Брут и двете им момичета в морския курорт Кума, където имаше вила. И той излизаше победител от тазгодишните избори: предстоеше му да бъде градски претор. Подобна висша длъжност щеше да повдигне цената и на Сервилия. Тя се надяваше домът й да бъде избран за женските ритуали в чест на Добрата Богиня — обичай, който най-видните римски матрони извършваха, за да приспят богинята за през зимата.

Време беше Цезар да съобщи на Юлия за кого смята да я омъжи. Официалната церемония по годежа щеше да се състои през декември, след като Брут надене така наречената тога вирилис — мъжката тога на римски гражданин. Но договорът вече беше подписан, съдбата на Юлия беше решена. Защо досега беше отлагал, след като винаги се бе стремял всичко да свършва възможно най-бързо? Сам не можеше да си обясни. Беше помолил Аврелия да й съобщи, но тя държеше на домашния протокол и му отказа. Той беше главата на семейството, нека той да й каже. Жени, жени… Защо трябваше все жени да го обграждат през целия му живот, защо очакваше от бъдещето да го срещне с още повече? Да не говорим за всички трудности, които те създаваха.

Юлия си беше играла с Мация, дъщерята на приятеля му от детинство Гай Маций — съседът, който живееше в приземния апартамент от другата страна на вътрешния двор. Беше се прибрала обаче доста по-рано от часа за вечеря, затова Цезар нямаше оправдание повече да отлага. Дъщеря му танцуваше из градината подобно на нимфа, сините воали на дрехата й се носеха край детския й силует като утринна мъгла. Аврелия винаги я обличаше в бледосиньо или бледозелено. Колко красива щеше да бъде Юлия, щом порасне, мислеше си Цезар. Може би нямаше да смайва със същите изящни черти като баба си Аврелия, но затова пък притежаваше сърдечността на типична Юлия, каквато прагматичната и трезвомислеща Аврелия никога не бе показвала. За Юлиите открай време се приказваше, че правели щастливи своите съпрузи, Цезар се убеждаваше в това всеки път, щом зърнеше дъщеря си. В рода имаше и изключения; едната му леля (първата жена на Сула) се беше самоубила след дълги години, прекарани в страст към алкохола, братовчедка му Юлия Антония едва понасяше втория си ужасен съпруг и все по-често потъваше в депресия или изпадаше в истерия. И все пак в Рим легендата за Юлиите продължаваше да се носи и нямаше точно Цезар да я развенчава; всеки римски благородник с достатъчно състояние, за да не търси голяма зестра, помисляше най-напред за някоя Юлия.

Когато малката Юлия забеляза баща си облакътен на перваза, лицето й грейна от радост. Тя хукна към него и успя да се покатери до прозореца, за да се сгуши в прегръдките му.

— Как е моето момиче? — попита я той и я отнесе на една от трите кушетки, където седнаха един до друг.

— Денят беше прекрасен, татко. Успяха ли да изберат правилните хора за трибуни?

Цезар се усмихна и покрай очите му се появиха бръчици. Кожата му беше доста светла, но след годините, прекарани на открито по площади, съдилища и бойни полета, беше почернял и само тези тънки бръчици още пазеха някогашната му белота. Тази особеност открай време правеше дълбоко впечатление на Юлия, която най-много го харесваше безмълвен и сериозен — така не се забелязваха белите ивици, напомнящи на бойната маска на някой варварски воин. Затова се изправи, целуна го най-напред по едната, а сетне и по другата страна.

— Знаеш много добре — рече той, след като ритуалът приключи, — че правилните хора никога не успяват да заемат всички места на изборите. Новата Колегия е както обикновено смесица от добри, лоши, посредствени, отвратителни и интересни личности. Но мисля, че тази година всички като цяло ще бъдат по-активни. Около Нова година на Форума ще кипи от живот.

Разбира се, Юлия беше добре запозната с политическите въпроси. Все пак и баща й, и баба й принадлежаха към политическия елит, нищо че съседите им в Субура (дори Мация) рядко се вълнуваха от политически интриги и нехаеха за решенията на сената и народните събрания. Именно за тази цел, още щом Юлия навърши шест години, Аврелия я прати да се учи при Марк Антоний Гнифон. Навремето той беше частен учител на Цезар, но когато при възмъжаването си Цезар надяна жреческите одежди на фламен Диалис, Гнифон беше създал собствено училище, където преподаваше на знатни деца. Юлия се бе оказала способна и любознателна ученичка и споделяше бащината си любов към литературата. С математиката и географията не се справяше така добре. Не притежаваше забележителната памет на баща си. Толкова по-добре, бяха отсъдили всички, които й мислеха доброто. Природно интелигентните момичета бяха радост за всеки дом, но интелектуалките се превръщаха в нещастие, най-вече за самите себе си.

— Защо стоим в трапезарията, татко? — попита озадачена Юлия.

— Имам новини за теб и искам да ти ги съобщя насаме. — Цезар вече беше решил да й каже всичко.

— Новините добри ли са?

— Не знам, Юлия. Надявам се да са добри, но само ти ще кажеш дали са такива наистина. Може би няма да те зарадват особено, но мисля, че с времето ще свикнеш.

Юлия веднага се досети за какво става дума.

— Намерил си ми съпруг.

— Точно така. Това радва ли те?

— Много. Откакто Юния се сгоди, непрекъснато ни дразни. И кой е той?

— Братът на Юния. Марк Юний Брут.

Цезар я гледаше право в очите и веднага забеляза удивлението й. Юлия обърна глава настрани. Видя я как тежко преглъща.

— Не ти ли харесва? — попита Цезар със свито сърце.

— Просто ме изненада, това е — отговори му внучката на Аврелия, учена още от люлката, че трябва да приеме всичко, което съдбата й отреди — от съпруга до рисковете около раждането. Юлия отново се обърна към него и този път големите й сини очи греха радостно. — Много съм щастлива. Брут е мило момче.

— Сигурна ли си?

— О, татко, разбира се, че съм сигурна! — отговори му толкова бързо тя, че веднага разсея съмненията му. — Наистина, татко, това е добра новина. Брут ще ме обича и ще се грижи за мен, сигурна съм.

Камък падна от сърцето на Цезар. Той въздъхна, усмихна се и целуна малката й ръчица, преди да я притисне и прегръдката си. Не му хрумна да я попита дали тя ще се научи да обича Брут. Любовта не беше сред чувствата, които радваха Цезар, дори когато ставаше дума за любовта му към покойната Цинила и към прекрасното им момиченце. Любовта го правеше уязвим, а той не желаеше да е уязвим.

В следващия миг Юлия скочи от кушетката и изчезна; изтича по коридора и още отдалеч започна да вика Аврелия:

— Бабо, бабо, ще се омъжа за моя приятел Брут! Не е ли чудесно? Не е ли това добра новина?

Последва продължителен стон, който предвещаваше сълзи. Цезар слушаше как дъщеря му плаче и не знаеше дали това е от мъка или от радост. Излезе от стаята точно в мига, в който Аврелия прибираше внучката си в спалнята й. Юлия беше скрила лице в дрехата й.

Майка му беше както винаги невъзмутима.

— Иска ми се — обърна се тя към Цезар — жените да се смеят, когато са щастливи! А те обикновено плачат.

Фортуна все още закриляше Гней Помпей Велики, или поне така мислеше Цезар и вътрешно се подсмихваше. Беше началото на декември и великият му съгражданин беше дал знак, че възнамерява да унищожи пиратството. Съдбата благородно съдейства на неговия план, когато няколко дни по-късно зърнената реколта от Сицилия пристигна в Остия — римското пристанище на устието на река Тибър. Морските кораби не можеха да продължат нагоре по течението на реката и затова прехвърляха скъпоценния си товар на баржи, които отнасяха житото до складовете край римското пристанище. Едва там житото можеше да се смята на сигурно място.

В Остия за кратко време пристигнаха неколкостотин кораба, но не бяха посрещнати от нито една баржа. Квесторът на Остия до такава степен се беше объркал с времето, че лично беше разрешил на баржите да отплават на допълнителен курс до Тудер и Окрикулум нагоре по течението, където също имаше зърно за пренасяне. И докато капитаните на корабите и търговците на зърно ругаеха безпомощния квестор, сенатът нареди на единствения действащ консул, Квинт Марций Рекс, да се оправя с положението.

Годината не беше добра за Марций Рекс, чийто колега в управлението умря още в началото на мандата им. Сенатът веднага му назначи заместник, но и той умря, при това толкова бързо, че дори не седна на куриатния стол. Сенаторите се консултираха набързо със свещените книги, според които повече нищо не можело да се направи. Налагаше се Марций Рекс да управлява сам. Това провали плановете му да замине за провинцията, която му се беше паднало да управлява: Киликия. Голямо разочарование, след като цели тълпи от алчни конници бяха успели да му издействат управлението за сметка на Лукул.

И тъкмо когато Марций Рекс най-сетне се надяваше да замине за Киликия, се случи зърнената афера в Остия, консулът се разбесня и веднага отвлече двама претори от римските съдилища, за да ги изпрати в Остия. Луций Белиен и Марк Секстилий, всеки от тях придружен от шестимата си ликтори, облечени в червено, се завтекоха към пристанищния град. Но точно в същия момент пиратска флотилия от над сто маневрени бойни галери нахлу в Остия откъм морето.

Преторите завариха града в пламъци. Пиратите тъкмо принуждаваха екипажите да натиснат греблата и да ги последват в морето. Дързостта на подобно нападение — кой би помислил, че пирати ще нападнат римски град на няколко часа път от самия Рим — беше изненадала всички. Най-близките армейски части се намираха чак в Капуа, а градските доброволци гасяха пожарите и дори не помисляха за отвлечената флотилия. В града бяха обзети от такава паника, че не се сетиха даже да изпратят зов за помощ до Рим.

И двамата претори бяха неспособни на бързи решения, затова замръзнаха като вкаменени сред хаоса по градските докове. Най-накрая бяха разкрити от банда пирати, които ги плениха заедно с ликторите и ги качиха на една галера. Пленяването на двама претори — единият, от които беше вуйчо на знатния Катилина — заедно с ликторите и техните фасции щяха да донесат поне двеста таланта откуп!

Лесно е да се предположи каква е била реакцията в Рим: цените на зърното скочиха мигновено, тълпи от разгневени търговци, мелничари, хлебари и купувачи слязоха на Форума, за да протестират срещу некадърните управници, сенатът затвори вратите на Курията и проведе закрито заседание, та да не се разбере какво объркване цари сред политическия елит. Паниката и объркването бяха такива, че дори не се намираше кой да открие дебатите.

Квинт Марций Рекс на няколко пъти призова сенаторите да се изкажат, но те така и не пожелаха. Най-накрая от мястото си се надигна новоизбраният народен трибун Авъл Габиний. На Цезар му се струваше, че в сумрака на залата Габиний още повече прилича на гал. Това беше голямото нещастие на всички пиценци, включително на самия Помпей: те в много по-голяма степен приличаха на гали, отколкото на римляни. Не само защото бяха червенокоси или златисторуси, или пък заради сините и зелените им очи — мнозина стари римски аристократи бяха светлокоси, като например самия Цезар. Не, това, което ги правеше различни, бе самата структура на черепа им: пиценци имаха широки, кръгли лица, издадени брадички, къси носове (Помпей дори беше с чип нос) и тънки устни. Така изглеждаха галите. Външният вид на пиценци винаги щеше да им създава неприятности; колкото и да обясняваха пред света, че предците им са били сабиняни, преселили се на север, за обикновения римлянин те си оставаха наследници на галските нашественици, заселили се в областта няколко века по-рано.

Щом Габиний Гала се изправи, реакцията сред повечето сенатори беше една и съща: неудоволствие, неприязън, дори погнуса. При нормални обстоятелства Габиний би чакал с часове, докато му се даде думата. Точно в този миг по-високо от него в йерархията стояха четиринайсетте действащи магистрати, четиринайсетте новоизбрани техни заместници, както и още двайсетина сенатори — бивши консули. Разбира се, при условие, че всички присъстваха на заседанието, което никога не се случваше. Така или иначе не помнеха дискусията в сената да е откривана от народен трибун.

— Тази година не беше никак добра, нали? — обърна се Авъл Габиний към сената, след като изпълни протокола, поздравявайки всички свои колеги. — През последните шест години ограничавахме своите действия единствено срещу пиратите на остров Крит, нищо че те се оказаха способни да оплячкосат самата Остия и да пленят всички кораби със зърно. Едва ли точно тези пирати са доплавали чак от Крит, не мислите ли? Не, те кръстосват водите на нашето море от бази в Сицилия, Лигурия, Сардиния и Корсика. И навярно начело на пиратите стоят същите онези Мегадат и Фарнацес, които навремето се радваха на чудесни отношения с различни провинциални управители на Сицилия. Нашите собствени управници ги оставяха да ползват, което сицилийско пристанище пожелаеха. Предполагам, че нашите стари познайници са се споразумели отдавна със събратята си от други краища на римския свят и са преследвали корабите със зърно още от отплаването им от Лилибей. Нищо чудно да са възнамерявали в началото да нападнат корабите сред открито море. Но тогава се е намерил техен платен агент, който им е съобщил, че в Остия не се намира нито една баржа, че няма и да има в идните осем-девет дни. Защо да се задоволяват само с част от житната реколта при едно прибързано нападение в морето? По-добре да изчакат, докато корабите хвърлят котви в пристанището на Остия и нямат къде да избягат. Цял свят знае, че Рим не държи военни части в Лациум. Кой би могъл да ги спре в Остия? Кой изобщо се опита да ги спре? Отговорът е прост: никой!

Габиний буквално изкрещя последната дума. Всички присъстващи подскочиха, но никой не отговори. Габиний огледа залата и си каза колко е жалко, че Помпей не може да го види в този момент. Наистина жалко. И все пак Помпей щеше да се зарадва и на писмото, което Габиний ще му прати още същата вечер…

— Нещо трябва да се направи — продължи той, — и нямам предвид някоя показна акция, която само да прикрие поражението ни: Метел Капрарий старши вече направи достатъчно в тази насока. С последни сили успя да се наложи в сухопътно сражение над някаква си критска сган, след което обсади и превзе Кидония, но остави прословутия пиратски адмирал Панарес да си замине. Капрарий превзема още няколко града, накрая обсажда и Кносос, зад чиито дебели стени се е скрил другият пиратски главатар Ластен. Когато става ясно, че Кносос ще падне, Ластен унищожава всички онези богатства, които не може да отнесе със себе си, и отплава. Изключително успешна обсада, не мислите ли? Но кое натъжава най-много нашия Капрарий старши? Това, че е изпуснал Ластен, или това, че Ластен е завлякъл съкровищата? Разбира се, че загубата на съкровищата! Ластен е обикновен пират, а пиратите нямат навика да плащат откуп един за друг. От тях се очаква след залавянето им да бъдат разпънати на кръст, както се полага на избягалите роби!

Габиний, пиценският гал, млъкна и зловещо се усмихна — съвсем по варварски. Пое си дълбоко дъх и заключи:

— Нещо трябва да се направи!

След което седна.

Никой не отговори. Никой не помръдна.

Квинт Марций Рекс въздъхна:

— Никой ли няма какво повече да каже?

Погледът му се плъзна по редиците насядали хора първо от едната му страна, сетне и от другата. Изведнъж Марций забеляза Цезар и неговото насмешливо изражение. Защо Цезар ще го гледа така?

— Гай Юлий, ти навремето беше заловен от пирати и успя да ги победиш. Нищо ли няма да предложиш?

Цезар се надигна от мястото си на втория ред.

— Само едно ще кажа, Квинт Марций. Нещо трябва да се направи.

И на свой ред седна.

Консулът вдигна ръце в знак на безсилие и разпусна заседанието.

— Кога смяташ да нанесеш своя удар? — попита Цезар приятеля си Габиний, докато излизаха от Курия Хостилия.

— Има време. — Той беше доста доволен. — Трябва най-напред да свърша някои други работи. Гай Корнелий също си има своите задачи. Знам, че обичаите изискват народните трибуни да започват най-напред с по-важните дела, но аз съм убеден, че това е погрешна тактика. Нека нашите уважавани консули Гай Пизон и Маний Ацилий Глабрион се поизпотят. Нека си помислят, че с Корнелий сме изиграли целия си репертоар, пък тогава пак ще отморим старата рана.

— Значи през януари или февруари?

— Най-рано през януари — съгласи се Габиний.

— Да разбирам ли, че Великия е решил на всяка цена да воюва срещу пиратите?

— Решен е на всичко. Имаш думата ми, Цезаре. Рим ще види дела, каквито никога не е виждал.

— Тогава да изчакаме януари. — Цезар се спря и изгледа с любопитство събеседника си. — Великия никога не би могъл да привлече Пизон на своя страна — той е силно обвързан с Катул и добрите люде. Но Глабрион е по-обещаващ в това отношение. Пък и няма да забрави как постъпи Сула с него.

— Имаш предвид, когато го принуди да се разведе с Емилия Скавра?

— Именно. Догодина той ще е втори консул.

Габиний се изсмя.

— Помпей вече е намислил какво да даде на Глабрион.

— Много добре. Ако успеете да внесете раздор между двамата консули, ще стигнете много далеч.

Цезар възобнови връзката си със Сервилия след завръщането й от Кума в края на октомври. Двамата бяха все така обсебени един от друг, както и преди. От време на време Аврелия го подпитваше, но Цезар й съобщаваше възможно най-малко неща; не искаше майка му да знае докъде са стигнали любовните им взаимоотношения със Сервилия, нито какво точно означава връзката за него. Той все още изпитваше отрицателно отношение към Сервилия, но това не можеше да попречи на връзката им: никой от двама им не очакваше да бъде харесван от другия.

— Ту харесваш ли ме? — попита я Цезар в деня преди новите народни трибуни да встъпят в длъжност.

Тя му подаваше гърдите си и замълча до мига, в който топлината облада цялото й тяло.

— Аз никого не харесвам — заяви Сервилия и се настани отгоре му. — Или обичам, или мразя.

— Така удобно ли ти е?

Но Сервилия нямаше чувство за хумор и не направи връзка с физическото разположение на телата им в този момент.

— Много по-удобно, отколкото да харесвам каквото и да е. Забелязала съм, че когато хората се харесват един друг, стават неспособни да постъпват правилно. Например премълчават някои истини, сякаш истината е способна да нарани. Докато любовта и омразата позволяват да си казваме всичко, винаги и навсякъде.

— Това означава ли, че искаш да ти споделя някоя истина? — усмихна се Цезар, без да помръдва; по този начин най-лесно я връщаше на земята: колкото и възбудена да беше, Сервилия се нуждаеше от помощта му, за да го поеме.

— Защо просто не млъкнеш и не си свършим работата, Цезаре?

— Защото искам да ти кажа една истина.

— Добре, давай, кажи я! — тросна се тя и след като той така и не пожела, сама погали гърдите си. — Как обичаш да измъчваш хората!

— Обичаш да стоиш отгоре.

— Така е. Сега доволен ли си? Можем ли да продължаваме?

— Не още. Защо предпочиташ да стоиш отгоре?

— Защото така съм по-високо, много ясно…

— Аха! — заключи Цезар и с рязко движение я събори под себе си. — Е, сега аз съм отгоре.

— На мен по ми харесва иначе.

— Бих сторил всичко да ти угодя, Сервилия, но не и когато става дума да насърчавам стремежа ти за власт.

— Как другояче да запазя властта над себе си? Така не само ми натежаваш, но и още по-трудно влизаш.

— Права си по въпроса за удобството — притисна я Цезар още по-силно към леглото. — Ако не харесваш някого, не се чувстваш задължен да отстъпваш.

— Много си жесток — опита се Сервилия да го изпепели с поглед.

— Любовта и омразата са жестоки. Виж, ако хората просто се харесват, тогава са по-мили.

Но Сервилия, която никого не харесваше, намери начин да си отмъсти: заби грижливо поддържаните нокти на дясната си ръка в задника му и прокара пет кървави, успоредни линии чак до рамото му.

В следващия миг вече съжаляваше: Цезар сграбчи китките й и костите й болезнено изпукаха; Сервилия лежеше прикована на леглото, Цезар я пронизваше все по-силно и все по-надълбоко. Най-накрая тя неистово се разкрещя, без да знае дали е от болка или от екстаз; сигурна беше в едно поне за миг любовта й се беше превърнала в омраза.

Най-неприятните последици от срещата им се проявиха впоследствие. Петте драскотини го боляха, а щом свали вкъщи туниката си, Цезар установи, че още кърви. Бяха го ранявали на война, затова от опит знаеше, че се нуждае от нечия помощ, за да промие раните си. Ако Бургунд беше в Рим, би му помогнал, но той живееше с жена си Кардикса и осемте си деца в Бовила, където гледаше конете и овцете на господаря си. Луций Декумий беше твърде нечистоплътен, за да пипа раните, а пък Евтих щеше да сподели цялата история с любовника си, който пък щеше да я разпространи сред другите си любовници, както и в колегията на кръстопътя. Налагаше се да повика майка си.

Аврелия го погледна и ужасена възкликна:

— О, безсмъртни богове!

— Ще ми се и аз да бях безсмъртен бог, така нямаше да ме боли.

Тя отиде да донесе две гърнета: едното наполовина пълно с вода, другото наполовина пълно с кисело вино. Беше взела и няколко ленени кърпи.

— По-добре лен от вълна, защото вълната може да остави влакна в раната — обясни тя и започна да мие с виното. В очите на Цезар се появиха сълзи. Ако раните все пак се инфектираха след тази промивка, значи му е било съдено да умре.

— Сервилия ли ти го направи? — попита майка му.

— Сервилия.

— Що за връзка е това? — чудеше се Аврелия.

— Не много топла, както си личи — засмя се Цезар.

— Виждам. Някой ден ще те убие.

— Мисля, че съм достатъчно предпазлив, за да предотвратя това.

— Със сигурност не скучаеш с нея.

— Да, майко, с нея не изпитвам скука.

— Не мисля, че подобна връзка е полезна — отсъди Аврелия, след като избърса тялото му с кърпите. — Може би ще е най-мъдро да я прекратиш. Синът й е сгоден за твоята дъщеря, което означава, че двамата ще трябва да поддържате някакви формални отношения. Моля те, Цезаре, скъсай с нея.

— Ще скъсам, когато му дойде времето.

— Не, не се изправяй! — спря го Аврелия. — Чакай първо да изсъхне, а след това облечи чиста дреха. — Остави го на леглото и се разрови из раклата с дрехите. — Личи си, че Кардикса я няма. Момичето, което те пере, изобщо не си върши работата както трябва. Ще трябва да си поговоря с нея утре сутринта. — Върна си при леглото и хвърли дрехата до легналия Цезар. — Нищо добро няма да излезе от подобна връзка, да знаеш, изобщо не биваше да я започваш.

Цезар не отговори. Когато се изправи, за да облече туниката, майка му си беше отишла. Толкова по-добре.

На десетия ден от декември новите народни трибуни влязоха в длъжност, но не беше Авъл Габиний лицето, което направи най-голямо впечатление. Привилегията този път се падна на Луций Росций Отон, един от агентите на добрите люде. Той се обърна с отделна реч към представителите на конническото съсловие и сред бурни аплодисменти обяви, че е крайно време римските богаташи да си възстановят правото да гледат театър, отделени от простолюдието. Преди управлението на Сула само римските конници имаха правото да седят между третия и шестнайсетия ред в театъра, като първите два бяха определени за сенаторите. Но Сула, който ненавиждаше конническото съсловие, освен че заповяда екзекуцията на шестстотин души — конници, конфискува собствеността им и лиши от наследство децата им, стигна дотам да отнеме правото на останалите да се разпореждат с местата в театъра. Предложението на Отон беше възприето много добре и незабавно бе узаконено. За Цезар, който следеше заседанието на плебейското събрание от стъпалата пред сената, това си беше в реда на нещата. Добрите люде се бяха научили как да се споразумяват с конниците; на това се дължеше и успехът им през последните години.

Следващото заседание на плебейското събрание беше далеч по-интригуващо за наблюдатели като Цезар: на него щеше да се чуе тежката дума на Помпеевите клиенти, Габиний и Гай Корнелий. Първата задача беше да се намали броят на действащите в Рим консули от двама на един. Габиний беше намерил хитро решение. Той просто поиска от събранието да връчи на новоизбрания втори консул, Маний Глабрион, управлението на новосъздадената източна провинция Витиния-Понт, след което настоя управителят да замине за провинцията в деня след встъпването си в длъжност. Така Гай Калпурний Пизон оставаше сам да се оправя с Рим и цяла Италия. Всеобщата омраза сред римските конници към Луций Лукул ги предразположи да подкрепят законопроекта. Според него върховното командване в Мала Азия се отнемаше от стария пълководец, а заедно с него — и четирите му последни легиона. Интересно, че Лукул продължаваше да е упълномощен да продължи войната срещу царете Митридат Понтийски и Тигран Арменски, но на практика оставаше без армия.

Цезар не знаеше как да оцени това. Изпитваше неприязън към Лукул, който до такава степен държеше на военната дисциплина, че съзнателно се обкръжаваше с бездарни, но стриктни спрямо устава офицери. В същото време само Лукул бе намерил сили да се противопостави на ламтежите сред римската търговска върхушка и така и не позволи на конническото съсловие да разграби новопридобитите римски територии. Заради което конниците толкова силно го мразеха и бяха готови да гласуват всеки закон, щом е в негова вреда. Цезар знаеше, че само задържането на Лукул на власт на изток можеше да гарантира човешки условия за живот за новите римски поданици в региона. От друга страна, собствената му чест изискваше да желае злото на Лукул, който си беше позволил лично да го обвини, че си е продал задника на цар Никомед.

За разлика от Авъл Габиний Гай Корнелий не беше до такава степен обвързан с Помпей; той беше един от онези рядко срещащи се народни трибуни, които искрено вярваха, че е техен граждански дълг да се борят срещу беззаконията и несправедливостите. Затова Цезар го харесваше. Искаше му се Корнелий да не се предаде само защото първата му дребна реформа е отхвърлена. Това, което трибунът беше поискал от римския плебс, беше да забрани на чуждите общности да заемат пари от римски лихвари. Мотивите му бяха разумни и дълбоко патриотични. Лихварите не бяха официални римски служители, но те често използваха римските държавници, за да събират вместо тях просрочените плащания. Вследствие на което чужденците смятаха, че самата държава стои в дъното на лихварския занаят. От това страдаше името на Рим. Но, разбира се, в колкото по-тежки финансови затруднения изпаднеха чуждите народи и градове, толкова по-добре за римските конници; нищо чудно, че Корнелий се провали.

Втората му инициатива за малко да последва първата, но пък за разлика от повечето си пиценски събратя Корнелий се оказа способен на компромиси. Трибунът имаше амбицията да отнеме от сената привилегията да решава кой римски гражданин има право да не се съобразява с един или друг закон. Естествено само най-богатите или знатни римляни се ползваха с правото да вземат подобни решения, като обикновено се произнасяха на специални заседания, когато присъстваха малцина и една силна и единна фракция можеше да наложи лесно своята воля. Сенатът естествено не се съгласяваше с подобно орязване на правата и Корнелий навярно щеше да отстъпи. Но той промени законопроекта си, оставяйки в крайна сметка на сената правото да освобождава граждани от задължения към закона; задоволи се с условието, че подобно решение може да бъде взето само при кворум от поне двеста присъстващи сенатори. Законопроектът бе приет.

Цезар изпитваше все по-голямо любопитство какво ли ще предприеме Гай Корнелий. Народният трибун насочи този път вниманието си към преторите. От времето на Сула прерогативите на претора бяха силно ограничени и той изпълняваше изключително правораздавателни функции. Според действащите закони всеки претор, щом влезе в длъжност, трябва да обнародва своите „едикти“, сиреч областите, в които ще раздава справедливост, и правилата, на които ще се опира. Проблемът беше, че законът не изискваше преторът на всяка цена да се съобразява със собствените си едикти, затова в мига, в който някой приятел имаше нужда от определена услуга или пък предложеше определени пари, преторът веднага забравяше какво е обещавал. Корнелий се обърна към плебса с надеждата да оправи това недоглеждане в законите и да принуди преторите да спазват стриктно своите едикти. Този път плебеите признаха логиката на подобна мярка и я превърнаха в закон.

За съжаление Цезар можеше единствено да наблюдава народните трибуни, не и да им съдейства. Патрициите нямаха право да участват в заседанията на плебейското събрание. Цезар нямаше право да стои в Кладенеца на комициите, нито можеше да гласува, да се изказва или да бъде страна при съдебен процес, провеждан пред събранието. Не можеше и да се кандидатира за народен трибун. Оставаше му заедно със събратята си патриции да следи заседанията от разстояние и да се задоволява с подслушване изказванията на плебеите.

Законодателната дейност на Корнелий разкриваше покровителя му Помпей в различна светлина. Цезар не беше подозирал, че властният пиценец има амбицията да се бори с несправедливостта. Но пък човек никога не знае: упоритостта, с която Гай Корнелий преследваше своите цели, навярно беше част от плановете на Помпей. По-вероятно беше обаче Помпей да се примирява с исканията на Корнелий, колкото да хвърля прах в очите на Катул или Хортензий, водачите на добрите люде. Защото добрите люде открай време бяха противници на идеята военното командване да се връчва на частни лица, а Помпей беше частно лице.

Че зад Корнелий стоеше Великия, пролича най-добре при следващия предложен законопроект. Гай Пизон, който беше оставен да управлява сам след заминаването на Глабрион на изток, беше злобно, посредствено и отмъстително човече, изцяло предано на Катул и добрите люде. Той никога не би позволил сенатът да връчи на Помпей специално поръчение, щеше да се съпротивлява с такава злост, че нищо чудно да събори стените на Курията с гласа си. Зад него твърдо стояха Катул, Хортензий, Бибул и останалите от глутницата. Като се изключи знатният му произход и популярното му име, Калпурний Пизон нямаше на какво да разчита при избора си за консул, освен на подкупи. Но Корнелий гласеше нов законопроект за купуването на гласове; Пизон и хората край него усетиха да се задава буреносен облак, особено след като плебсът даде да се разбере, че законопроектът ще мине. Разбира се, някой от народните трибуни на заплата при добрите люде би могъл да наложи вето, но нито Отон, нито Требелий, нито Глобул бяха достатъчно уверени, за да противоречат на мнозинството. Затова добрите люде предпочетоха да въздействат направо на гласоподавателите, а и на Корнелий, в смисъл че консулът лично ще предложи законопроект за купуването на гласове. Подобен закон, мислеше си Цезар, нямаше да застраши ничие положение, най-малкото това на Гай Пизон. Гай Корнелий се беше оставил да го излъжат.

Когато най-сетне инициативата пое Авъл Габиний, той дълго време дори не споменаваше за пиратите или за специално поръчение за Гней Помпей. Понеже беше доста по-хитър и съобразителен от Корнелий, предпочиташе да се занимава с второстепенни въпроси. Габиний не страдаше от алтруизъм. Скромният плебисцит, който успя да прокара през събранието, забраняваше на чуждестранни пратеници да заемат пари от римски граждани, доста умерен вариант на Корнелиевия проект. Но какво ли имаше предвид Габиний, когато прокара втори закон, според който сенатът няма право да се занимава с друго, освен с чужди делегации, през целия месец февруари? Цезар се досети и се засмя. Хитрец бе този Помпей! Колко се различаваше от времето, когато влезе в сената с наръчника на Варон за добро поведение под ръка, да не би да направи някой непростим гаф! Въпросният Габиниев закон подсказваше на Цезар, че Помпей е решил да стане за втори път консул. Никой не би могъл да спечели повече гласове от него, следователно той щеше да е първи консул и щеше да държи фасциите — символа на реалната власт — през януари, февруари би управлявал неговият колега, за да се върне върховната власт при него през март. Април отново се полагаше на втория консул, но ако през февруари сенатът се занимаваше единствено с чуждите делегации, Помпеевият съуправител можеше да направи нещо знаменателно едва през април. Гениално!

След всички тези по-скоро забавни вълнения на Форума изведнъж се намеси четвърти народен трибун, който имаше с какво да усложни живота на Цезар. Този човек се казваше Гай Папирий Карбон и щеше да поиска от плебейското събрание призоваването на съд на Цезаровия вуйчо Марк Аврелий Кота по обвинение в присвояване плячката от малоазийския град Хераклея след отнемането му от Митридат. За нещастие на Марк Кота тогава консул беше и Лукул, а двамата бяха добри приятели. Ненавистта на римските конници към Лукул щеше да се пренесе върху всеки негов съюзник или приятел, затова плебсът даде свобода на Карбон да действа. Любимият вуйчо на Цезар щеше да се защитава по обвинение в злоупотреби, но за негово съжаление не пред специалния съд, който навремето Сула създаде. Вместо от комисия от съдебни заседатели съдбата на Марк Кота щеше да се реши от самото плебейско събрание, сиреч от няколко хиляди римляни, решени на всяка цена да съборят Лукул.

— Нямаше какво да се краде! — обясняваше Кота на Цезар. — Митридат беше използвал в продължение на месеци Хераклея за своя база, след това градът беше обсаждан няколко месеца и когато влязох вътре, Цезаре, дори и плъхове нямаше! И това всички много добре знаят! Какво мислиш, че ще остане в един град, след като триста хиляди понтийски войници са презимували в него?

— Няма защо да се оправдаваш пред мен, вуйчо — отвърна му мрачно Цезар. — Аз не мога дори да те защитавам, защото делото ще се гледа в плебейското събрание, а аз съм патриций.

— Това се подразбира. Но Цицерон ще го направи вместо теб.

— Няма, вуйчо, не си ли чул?

— Какво да чуя?

— Цицерон е сломен от мъка. Най-напред умря първият му братовчед Луций, а преди няколко дни се спомина и баща му. На това отгоре Теренция страдала от ревматизъм и климатът в Рим по това време на годината не й понасял. Нали знаеш, в тяхното гнездо тя командва! Цицерон е заминал за Арпин.

— Тогава ще разчитам на Хортензий, брат си Луций и Марк Крас — заключи Кота.

— Няма да са толкова убедителни, вуйчо, но все ще свършат работа.

— Съмнявам се, много се съмнявам. Плебсът ми се е заканил жестоко.

— Какво да се прави, всеки, който е известен като приятел на горкия Лукул, се превръща в неприятел на конниците.

Марк Кота го изгледа иронично.

— Горкият Лукул, така ли? Доколкото знам, той не е твой приятел!

— Така е, вуйчо Марк — съгласи се Цезар. — Но одобрявам финансовите реформи, които внесе на изток. Сула показа правилния път, но именно Лукул успя да го прокара. Вместо да оставя на римските публикани да източат всички богатства от източните провинции, Лукул осигури на Рим постоянни и значителни приходи, без да предизвиква местното население. Както стояха нещата навремето, публиканите бяха свободни да грабят, колкото пожелаят, да трупат печалби в полза на конниците, но и да настройват цели области срещу Рим. Не мога да скрия личната си неприязън към Лукул. Той не само че ме обиди жестоко, но и ме лиши от напълно заслужени военни почести. Като администратор обаче е много добър и съжалявам за него.

— Аз пък мога само да съжалявам, че двамата не се разбирате, Цезаре. В много отношения си приличате.

Цезар сепнато изгледа вуйчо си. Никога не беше забелязвал особена прилика между Аврелия и тримата й братя. Тази реплика обаче беше напълно в стила на майка му! Ето че именно Аврелия го гледаше с големите сивкавовиолетови очи на Марк Кота. Щом вуйчо му започва да прилича на майка му, значи е време да си върви. Освен това имаше среща със Сервилия.

Но и тя се оказа доста тъжна.

Ако Сервилия дойдеше преди него, винаги се събличаше и го чакаше гола в леглото. Но не и този ден. Цезар я завари да седи облечена на стола.

— Трябва да поговорим — каза тя.

— Някакъв проблем? — попита Цезар и седна срещу нея.

— От най-банално естество и като си помисля, неизбежен. Аз съм бременна.

— Разбирам — рече той и я изгледа изпитателно. — И как го приемаш?

— Със смесени чувства. — Сервилия прокара език по устните си — израз на необичайно безпокойство. — Ти как го приемаш?

Той вдигна рамене.

— Ти си омъжената, Сервилия. Проблемът е следователно твой.

— Да. Ами ако е момче? Ти все още нямаш син.

— А ти сигурна ли си, че е от мен?

— В това не може да има съмнение — заяви Сервилия. — Повече от две години спим в различни легла със Силан.

— Което означава, че проблемът е наистина сериозен. Остава ми да се надявам, че не е момче, защото мога да го призная за свой син само ако се разведеш със Силан и се омъжиш за мен, преди да родиш. Родиш ли го в дома на Силан, става автоматично негов син.

— Не си ли струва да опитаме? — с известна надежда попита Сервилия.

Цезар поклати глава.

— Не, късметът ми ще пожелае да бъде момиче.

— Нямам представа какво е. Изобщо не очаквах да се случи, затова не се концентрирах какво да бъде — момче или момиче. Само късметът ще определи.

Цезар с учудване откриваше, че Сервилия знае как да се владее. Нищо не можеше да я изненада.

— Тогава най-доброто решение ще е да привикаш спешно Силан под завивките. Надявам се вече си го сторила?

Тя бавно поклати глава, сякаш това е просто немислимо.

— Страхувам се, че това изобщо не е решение. Силан е болен човек. Ако не спим вече заедно, това изобщо не е заради мен. Той има проблеми с ерекцията и това го потиска още повече.

Цезар този път не се сдържа и тихо подсвирна.

— Значи скоро целият град ще научи нашата тайна.

Сервилия не се засегна от реакцията му, нито го обвини в егоизъм и безразличие към нещастието й. В много отношения двамата си приличаха, което навярно бе причина Цезар да не се обвърже с по-топли чувства към нея: и двамата бяха хора, у които разумът винаги надделяваше над емоциите.

— Не е задължително — усмихна се тя. — Ще говоря със Силан още днес, след като се прибере от Форума. Нищо чудно да го убедя да запази тайна.

— Да, така ще е най-добре, особено след като сгодихме децата си. Нямам нищо против да понеса отговорност за деянията си, но не ме радва ни най-малко да разстроя Юлия и Брут, като ги превърна в обект на клюки и подигравки. — Цезар се наведе, хвана я за ръката, целуна я и й се усмихна. — Това не е каква да е клюка, нали?

— Не — съгласи се Сервилия. — Всичко друго, но не и обикновена клюка. Още съм в първия месец, така че можем да продължим до май или юни. Ако ти желаеш.

— О, да — зарадва се Цезар, — желая го.

— След това, страхувам се, няма да можем да се виждаме най-малко седем-осем месеца.

— Ще ми липсва. И ти ще ми липсваш.

Този път тя посегна към ръката му и я стисна.

— Би ли ми направил една услуга, Цезаре? Докато сме разделени през тези седем-осем месеца?

— Каква услуга?

— Искам да прелъстиш Атилия, жената на Катон.

Цезар прихна.

— С други думи, да се занимавам с жена, която няма шансове да те измести? Хитро!

— Така си е, аз съм хитра жена. Бъди така добър! Моля те! Прелъсти Атилия!

Той не отговори веднага. Искаше да осмисли предложението й.

— Катон не си струва, Сервилия. Та той е само на двайсет и шест. Съгласен съм, че за в бъдеще може да се окаже пречка, но ми се ще да изчакам първо да порасне.

— Заради мен, Цезаре, заради мен! Моля те! Моля те!

— Толкова ли го мразиш?

— Мразя го достатъчно, за да искам пълното му унищожение — процеди през зъби Сервилия. — Катон не заслужава политическа кариера.

— Дали ще прелъстя Атилия или не, това няма да му попречи. Много добре го знаеш. Но пък щом толкова държиш, така да бъде.

— О, чудесно! Благодаря! — Сервилия тържествуваше. — А защо никога не си опитал с Домиция, жената на Бибул? Той вече си е заслужил честта да бъде рогоносец, превърнал се е в сериозен противник. Освен това Домиция е братовчедка на мъжа на сестра ми Порция. Това също ще засегне Катон.

— Сигурно е проговорил хищникът у мен. Чувствам се като сокол, който кръжи над жертвата си, спокоен, че винаги ще може да я улови. Колкото повече отлагам, толкова по-сладък ще е мигът на успеха.

— Катон е по-важен за мен.

„Сокол, как ли пък не“ — мислеше си Сервилия, докато се прибираше на Палатина. Цезар очевидно се изживяваше за царствена птица, но в поведението си спрямо Домиция се държеше като домашна котка.

Бременността и раждането бяха част от живота на всяка жена и като се изключи появата на Брут, Сервилия изпитваше по-скоро безразличие към подобни подробности. С Брут беше различно: него тя сама беше кърмила и хранила, сама беше подмивала и преобличала, сама го къпеше, сама си играеше с него и се опитваше да го забавлява. Но отношението й към двете момичета не беше същото. Сервилия ги остави на дойки и, общо взето, не се интересуваше от тях, докато не дойде време да се заеме с възпитанието им. Но и това вършеше по-скоро от чувство за дълг, отколкото от обич. Щом навършеха шест години, ги пращаше при Марк Антоний Гнифон, понеже според Аврелия училището било подходящо и за момичета. Нямаше причина да не й вярва.

Седем години след раждането на по-малката й дъщеря Сервилия беше заченала наново, този път от любовник. Детето щеше да е плод на единствената й плътска страст през живота. Чувствата, които изпитваше към Гай Юлий Цезар, не противоречаха на природата й, защото макар да бе способна жестоко да мрази, Сервилия беше родена и горещо да обича. Ако нещо във връзката им я потискаше, то беше самият Цезар и отношението му към нея. Сервилия отдавна се беше уверила, че той е мъж, който не желае да се подчини на чувствата и да се обвързва. Понеже го беше усетила още в началото, си спести участта на множеството други негови любовници, които или подлагаха чувствата му на проверка, или изискваха от него вярност, или се интересуваха от въпроси, които не се отнасяха до това, което се случваше в любовната му квартира.

Когато този следобед се беше запътила към дома на Цезар, Сервилия предварително се настройваше, че новината нито ще го направи щастлив, нито ще го привърже по-силно към нея. Оказа се напълно права. Цезар не се зарадва, нито се ядоса; както сам беше казал, проблемът беше неин и него не го засягаше. Дали Сервилия се бе надявала дълбоко в душата си, че Цезар ще пожелае да признае детето? Съмняваше се, затова и сега беше спокойна, далеч от всякакви мрачни или отчаяни мисли. След като Цезар беше вдовец, налагаше се само един развод — нейният със Силан. Но тя добре си спомняше как цял Рим беше осъдил Сула заради необоснования му развод с Елия. Не че Сула се беше обезпокоил от това: важното бе, че младата съпруга на покойния Скавър вече беше свободна. Цезар също не би се разтревожил. Разликата беше, че той имаше чувство за чест, напълно непознато на Сула; е, това чувство за чест не представляваше задължително добродетел, то беше по-скоро честолюбие и Цезар сам определяше кое е почтено и кое не. Той сам си беше наложил принципи на поведение, които ръководеха живота му. Така например никога нямаше да подкупи съдия, нямаше да граби провинцията, която управлява, нямаше да се превърне в поредния политически лицемер. А това доказваше, че Цезар предпочита трудния път към постигането на всяка цел; никога не би използвал прийоми, които биха улеснили политическото му издигане. Помагаха му невероятното самочувствие и увереност в собствените сили; Цезар нито за миг не се съмняваше, че притежава нужните способности, за да постигне целите. Но това не беше достатъчно той да поиска от Сервилия да се разведе със Силан. Цезар ни най-малко не държеше да се ожени за своята любовница, нищо че така би могъл да признае за свой наследник детето й. Защо ли? Сервилия много добре знаеше. Една подобна постъпка би била изтълкувана на Форума по един-единствен начин: самоувереният Цезар се оказваше поставен под чехъл от някаква жена.

Разбира се, Сервилия гореше от желание да се омъжи за Цезар. И то далеч не само за да признае той детето й. Искаше да се омъжи за него, защото го обичаше с цялото си сърце, защото разпознаваше у него един от онези велики римляни, които бяха достойни за жена като нея и никога не биха я разочаровали в очакванията й за политическа и военна кариера. Освен това Цезар се радваше на име и потекло, които по нищо не отстъпваха на нейните. Той беше равен по достойнство на Сципион Африкански и Сервилий Ахала, на Фабий Максим Кунктатор и Емилий Павел. Беше истински римски аристократ, притежаваше интелект, безгранична енергия, сила и решителност. Идеален съпруг за всяка една Сервилия Цепионида. Идеален баща за нейния любим Брут.

Когато се прибра вкъщи, вече наближаваше време за вечеря и Децим Юний, както я осведоми икономът, беше в кабинета си. „Какво ли му има на него?“ — попита се за сетен път Сервилия, щом влезе. Силан тъкмо пишеше някакво писмо. Беше на четирийсет години, но вече изглеждаше на петдесет, на лицето му се бяха врязали дълбоки бръчки — израз на постоянните му физически страдания. Рано посивялата му коса се сливаше с посивялата му кожа. Силан се стараеше да се справи възможно най-добре със задълженията си на градски претор, но това му костваше усилия, които съвсем подкопаваха здравето му. Болестта, която го мъчеше, беше толкова загадъчна, че в цял Рим не се намери лекар да определи диагнозата. Във всеки случай напредваше толкова бавно, че според лекарите Силан не е бил засегнат от някакво конкретно увреждане. Едва ли имаше тумор, черният му дроб беше наред. След две години би могъл да се кандидатира за консул, но Сервилия беше убедена, че му липсва енергията за успешна предизборна кампания.

— Как се чувстваш днес? — попита тя, докато сядаше на стола пред писалището.

Силан вдигна поглед от листа, щом тя влезе, и й се усмихна. Остави писеца по-скоро с удовлетворение. Колкото по-дълго време живееха заедно, толкова повече я обичаше, но неспособността му да бъде истински съпруг го измъчваше по-жестоко от болестта. Даваше си ясна сметка за собствените недостатъци, затова след като скоро след раждането на Юнила болестта го връхлетя, се страхуваше, че Сервилия ще го подложи на укори и нападки. Тя обаче никога не изрече дума срещу него, дори след като болките в стомаха му го принудиха да спи в отделна стая. След като всеки опит да се любят завършваше с провал, Силан си рече, че ще е по-почтено да се отдели изобщо от жена си. Щеше да се радва двамата да се прегръщат и целуват, но Сервилия не беше от гальовните жени.

— Както обикновено — отговори й откровено Силан.

— Искам да говоря с теб, съпруже.

— Разбира се, Сервилия, слушам те.

— Бременна съм и имаш достатъчно основание да знаеш, че детето не е от теб.

Той пребледня. Сервилия скочи на крака и отиде до масата при стената, където стояха две гарафи и няколко сребърни чаши. Наля в едната вино и му помогна да го изпие. Силан понечи да повърне, но се сдържа.

— О, Сервилия! — възкликна той, след като се посъвзе. Жена му беше седнала отново на мястото си.

— Ако това може да ти послужи за утеха — продължи тя, — този факт няма нищо общо с твоята болест и непълноценност. Да беше надарен като самия Приап, пак щях да легна с този мъж.

От очите му бликнаха сълзи.

— Избърши се, Силане! — тросна се Сервилия.

Той послушно извади кърпата си.

— Кой е той? — попита.

— Ще ти кажа после. Най-напред искам да решиш как да постъпиш. Бащата на детето не желае да се ожени за мен. Това би накърнило обществения му блясък, а на него той държи повече, отколкото на всичко друго. Освен това не мога и да го съдя за това, сам разбираш.

— Как можеш да разсъждаваш толкова трезво? — учуди се Силан.

— Не виждам каква полза да се държа другояче! Да не очакваш да крещя и да се дера от мъка. Та всички да разберат какво се е случило?

— Предполагам, че така е по-добре — рече той примирено и въздъхна. Прибра кърпата и продължи: — Разбира се, че е по-добре така. Но пък иначе би дала някакво доказателство, че си човешко същество. Ако нещо у теб винаги ме е притеснявало, Сервилия, то е, че у теб няма никаква човещина, ти си неспособна да възприемеш човешките слабости. Цял живот си се придържала към нормите с ловкост, на която би завидял и най-талантливият кариерист.

— Доста странно твърдение — възрази Сервилия.

— Е, това е качеството, което открай време съм надушвал у теб… И за което винаги съм ти завиждал, защото сам никога не съм го притежавал. Възхищавам ти се. Но подобно качество не предизвиква съчувствие.

— Не си хаби съчувствието за мен, Силане. По-скоро ми отговори на въпроса. Какво смяташ да правиш с мен?

Той се изправи и се хвана с две ръце за облегалката на стола, преди да се увери, че краката го държат. Направи няколко крачки, без да я поглежда. Беше толкова спокойна, толкова невъзмутима, сякаш нещастието изобщо не я засягаше!

— След като нямаш намерение да се омъжиш за бащата, най-добре е за известно време да се прибера в общата ни спалня, колкото да изглежда, че детето е мое — предложи накрая съпругът й и седна отново.

Тя дори не се постара да изглежда радостна и доволна. Не, не и Сервилия!

— Това е разумно решение, Силане — съгласи се Сервилия. — Аз така бих постъпила на твое място, но човек никога не знае един мъж от кое точно ще се засегне най-много.

— Аз съм дълбоко засегнат, Сервилия, но няма защо да показвам, че съм засегнат, не и пред външни хора. Надявам се, че никой не знае?

— Той знае, но няма да каже на никого.

— Отдавна ли си бременна?

— Не. Ако двамата отново легнем заедно, съмнявам се, че някой ще заподозре, че детето не е било от теб.

— Е, била си доста потайна, след като дори не подозирах. В един провален брак винаги ще се намери кой да раздухва клюките.

— Клюки няма да има.

— Кой е той? — отново попита Силан.

— Гай Юлий Цезар, разбира се. Не бих си рискувала репутацията за друг.

— Не, разбира се, че не би го сторила. Цезар се слави с потекло, достойно за мъжките му атрибути, ако се вярва на мълвата — изрече с горчивина Силан. — Влюбена ли си?

— О, да.

— Разбирам те, макар че на мене ми е противен. Жените открай време са ставали на глупачки заради него.

— Аз не съм станала на глупачка — хладно отвърна Сервилия.

— Така е. Възнамеряваш ли и занапред да се срещаш с него?

— Да, възнамерявам да го виждам цял живот.

— Все някой ден ще се разчуе, Сервилия.

— Нищо чудно, но никой от двама ни няма интерес връзката ни да стане публично достояние. Затова ще се постарая да не се случи.

— За което би трябвало да ти благодаря, предполагам. С малко повече късмет, вече ще съм покойник, щом клюката се разнесе.

— Аз не желая смъртта ти, съпруже.

Силан се засмя невесело.

— Навярно и затова трябва да съм ти благодарен! Не бих се учудил, ако решиш да ме премахнеш, за да постигнеш целите си.

— Нямам такива намерения.

— Разбирам. — Изведнъж лицето му се промени. — Но богове, Сервилия, какво сте направили! Та вашите деца са сгодени! Как можеш да се надяваш никой да не разбере?

— Не виждам защо точно Брут и Юлия биха заплашили нашата връзка. Ние не се срещаме на място, което те да посещават.

— Или което, който и да е друг да посещава. Освен това робите се страхуват от теб.

— Именно.

Силан подпря глава на ръцете си.

— Искам да остана сам, Сервилия.

Тя веднага стана от стола.

— Вечерята ще е готова всеки момент.

— Няма да вечерям.

— Трябва да хапнеш нещо — заръча му тя, преди да излезе. — Забелязала съм, че болките се успокояват поне за няколко часа след хранене, особено ако се нахраниш добре.

— Не и днес! Хайде, Сервилия, върви си!

Тя излезе. С изненада установи, че изпитва нежни чувства към мъжа си.

Плебейското събрание призна Марк Аврелий Кота за виновен в злоупотреби с властта, наложи му глоба по-голяма от цялото му състояние и му забрани да живее на разстояние по-малко от четиристотин мили от Рим.

— Което означава, че дори в Атина не мога да се заселя — оплака се осъденият пред по-малкия си брат Луций и племенника си Цезар. — Масилия пък ме отвращава. Мисля, че ще замина за Смирна при чичо ни Публий Рутилий.

— По-добре при него, отколкото при Гай Верес — утеши го Луций Кота, който беше изненадан от присъдата.

— Чувам, че плебсът щял да възнагради Карбон с правото да се ползва с почести на консул — подхвърли презрително Цезар.

— Сиреч да го придружават ликтори?

— Е, което си е истина, след като Глабрион замина за новата си провинция, можем да си позволим подобен лукс. Не ще и дума, вуйчо, досега плебсът можеше да определя кой да влезе в сената, можеше да налага консули и претори, но за пръв път чувам, че плебейското събрание има правото да връчва империум! — Цезар не беше на себе си от гняв. — И това всичкото заради алчността на публиканите.

— Да живеят, Цезаре — махна с ръка Марк Кота. — Времената се менят, това е. Приеми, че това е окончателният реванш, който конническото съсловие си взема от Сула. Колко предвидливо от моя страна, че навреме прехвърлих имотите си на Луций.

— Всичко твое ще те последва в Смирна — увери го Луций Кота. — Вярно е, че те осъдиха конниците, но сред твоите зложелатели имаше и доста сенатори. Склонен съм да простя на Катул, Гай Пизон и останалите заради бездействието им, но Публий Сула, онова негово протеже Автроний и всички други от техните среди буквално помогнаха на Карбон по време на процеса. Както и Катилина. Това, виж, никога няма да им простя.

— Нито пък аз — добави Цезар, като се опита да се усмихне. — Аз много те обичам, вуйчо Марк, добре го знаеш. Но дори заради теб не бих се прежалил с жената на Публий Сула, онази вещица, сестрата на Помпей.

Тримата се засмяха и навярно донякъде се утешиха с мисълта, че злодеят Публий Сула е длъжен да прекарва всяка нощ със сестрата на Помпей, която не само не можеше да се похвали с младост и хубост, но и си прекарваше времето най-вече с каната с вино.

Авъл Габиний нанесе своя голям удар в края на февруари. Само той си знаеше колко му е струвало да стои през цялото това време със скръстени ръце и да залъгва римляните, че точно той, председателят на колегията на народните трибуни, е най-неамбициозният от всички. Макар да му се носеше лоша слава като на всеки римлянин от Пицен (което пък значеше, че е човек на Помпей), Габиний не беше съвсем парвеню. И баща му, и чичо му бяха членували в сената, а в жилите им течеше знатна римска кръв. Габиний имаше амбицията да отхвърли покровителството на Помпей и да заработи за самия себе си, нищо че очевидно не беше в състояние да създаде своя фракция в сената. Работата беше там, че Помпей далеч не беше толкова велик, колкото му се искаше да бъде. Габиний си търсеше по-силни съюзници, по възможност кореняци римляни; много неща у събратята му пиценци го отблъскваха, най-вече отношението им към Рим. Помпей живееше с чувството, че струва повече от Рим, а Габиний не беше съгласен. Е, всичко си имаше обяснение! В своята затънтена провинция Помпей се държеше като цар, докато в Рим нямаше голямо влияние. Повечето римляни родом от Пицен се гордееха с това, че служат на своя знатен земляк, който вече беше наложил своето превъзходство над далеч по-привилегировани съперници.

Ако Авъл Габиний, расовият гал, недоволстваше от подчинението си на Помпей, то затова си имаше причина, и тази причина беше Гай Юлий Цезар. Двамата бяха почти връстници, бяха се запознали по време на обсадата на Митилена и оттогава ги свързваше близка дружба. Габиний беше във възторг от по-младия Цезар, който показваше и способности, и сила на характера, подсказващи, че един ден всеки би имал полза от приятелство с него. Габиний познаваше мнозина римляни, красиви като Цезар, атлети или чаровници като него, да не говорим за множеството наследствени аристократи; но у Цезар имаше много повече. Да бъдеш едновременно интелектуалец и да водиш войската насред най-големи опасности само по себе си представляваше забележително съчетание, тъй като повечето интелектуалци съзнаваха твърде добре рисковете от храбростта. Цезар сякаш беше способен да забрави за всичко, което би попречило на успеха му. С каквото и да се заемеше, намираше начин да използва само онези свои качества, които биха му спомогнали в най-голяма степен. Освен това притежаваше воля, каквато Помпей не познаваше, сила, която напираше от гърдите му и която му помагаше да премахне всяко препятствие. Цезар не мислеше каква цена ще заплати за успеха и нямаше нещо, което да го уплаши.

И макар през годините след обсадата на Митилена да се бяха виждали рядко, Габиний продължаваше да мисли за Цезар. Най-накрая Авъл Габиний си обеща, че един ден, когато Цезар създаде свое крило в сената, той ще стане един от най-верните му привърженици. Как точно щеше да се освободи от клиентската си зависимост към Помпей, Габиний още не знаеше. Помпей беше негов патрон, следователно трябваше да работи за него подобно на всички останали клиенти. Но така или иначе Габиний искаше да се изяви на Форума не толкова заради своя покровител Гней Помпей Велики, Първия сред римляните, колкото за да се докаже пред младия и все още относително неизвестен Юлий Цезар.

Дори не си направи труда най-напред да се изкаже в сената; откакто народните трибуни си бяха възвърнали всички предишни правомощия, това не беше необходимо. По-добре да нанесе своя удар на сената възможно най-неочаквано; нека плебсът пръв научи за предложението му, при това на заседание, за което никой не е предполагал, че ще се случи нещо необичайно.

Когато Габиний се качи на рострата, за да се изкаже, в Кладенеца на комициите присъстваха не повече от петстотин души. Това бяха професионални гласоподаватели, ядрото на плебейското събрание, което не изпускаше заседание и беше способно да изрецитира дума по дума всяка по-знаменита реч, произнесена от трибуната. Това бяха и хората, които единствено си спомняха в подробности текстовете на плебисцитите, приемани през последните десетилетия.

Стълбите пред сената също бяха полупразни: присъстваха само Цезар, неколцина от сенаторите — клиенти на Помпей, включително Луций Афраний и Марк Петрей, както и Марк Тулий Цицерон.

— Ако ни трябва конкретен повод да си спомним колко сериозна е пиратската опасност за Рим — обърна се Габиний към плебса и малцината сенатори пред Курията, — то нападението в Остия и пленяването на сицилийското зърно би следвало да послужат като сериозен стимул за управленска активност! Но какво сторихме, за да прочистим Нашето море от тази напаст? Какво направихме, за да гарантираме житната реколта, да бъдем сигурни, че римските граждани няма да гладуват, че ще имат достатъчно пари, за да плащат своя хляб? Какво постигнахме в желанието си да защитим нашите търговци и техните кораби? Какво свършихме, за да не позволим дъщерите ни да бъдат отвличани в робство, да спасим дори преторите си от плен? Много малко, драги представители на плебса. Твърде, твърде малко!

Цицерон се настани до Цезар и го бутна по ръката.

— Става интересно, но защо ли не се изненадвам? Имаш ли представа накъде бие, Цезаре?

— Имам.

Габиний продължи да говори. Личеше си, че е в добро настроение.

— Онова твърде малко, което направихме през последните четирийсет години, откакто Антоний Оратор за последен път се бе опитал да ни спаси от пиратите, бе започнато едва след края на управлението на нашия диктатор — тогава, когато неговият верен съюзник и колега Публий Сервилий Вация замина да управлява Киликия с изричната заповед да разгроми пиратите. За целта му беше връчен пълен проконсулски империум и той имаше право да набира флотилия от всички градове, засегнати от пиратите, включително Кипър и Родос. Проконсулът започна с Ликия и се справи със Зеникет. Бяха му нужни три години, за да надвие един-единствен пират! При това този пират действаше в Ликия, далеч от скалистите и недостъпни брегове на Памфилия и Киликия, където се крият най-опасните морски разбойници. Останалата част от своя дълъг мандат в резиденцията в Тарс Вация отдели на една лесна и безсмислена война срещу племето на исаврите, памфилски земеделци, които живееха дълбоко навътре в сушата! Когато ги победи, сиреч превзе двете им градчета, нашият сенат му предложи да си прикачи ново прозвище към името си — „Исаврик“. Представяте ли си?! Е, не е много вдъхновяващо да се казваш Вация — Патравия? Друго си е, след като си бил просто Публий Патравия от плебейската фамилия Сервилии, изведнъж да станеш Публий Сервилий Патравия Победителя на исаврите! Трябва да признаем, че това допълнение „Исаврик“ придаде известен блясък на едно недотам лицеприятно име!

За да подчертае думите си, Габиний вдигна тогата си на височината на мускулестите си бедра и започна да крачи напред-назад по рострата, прилепил плътно коленете си едно до друго: слушателите му избухнаха в шумен смях.

— Следващото действие от нашата вълнуваща история — продължи Габиний — се разигра на и около остров Крит. Без никаква причина, освен това че баща му, Антоний Оратор — доста по-способен от сина си, но въпреки това неуспял да доведе начинанието докрай, — вече е бил командирован от римския сенат и народ да се сражава с пиратите, преди седем години Марк Антоний-син се сдоби с подобно назначение, този път само от страна на сената, както повеляваха законите на нашия диктатор. През първата година от своето командване Антоний не правеше друго, освен да пикае неразредено вино из всички кътчета в западната половина на Нашето море. Присвои си славата от едно-две спечелени сражения, но така и не представи убедителни доказателства за това, като например носовете на поне няколко пленени пиратски кораба. След като измина тази година, Антоний изду платна и отплава за Гърция. Там в продължение на две години гонеше пиратските главатари от остров Крит, настигайки ги колкото да го направят за смях. Ластен и Панарес буквално го разбиха! И най-накрая съсипаният от мъка Тебеширен човек — защото това е, което името му Кретик в действителност означава! — предпочете да отнеме живота си, за да не се излага пред римския сенат, своя работодател.

Най-накрая се появи поредният наш виден съгражданин с чудесно име — онзи Квинт Цецилий Метел, който е внук на Метел Македоник и син на Козлето — Метел Капрарий Козлето. По всичко личи, че Метел Козлето е решил да се превърне във втория Кретик! Но дали Кретик ще означава Победител на критяните или Тебеширен човек? Как мислите, събратя плебеи?

— Тебеширен човек! Тебеширен човек! — възкликна множеството.

Габиний продължи:

— А с това, скъпи приятели, свършваме с историческия преглед и се озоваваме отново в настоящето. Имаме пред себе си катастрофата в Остия, пълният застой в Крит, сигурният и необезпокояван от никого живот на пиратите из техните бази — от Гадес в Испания до Газа в Палестина! Нищо не беше направено срещу тях! Нищо!

— Какво ни предлагаш тогава, Габиний? — подвикна Цицерон от стълбите пред сената.

— О, но това е Марк Цицерон! Привет, привет! — зарадва се Габиний. — А до него Цезар! Двамата най-видни оратори в Рим са седнали да слушат скромните думи на един пиценец. За мен това е чест, още повече че освен вас двамата почти не виждам друг сенатор да присъства. Няма го Катул, няма го Пизон, няма го Хортензий, няма го и върховният понтифекс Метел Пий!

— Не го увъртай, човече, давай нататък — подкани го Цицерон, видимо поласкан.

— Благодаря за вниманието, точно това смятах да направя. И така, питам аз, какво да правим? Отговорът е прост, членове на плебса. Намираме си подходящ човек. Един ще ни стигне. Човек, който вече е бил консул, за да бъдем сигурни в неговото конституционно положение. Човек, който е изграждал военна кариера на бойното поле, а не на първата редица в сената. Ние намираме този човек и под „нас“ разбирам нашето достопочтено събрание, а не сената! Сенатът вече опита всичко — от патравите крака до тебеширените кози рога — без никакъв успех. Бих казал, че сенатът сам трябва да се откаже от правата си да взема решение по този въпрос, който все пак засяга всички ни еднакво. Повтарям значи, намираме си човек, който да е бил вече консул и да притежава завидни тактически способности. След това ние му възлагаме поръчение да изчисти Нашето море от пирати — като се тръгне от Херкулесовите стълбове и се стигне до устието на Нил и Евксинския понт. Ние му даваме срок от три години и до края на тези три години трябва да е свършил цялата работа. Ако не е успял, членове на плебса, пак ние ще го осъдим и ще го накажем с вечно изгнание от Рим!

Изведнъж на площада се показаха неколцина от партията на добрите люде, извикани по спешност от клиентите си, които имаха за задача да наглеждат събитията на Форума дори когато не се очаква нищо специално. Вече цял Рим бе научил, че Авъл Габиний говори за борбата с пиратите и по-специално за върховното командване. Добрите люде добре знаеха, че Габиний има една-единствена цел: да поиска от плебса да връчи командването на Помпей. А това не биваше да се допуска. Помпей не биваше да получава второ специално поръчение! Никога и за нищо на света! Това му даваше повод да се мисли за по-велик от всички останали.

За разлика от Габиний Цезар можеше да наблюдава целия площад, затова пръв забеляза Бибул да слиза по трибуните на Кладенеца, а след него дойдоха Катон, Ахенобарб и младият Брут. Сервилия нямаше да се зарадва, ако научеше, че синът й е в компанията на Катон. Брут навярно си даваше сметка за това, защото непрекъснато се оглеждаше. Навярно заради това дори не слушаше какво точно говори Габиний, докато Бибул, Катон и Ахенобарб бяха почервенели от яд.

Габиний отново поде:

— Този човек трябва да се ползва с пълна свобода на действие. Щом се захване с работа, не бива да му пречат никакви ограничения, наложени от сената или народното събрание. Това, разбира се, означава, да му връчим неограничен империум, но далеч не само за бойните действия, водени по море! Властта му трябва да се простира на петдесет мили навътре в сушата навсякъде по бреговете на Нашето море. По бреговата ивица неговата власт трябва да стои над тази, на който и да е провинциален управител. Трябва да разполага с поне петнайсет легати с пропреторски статут и да е в положение сам да избира как и кога да ги използва, без някой да му се меси в избора. Ако се окаже необходимо, може да му се предаде цялото съдържание на държавната хазна, освен това да му се разреши да налага еднократни данъци за строеж на кораби или набиране на доброволци навсякъде, където се ползва с империум. Този човек трябва да разполага с колкото кораби, флотилии и флоти иска, както и с колкото римски легионери ще му бъдат нужни.

В този момент Габиний най-сетне забеляза новодошлите и изведнъж се сепна, сякаш е срещнал привидения. Погледна Бибул в очите и широко се усмихна. Катул и Хортензий не го бяха удостоили с внимание, но Бибул, един от техните политически наследници, беше напълно достатъчен.

— Ако предадем това специално поръчение за борба с пиратството на един човек, членове на плебса — възкликна Габиний, — поне трябва да сме сигурни, че той наистина ще изкорени пиратството! Ако позволим на определени членове на сената да ни изплашат или попречат, то само ние и никоя друга институция ще носим цялата отговорност за евентуален провал — последствие от нашата слабост. Нека се спасим веднъж завинаги от пиратството! Време е да свършим с полумерките, с компромисите, с угодничеството и подаването на лъжицата от шурей на баджанак, нека престанем да търпим себичността на знатните фамилии, които смятат, че защитата на Рим им принадлежи по право! Време е да престанем с бездействието и да си свършим работата както трябва!

— Няма ли най-сетне да го назовеш, Габиний? — извика Бибул от дъното на Кладенеца.

Габиний го погледна неразбиращо.

— Кое да назова, Бибуле?

— Името, името!

— Аз няма предвид ничие име, Бибуле, просто предлагам решение.

— Глупости! — обади се с властния си и груб тон Катон. — Това са пълни глупости, Габиний! Имаше предвид съвсем конкретно име! Името на твоя господар, на онова пиценско парвеню, чиято най-голяма радост е да съсипва традициите и обичаите на Рим! Не си седнал да ни говориш, воден от патриотизъм! Застанал си тук, за да защитиш интересите на господаря си Гней Помпей Велики!

— А, ето едно име! Катон ни предложи човек! — възкликна Габиний. — Марк Порций Катон ни предложи конкретен човек! — Той се облегна на дървената преграда, приведе се напред и дори леко клекна, за да доближи глава до застаналия под него Катон. — Теб не те ли избраха за военен трибун, Катоне? Доколкото си спомня, жребият те изпрати да служиш при Марк Рубрий в Македония? Пак, доколкото знам, Марк Рубрий вече е заминал за провинцията си? Не мислиш ли, че е крайно време да отидеш да пречиш на Рубрий в Македония, вместо да пречиш на нас, в Рим? И все пак благодаря за предложението! Ако не беше споменал Гней Помпей, така и нямаше да се сетя кого да посоча.

С което завърши речта си и набързо разпусна заседанието, преди някой от народните трибуни, купени от добрите люде, да е дошъл.

Бибул рязко се извърна към тримата си придружители. Леденият му поглед беше способен да убива. Щом се изкачиха до нивото на площада, протегна се и сграбчи Брут за ръката.

— Можеш да ми направиш една услуга, момче — рече, — след което се прибирай у дома. Намери Квинт Лутаций Катул, Квинт Хортензий и консула Гай Пизон. Кажи им веднага да дойдат у нас да говорим.

Скоро след това тримата водачи на добрите люде вече седяха в кабинета на Бибул. Катон също им правеше компания, но Ахенобарб си беше отишъл.

— Всичко беше толкова спокойно, дори Помпей Велики си мълчеше — отбеляза Катул, слаб, светлокос и светлокож мъж, у когото повече личеше, че е наследник на Цезарите, отколкото на Домициите, към които принадлежеше майка му.

Катуловият баща беше далеч по-силна фигура от сина си, но пък и се бореше с далеч по-силен съперник — великия Гай Марий. Катул Цезар загина по време на клането, което полуделият Марий устрои на своите противници в началото на злокобния си седми консулски мандат. По-късно младият Катул се компрометира в очите на консервативните среди, след като през всичките години, докато Сула беше в изгнание в Гърция и Мала Азия, остана в Рим. Катул просто не вярваше, че Сула ще успее да надвие Цина и Карбон. Естествено, когато Сула стана диктатор, Катул се озова в твърде деликатно положение и му бяха нужни усилия да увери новия римски господар в своята лоялност. В крайна сметка именно Сула го назначи за консул — заедно с Лепид, който се разбунтува… И свърши трагично. И макар тъкмо Катул да беше разгромил бунтовника Лепид, командването в Испания, където метежникът Квинт Серторий се беше отцепил в отделна държава, беше предадено на Помпей. Катул цял живот беше преследван от подобна съдба: никога не му се удаваше случай истински да блесне, да докаже, че е достоен наследник на забележителния си баща.

Вече бе прехвърлил петдесетте и в душата си таеше завист и злоба. Докато слушаше сега Бибул, си даваше сметка, че не знае как точно да попречат на Габиний. Нищо друго не му идваше наум, освен пак да обедини целия сенат срещу възлагането на повторно специално поръчение.

Бибул беше доста по-млад от него, освен това изпитваше още по-голяма омраза към надменните красавци, решили, че светът е създаден, за да го управляват. Той знаеше, че в сената се намират твърде много хора, склонни да одобрят Помпеевото назначение, щом се отнасяше до толкова сериозен проблем като пиратството.

— Няма да стане! — отговори той откровено на Катул.

— Трябва да стане! Не можем да позволим на този пиценски селянин да управлява Рим, все едно е пиценска колония! Та по какво се различава Пицен от останалите области в Италия? По това, че там живеят някакви самозвани римляни, които в действителност са наследници на чисти гали! Погледнете го само на какво прилича този Помпей! Същински варварин! Погледнете и Габиний! И какво, ние, истинските римляни, трябва да се принизим дотам да слушаме заповедите на някой си Помпей? Да го издигнем повторно до положение, до което никой почтен римлянин не може да се изкачи? Велики! Как можа един римски аристократ като Сула да позволи на Помпей да си прикачи подобно прозвище?

— Съгласен съм с теб! — подкрепи го Гай Пизон. — Това е напълно неприемливо!

Хортензий въздъхна.

— Сула имаше нужда от него. Сула бе готов на всичко, за да сложи край на изгнанието си — допълни той и вдигна рамене.

— Няма защо да се заяждаме със Сула — възрази Бибул. — Трябва да запазим спокойствие, иначе ще изгубим. Ситуацията е в полза на Габиний. Истината, Квинт Лутаций, е, че сенатът наистина не успя да се справи с пиратите, а аз не вярвам нашият мил Метел да се представи по-добре в Крит. Нападенията на Остия беше просто повод за Габиний да предложи своето решение.

— Да не искаш да кажеш — учуди се Катон, — че не сме в положение да попречим на Помпей да получи властта, която Габиний предлага?

— Точно това искам да кажа.

— Помпей няма да се справи с пиратството — горчиво се усмихна Пизон.

— Точно така — потвърди Бибул. — Може би ще е най-добре да гледаме отстрани как плебейското събрание връчва командването на Помпей. След което ще си стоим със скръстени ръце и ще чакаме той сам да се провали. Така ще приключим веднъж завинаги с него.

— Не — възрази Хортензий. — Има начин Помпей да бъде отстранен още сега. Можем да предложим на плебса и друго име, което избирателите да предпочетат.

Настъпи кратко мълчание, нарушавано единствено от скърцането на Бибуловия писец по хартията.

— Марк Лициний Крас! — възкликна той. — Блестящо, Хортензий, блестящо! Той е почти толкова добър пълководец като Помпей, освен това се ползва с широка подкрепа сред конниците. Те се грижат само за едно — да не изгубят пари. Заради пиратите нашите богаташи губят милиони сестерции годишно. Никой в Рим няма да забрави как Крас смаза въстанието на Спартак. Този човек е гениален организатор. Освен това е безкомпромисен като Митридат.

— На мен лично Крас никак не ми се нрави като човек, но поне е човек с потекло — зарадва се Пизон. — Пък и шансовете му не отстъпват на Помпеевите.

— Много добре. Ще поискаме от Крас да се кандидатира за специалното поръчение срещу пиратите — рече Хортензий. — Кой ще му го съобщи?

— Аз — отговори Катул и погледна строго Пизон. — Междувременно, консуле, предлагам твоите служители да свикат сенаторите на заседание утре призори. Габиний не отвори дума за ново заседание на плебса, затова ще повдигнем въпроса пред сената и ще си подсигурим сенатконсулт, предлагащ на плебса да назначи Крас.

Но както Катул щеше да установи при посещението си у Крас, някой вече ги беше изпреварил.

След разпускането на плебейското събрание Цезар бързо напусна Форума и се запъти към деловата квартира на Крас, който прекарваше деня си в една многоетажна сграда зад Мацелум Купеденис, пазара за цветя и подправки, който държавата бе принудена да отдаде на търг още преди години; това беше начин да се финансира походът на Сула срещу Митридат. По онова време Крас беше още млад и не разполагаше с пари да купи пазара; но по време на суланските проскрибции се организира повторен търг и този път той беше добре подготвен. В момента притежаваше голяма първокласна пазарна площ недалеч от източния край на Форума. Към пазара се добавяха и дузината складове, в които търговците съхраняваха стоката си от пипер, нард, тамян, канела, мехлеми, парфюми и екзотични аромати.

Крас беше внушителен мъж: заради широките си рамене създаваше впечатление, че е много висок. Но макар, че бе едър, нямаше и грам тлъстина по себе си. Вратът, раменете и торсът му се сливаха в единно цяло, което — заедно с привидно благото му изражение — го оприличаваше в очите на всички, които го познаваха, на вол… На вол, който знае да мушка с рога. Крас се беше оженил за вдовицата на двамата си покойни братя, една знатна сабинянка на име Аксия, която бе придобила прозвището Тертула, задето се бе омъжила за трима братя последователно. Крас имаше двама сина, от които по-големият, Публий, всъщност беше от неговия брат Публий. На него му оставаха десет години, докато влезе в сената, докато наследникът на Крас, Марк, беше с няколко години по-малък. Никой не можеше да упрекне Крас в бягство от семейните задължения. Цял Рим знаеше, че е бил и ще си остане предан на жена си. Но не изпитваше голяма страст към нея. Марк Лициний Крас имаше слабост към едно-единствено нещо на света — парите. Някои го смятаха за най-богатия човек в Рим, но Цезар, който сега изкачваше стълбите до петия етаж на сградата, знаеше, че не е така. Състоянието на Цепионите беше многократно по-голямо, също както и имуществото на човека, за когото му предстоеше да разговаря с Крас — Помпей Велики.

Това, че Крас бе предпочел да заеме петия етаж, вместо да се настани в удобните помещения на първия, беше типично за него. Той добре знаеше как вървят цените на наемите. Колкото по-високо се намира наемателят, толкова по-малко плаща. Защо да харчи няколко хиляди сестерции в повече, за да използва сам приземния етаж, вместо да го даде под наем? Освен това стълбите служеха за здравословни физически упражнения. Пък и Крас не се интересуваше какво впечатление ще остави у другите. Седеше си зад писалището в общата кантора и наблюдаваше целодневно висшите си служители.

— Време е за разходка на чист въздух! — подкани го от вратата Цезар, без дори да влезе в стаята.

Крас веднага стана от мястото си и го последва. Долу ги посрещна отново шум и глъчка.

Цезар и Крас бяха добри приятели — още откакто Цезар служеше в щаба му по време на войната срещу Спартак. Мнозина се чудеха на подобна близост между двамата, защото различията в характерите им пречеха да забележат многото общи черти. Колкото и противоположни да бяха, Крас и Цезар се стремяха към властта и взаимно се оценяваха за това.

На тяхно място повечето римски мъже биха отишли в някоя гостилница да похапнат лютива свинска кайма с хлебче от трици и сланина. Обаче Цезар обикновено не беше гладен, а за Крас да се храни вън от дома бе ненужно харчене на пари. Двамата се облегнаха на една стена, отделяща някакво училище на открито и сергия за пипер.

— Добре, тук няма кой да ни чуе — почеса се по голото теме Крас; скалпът му беше лъснал скоро след знаменитото му съвместно управление с Помпей. Крас непрекъснато се оплакваше, че косата му е окапала заради преживените тревоги откъде да си възвърне хилядата таланта злато, които похарчи, за да се докаже над колегата си в очите на народа. Че плешивината най-вероятно беше следствие от напредналата му възраст, дори не му хрумваше. Тази година той навършваше петдесет, но за него това не беше обяснение. Марк Крас за всичко обвиняваше тревогите си около трупането на пари.

— Очаквам още тази вечер да бъдеш навестен — започна да обяснява Цезар, без да сваля поглед от едно възхитително чернокосо момиченце, което слушаше урока си в съседство, — и то не от друг, а от нашия скъп Квинт Лутаций Катул.

— О, така ли? — учуди се Крас, без да сваля поглед от астрономическата цена, която продавачът на пипер без изписал с тебешир на дървената табелка пред глинената делва. — Какво си надушил, Цезаре?

— Вместо да висиш по цял ден над сметките си, по-добре да се беше разходил до Форума.

— Интересно ли беше на плебейското събрание?

— Много интересно, истинско представление. Но не беше неочаквано, не и за мен. Аз още миналата година си поговорих с Великия, затова нищо не ме учуди. Но се съмнявам, че някой друг е знаел, като изключим Афраний и Петрей, които ми правиха компания пред Курията. Предполагам, че нарочно не се присъединиха към събранието, да не би да се издадат предварително. И Цицерон беше с мен, но той просто си е любопитен. Има нюх кога ще се случи нещо интересно на Форума.

Крас беше наясно с политическия живот в града, затова най-сетне отмести поглед от цената на пипера и изгледа Цезар.

— Охо! И какво е намислил нашият Велик приятел?

— Габиний предложи на плебса да приеме закон, с който на един човек да се връчи неограничен империум и неограничени пълномощия. Целта на това е да се сложи край на пиратството — усмихна се Цезар, когато възхитителното момиченце удари момчето до себе си с дървената си табла.

— Идеална задача за Великия — съгласи се Крас.

— Разбира се. Междувременно се осведомих, че през последните две години подробно е разработил стратегията си. И все пак подозирам, че сенатът няма лесно да се съгласи със специално поръчение, връчено от плебса, нали?

— Най-малкото Катул и неговите момчета ще протестират.

— Предполагам, че и повечето останали сенатори ще са против. Няма да простят на Великия, че ги принуди насила да узаконят избора му за консул.

— То и аз няма да му го простя — рече мрачно Крас. След което си пое дъх и попита: — И очакваш, че Катул ще ми предложи да се явя като опозиция на Помпей?

— Сигурен съм.

— Звучи примамливо — отвърна Крас и най-сетне на свой ред погледна към училището: удареното момченце ревеше с пълно гърло.

— Да не се подлъжеш, Марк — възрази му любезно Цезар.

— Защо не?

— Защото няма да стане. Повярвай ми, няма да стане. Ако Великият наистина е готов, а аз мисля, че е, то остави го да си троши главата с пиратите. Ти самият страдаш не по-малко от останалите от пиратските набези. Ако си мъдър човек, ще останеш в Рим и ще чакаш мига, в който да получиш печалбата от изкореняването на пиратството. Познаваш Великия. Той ще се справи. Но другите само ще стоят и ще гледат. В това време ти можеш да използваш няколкото месеца, за да се подготвиш за добрите времена.

Това, Цезар добре го знаеше, беше най-убедителният аргумент за Марк Крас.

Приятелят му кимна.

— Убеди ме — призна той и погледна слънцето. — Време е да свърша още малко работа, преди да се прибера за скъпия си гостенин.

Двамата минаха през училището. Цезар се усмихна съучастнически на момиченцето, което беше станало причина за безпорядъка, и му подхвърли:

— Довиждане, Сервилия.

Крас, който тъкмо се канеше да тръгне в другата посока, се сепна.

— Познаваш ли я? Наистина ли е Сервилия?

— Не, не я познавам — призна си Цезар, без да се спира. — Но твърде силно ми напомня за бъдещата свекърва на Юлия!

Събитията така се развиха, че когато на другата сутрин консулът Пизон откри заседанието на сената, политическата група, към която принадлежеше, не разполагаше с кандидатура, която да противопостави на Помпей; разговорът на Катул с Крас не бе довел до резултат.

Новината за това, какво се готвеше, вече беше обиколила всички редове. За удовлетворение на добрите люде сенаторите не бяха съгласни с предстоящото назначение. Сула беше умрял твърде скоро, за да са забравили начина, по който се гавреше със сената, пък макар и да предоставяше на самите сенатори привилегии. А Помпей беше креатура на Сула, човекът, който вършеше черната му работа. Помпей беше избил не един и двама сенатори, подкрепяли Цина или Папирий Карбон, беше убил Марк Юний Брут, беше принудил със сила сената да се примири с избора му за консул, нищо че принадлежеше на конническото съсловие. Това беше и най-сериозното му престъпление, поне и според мнозинството сенатори. Цензорите Лентул Клодиан и Попликола, които Помпей беше купил, все още се ползваха с влияние, но най-важните му поддръжници, Марций Филип и Корнелий Цетег, вече ги нямаше. Единият се беше оттеглил в страната на любовта и удоволствията, другият — във вечните сънища.

Нищо чудно тогава, че и Лентул Клодиан, и Попликола, макар все така облечени в цензорските си тоги, се разколебаха да говорят в полза на Помпей. Напрегнатите лица на колегите им ги убеждаваха, че не е сега моментът. Щеше да си замълчи и Гай Скрибоний Курион, още един сенатор на Помпеева издръжка. Колкото до Афраний и стария Петрей, техните ораторски способности бяха толкова скромни, че Помпей изрично им забраняваше да се изказват. Крас от своя страна не присъстваше.

— Помпей няма ли да дойде лично в Рим? — попита Цезар Габиний, когато си даде сметка, че най-важният човек отсъства.

— Пътува — обясни Габиний. — Няма да се появи, преди името му да бъде обсъдено в плебейското събрание. Знаеш, че ненавижда сената.

След като авгурите проведоха гаданията, а върховният понтифекс Метел Пий изрече необходимите молитви, Пизон (който държеше фасциите и за февруари след заминаването на Глабрион за Азия) даде ход на заседанието.

— Давам си сметка — рече той от стола си, поставен на подиума в единия край на залата, — че днешното заседание не се вмества изцяло във февруарските задължения на сената, не и според закона на народния трибун Авъл Габиний, който наскоро беше приет. Но това само изглежда така! Защото проблемът, който ще трябва да обсъдим, е върховното командване в операция, която се отнася до външната политика. Но това няма значение. Нищо в лекс Габиния не забранява на тази институция да провежда заседания през февруари и да обсъжда всички по-важни дела!

Консулът се изправи. Като типичен Калпурний Пизон беше доста висок, мургав и плашеше с гъстите си вежди.

— Този същият народен трибун, Авъл Габиний от Пицен — Пизон посочи Габиний, който седеше с гръб към него, от лявата му страна, заедно с останалите трибуни на пейката пред подиума, — вчера, без дори да предупреди тук присъстващите, свикал плебейското събрание и обяснил пред представителите на плебса — пред малцината, които присъствали, ако трябва да съм точен — как да се отървем от пиратите. Без да се консултира с нас, без да се консултира с когото и да било! Без да споменава конкретни имена, но кое ли име на римски пълководец може да роди една пиценска глава? Въпросният Авъл Габиний заедно с колегата си трибун от Пицен, Гай Корнелий, който въпреки името си не принадлежи на никаква достойна за споменаване фамилия, от самото си встъпване в длъжност ни създадоха достатъчно тревоги на нас, които наследихме управлението на Рим като неотменим дълг. Аз например бях принуден да прокарам закон, разрешаващ подкупите при изборите в центуриатните комиции. Пак аз бях ловко лишен от съдействието на своя колега и ще трябва сам да стоя начело на държавата цяла година. Пак аз бях обвиняван в какви ли не престъпления, свързани с подкупване на избиратели.

Всички си давате сметка за сериозността на тепърва предлагания лекс Габиния, давате си сметка в каква голяма степен той накърнява нашите държавни и обществени традиции. Но не е мое задължение да започвам дебата, целта ми беше просто да ви насоча. И тъй като по това време на годината няма новоизбрани магистрати, които да не са встъпили в длъжност, ще поискам сенатът да определи свой говорител и за тази цел се обръщам най-напред към действащите претори.

Тъй като редът за изказване вече беше приет, никой претор не предложи услугите си, нито пък някой от четиримата едили. Гай Пизон обиколи редицата на консуларните сенатори, което беше знак, че пръв ще се изкаже един от стълбовете на римското ораторско изкуство: Квинт Хортензий.

— Уважаеми консуле, магистрати, бивши консули, сенатори — започна той речта си, — време е да се изкажем окончателно по въпроса за тези така наречени специални поръчения! Всички добре знаем защо диктаторът Сула включи въпросната клауза в промените на конституцията — за да заплати услугите на човек, който никога не е принадлежал към нашата достопочтена и уважаема институция, един пиценски конник, който си присвои правото да набира легиони от свое име и да стои начело на отделна армия във войската на Сула, макар и едва навършил двайсет години. Този човек, след като веднъж вкуси от сладостта на противоконституционните действия, се пристрасти към тях. Когато Лепид въстана, Помпей управляваше Италийска Галия и имаше дързостта да заповяда екзекуцията на наследника на една от най-старите и заслужили римски фамилии — Марк Юний Брут, чиято измяна, ако изобщо става дума за измяна, сенатът изрично определи, включвайки Брут в указа, обявяващ Лепид извън закона. Но този указ не даваше право на Помпей да заповяда обезглавяването на Брут, и то на пазара в Регий Лепид! А после да кремира тялото и главата и да ги прати в кутия до Рим, придружени с нещо като обяснителна бележка!

След което Помпей задържа своите безценни пиценски легиони в Мутина, за да принуди сената от позиция на силата да връчи на него, който не е бил нито сенатор, нито какъвто и да е магистрат, специалното поръчение за войната срещу изменника Квинт Серторий в Испания и да му гарантира проконсулски империум. През цялото това време, назначени отци, в Далечна Испания ние разполагахме с известен пълководец от известна фамилия, човек, който притежаваше всяко право да получи подобни привилегии, нашия дълбоко уважаван върховен понтифекс Квинт Цецилий Метел Пий. Държа да отбележа, че именно Квинт Цецилий стори най-същественото в борбата срещу Серторий, във всеки случай много повече от извънредния и противоконституционен главнокомандващ Помпей! Но накрая пак Помпей си присвои лавровите венци!

Хортензий беше представителен мъж с приятна външност и постоянно се местеше, за да създаде впечатлението, че гледа всекиго поотделно в очите: стар трик, който с успех беше използвал повече от двайсет години в съда.

— И какво прави този незаслужаващ никакво внимание пиценски селянин, щом се връща в нашата любима родина? Прехвърля войската си през река Рубикон и навлиза в Италия, настанява се на лагер и отново започва да ни изнудва, този път, с цел да му разрешим да се кандидатира за консул! Нямахме избор. Помпей стана консул. Дори днес, назначени отци, изпитвам погнуса при мисълта за потресаващо наглото прозвище, което Помпей сам си измисли! Великия! Той не е велик! Той е жестоко недоразумение, напаст, рана, измъчваща остарялата кожа на Рим!

Как смее Помпей да се надява отново да изнудва нашата свята институция? Как смее да използва своя Габиний с тази долна цел? Иска неограничен империум, неограничена армия, че и неограничени финанси, представяте ли си? Когато през същото това време, в което говорим, на Крит действа един прекрасен пълководец, който си върши работата чудесно! Повтарям, върши си работата чудесно! Прекрасно! Възхитително!

Хортензий прилагаше своя класически ораторски стил, възприет от малоазийските школи. Сенаторите мълчаха (сякаш попиваха и се съгласяваха с всяка негова дума) в плен на един от най-големите си оратори за всички времена.

— Истина ви казвам, членове на сената, аз никога, ама никога и при никакви обстоятелства няма да се съглася с гласуването на подобни правомощия, пък в полза на когото ще. Все едно през цялата си история Рим не е срещал подобна опасност, та чак сега да се наложи да връчваме някому неограничен империум! Това е против конституцията, против съвестта ни и против всеки здрав разум! Ние ще прочистим Нашето море от пиратите, но ще го сторим по римския начин, а не както го е намислил някакъв си пиценец!

В този момент Бибул не се сдържа и започна да вика и да тропа с крака. Всички се присъединиха към него. Хортензий се изчерви от задоволство и си седна на мястото.

Авъл Габиний го беше изслушал с безразличие и накрая просто вдигна рамене в израз на дълбоко пренебрежение.

— „Римският начин“ — извика той и вдигна ръце — до такава степен се е провалил, че най-добре да го наричаме „пизидийския начин“! Защото пизидийците са известни като хора, страдащи от колективни илюзии. Ако задачата се нуждае от изпълнители — пиценци, нека бъдат пиценци. Защото какво е Пицен, ако не част от Рим? Ти знаеш само географски граници да чертаеш, Квинт Хортензий, но такива не съществуват!

— Млъквай! — изкрещя му Пизон и скочи от стола си. — Как смееш да говориш за Рим! Как смееш точно ти, жалък гал, рожба на варварска Галия! Смееш да твърдиш, че един гал може да бъде истински римлянин? Внимавай, гале Габиний, да не те постигне участта на Ромул и някой ден да не изчезнеш по време на ловния си поход!

— Той ме заплашва! — на свой ред скочи Габиний. — Чухте ли го, назначени отци? Той ме заплашва с убийство, защото точно това се е случило на Ромул! Бил е убит от ловци, които не са били от неговата дружина и са дебнели по същото време из Козите блата на Марсово поле!

Настъпи пълна суматоха, но Пизон и Катул успяха да успокоят страстите. Не им се искаше членовете на сената да се разотидат, преди да са свършили работа. Габиний се върна на мястото си в края на пейката и с грейнали очи следеше консула и водача на добрите люде да обикалят залата, за да успокояват духовете и да убеждават сенаторите да си стоят по местата!

И точно в този момент, когато донякъде се беше установило спокойствие и Пизон се канеше да поиска мнението на Катул, се изправи Гай Юлий Цезар. Както обикновено той носеше своя венец от дъбови листа, затова според правилника се ползваше с предимство пред консуларните сенатори. Пизон не го обичаше и с доста гневен поглед го подкани да си седне. Въпреки това Цезар остана прав.

— Остави го да говори, Пизоне! — подхвърли Габиний. — Има пълно право!

Цезар съвсем рядко се изказваше в сената, но вече се ползваше с авторитета на единствен Цицеронов съперник; малоазийският стил на Хортензий вече се смяташе за старомоден, откакто Цицерон наложи атинските традиции. Цезар също се придържаше към тях. Ако имаше нещо общо сред всички сенатори, това беше вкусът им към изящното ораторско изкуство. И макар да очакваха с интерес какво ще каже Катул, веднага насочиха вниманието си към Цезар.

— Тъй като нито Луций Белиен, нито Марк Секстилий са се върнали отново сред нас, мисля, че аз съм единственият римски сенатор, който е бил в пиратски плен. — В такива случаи Цезар извисяваше необичайно гласа си, така че слушателите да не пропуснат нито една дума. — Би могло да се каже, че аз съм експерт по проблема, ако за това е достатъчен личният опит. Във всеки случай изживяването не беше нито приятно, нито повод за гордост. Моето отрицателно отношение към това, което ми се случи, се породи още в мига, в който забелязах двете бързоподвижни бойни галери, издебнали търговския съд, на който пътувах. Защото, назначени отци, от капитана научих, че евентуална въоръжена отбрана не само би ни обрекла на сигурна смърт, но и нищо не би успяла да постигне. И аз, Гай Юлий Цезар, трябваше да се предам в плен на някаква вулгарна особа наречена Полигон, който бил преследвал търговските флотилии из водите на Лидия, Кария и Ликия в продължение на две десетилетия. По време на четиридесетдневния си престой при Полигон научих доста неща. Научих, че е установен ценоразпис за откупите, които трябва да се искат от всички пленници, твърде ценни сами по себе си, за да бъдат пращани на пазарите за роби или да бъдат използвани като прислуга от самите пирати. Последното очаква всеки един обикновен римски гражданин. Един обикновен римски гражданин не струва дори две хиляди сестерции, което е най-ниската цена, възприета на пазарите за роби. За римски центурион или за цивилно лице от средите на публиканите откупът е половин талант. За знатен римски конник или за знатен публикан откупът е един талант. За римски благородник от знатно семейство, който не е член на сената, откупът е десет таланта. За римски сенатор със статут на младши магистрат — квестор, едил или народен трибун — откупът е двайсет таланта. За консуларен или преториален сенатор откупът е петдесет таланта. Ако е пленен заедно с ликторите и техните фасции, както се случи с нашите двама претори преди три месеца, цената се повишава на сто таланта за човек. Това заедно го научихме преди няколко дни. Цензори и известни консули също носят по сто таланта, макар да не съм сигурен каква цена биха определили пиратите на нашия настоящ консул Гай Пизон — може би един талант? Мен ако ме питате, не бих се бръкнал за повече. Така или иначе не съм пират, докато вижте Гай Пизон понякога ме кара да се съмнявам дали той не е в комбина с тях!

По време на неговото пленничество от заложника се очаква да трепери от страх и периодично да се хвърля в краката на пиратския главатар, за да моли милост. Е, Юлианските ми колене не са свикнали да бършат праха, пък и не ми се наложи да го правят. За разлика от другите аз използвах времето в плен, за да огледам свърталището, да преценя възможностите на пиратите за защита, да науча кое, как и къде се крие. Освен това убеждавах всички присъстващи, че щом се съберат парите за откупа ми — петдесет таланта, — ще се върна, ще завладея пиратската база, ще разпродам жените и децата по пазарите и ще разпъна мъжете на кръст. За тях това беше просто една шега. Никога съм нямало да ги намеря, така ми повтаряха. Но аз ги намерих, назначени отци, и наистина завладях селището им, разпродадох жените и децата по пазарите и наказах всички мъже с мъчителна смърт. Можех да донеса със себе си в Рим носовете на пленените кораби, но тъй като за своята експедиция използвах корабите на родосци, пиратските трофеи сега стърчат от една колона в Родос, в съседство с храма на Афродита, който построих със своя дял от плячката.

Полигон беше един от стотиците пирати, които действат само в онзи край на Нашето море. Дори не беше високостоящ пират, ако можем да ги подредим в някаква йерархия. Забележете, той си докарваше такава завидна печалба с четирите кораба, които притежаваше, че дори не му беше необходимо да се присъединява към други като него. Но иначе съществуват и истински пиратски армади, командвани от способни адмирали като Ластен или Панарес, или пък Фарнацес и Мегадат, които са ни по-познати. Полигон смяташе за достатъчно да плаща по петстотин денарии на своите шпиони в Милет и Приена и да научава своевременно за корабите, които си заслужаваха да бъдат пленени. Шпионите му бяха доста съвестни и прилежни! Нито една по-важна персона не убягваше от вниманието им. Сред трофеите на Полигон се намираха скъпоценности от Египет, което ме навежда на мисълта, че действа и между Пелузия и Пафос. Изглежда, разполага с огромна мрежа от информатори. Разбира се, те получават пари само когато му съобщят нещо съществено, никой не е на постоянна заплата. Така си знаят мястото, не се рискува излишно, а и работата се върши по-качествено.

Но колкото и досадни да са, пирати от ранга на Полигон са нищо в сравнение с пиратските флотилии на големите адмирали. На тях не им трябва да изчакват самотни кораби или невъоръжени конвои. Способни са да нападнат цели флотилии със зърно, охранявани от тежковъоръжени галери. След което продават на обикновения римлянин това, което поначало е принадлежало на Рим. Нищо чудно, че римските складове са празни, едно защото зърното по принцип не достига, второ, защото колкото зърно се намира, продават го три-четири пъти по-скъпо, отколкото би трябвало, дори според ценоразписа на едилите.

Цезар млъкна за секунда, но никой не използва случая да се обади — дори Пизон, почервенял като рак от обидата, която бе подхвърлил сякаш между другото.

— Има един въпрос, който изобщо не ми се иска да засягам, защото просто не си струва. Именно проблемът с провинциалните управители, които са били назначавани от нашата среда и които активно са съдействали на пиратите, позволявали са им да ползват наши пристанища, да товарят храна от наши складове, дори да наемат лозя по бреговете, където на книга всеки пират е трябвало да бъде пленяван или убиван. Всичко това стана пределно ясно по време на процеса срещу Гай Верес, а онези сред вас, които или пряко са участвали в тази дейност, или просто са прикривали събратята си, много добре се знаят кои са. Ако съдбата на вуйчо ми Марк Аврелий Кота заслужава специално внимание, то нека ви напомня как времето не е достатъчна гаранция, че някой ден няма да ви обвинят с късна в дата престъпления.

Има още един въпрос, който не изисква особено внимание, защото отговорът е очевиден. Този въпрос е много стар и изтъркан. А именно, че Рим — а под Рим разбирам римския сенат и народ, — досега дори не се е захванал с пиратския проблем, камо ли да се е опитал да го разреши. Просто няма начин един-единствен човек да тръгне от едно-единствено място, независимо дали това място е Крит, Балеарските острови или Ликия, и да се надява, че ще сложи край на пиратската дейност. Ще ударим на едно място и единственият резултат ще бъде, че пиратите ще си съберат нещата и ще отидат да грабят другаде. Успя ли Метел да отсече поне една пиратска глава в Крит? Ластен и Панарес са само две от главите на пиратската хидра, но и техните две глави си стоят спокойно на раменете, а пиратските им флотилии цепят водите край Крит.

Това, което задачата изисква — повиши тон Цезар, — е не само воля, желание и амбиция за успех! Това, което се изисква, са огромни усилия, приложени по всички възможни точки в един и същи момент, операция, която трябва да бъде ръководена от един план и от един човек. И този човек трябва да е доказал до такава степен своята способност на организатор, че и ние, в сената, и римският народ, да сме сигурни, че можем да му поверим подобна отговорност със съзнанието, че парите, ресурсите и живата сила, която операцията изисква, няма да отидат напусто!

Цезар си пое дълбоко въздух.

— Авъл Габиний стигна само дотам да предложи какъв да бъде този човек. Човек, който да е бивш консул и чиято кариера да подсказва, че може да се справи както трябва със задачата. Но аз ще стигна по-далеч от Авъл Габиний и ще кажа кой е този човек! Предлагам на сената да връчи върховното командване във войната срещу пиратите, придружено с неограничен империум, на Гней Помпей Велики!

— Три път „ура“ за Цезар! — провикна се Габиний и скочи. — И аз така казвам! Предайте командването във войната срещу пиратите на нашия най-велик пълководец, Гней Помпей Велики!

Възмутените погледи се преместиха от Цезар на Габиний. Пизон на свой ред реагира, като повторно скочи от стола си, сграбчи Габиний за раменете и го събори на пода. Но консулът за миг залитна на една страна и скрит зад тялото му, Габиний за втори път през последните два дни, надигна тогата си над коленете и хукна към вратата, подгонен като звяр от сенаторите.

Цезар си проправи път между прекатурените столове и се приближи до Цицерон. Големият адвокат стоеше замислен. Цезар оправи стола пред него и седна.

— Много добре изпълнено — рече Цицерон.

— Много мило и мъдро от страна на Габиний да привлече всеобщия гняв върху себе си, спасявайки мен — съгласи се другият, въздъхна и протегна краката си напред.

— Теб ще е по-трудно да линчуват. В съзнанието им съществува преграда, която не могат да прескочат, и тази преграда е патрицианският ти произход. Колкото до Габиний, за тях той си остава плебей. Него могат да го бият, колкото си искат. Освен това седеше по-близо до Пизон, а и не е печелил никога ей това — Цицерон посочи венеца около главата на Цезар. — Мисля, че ще има не един и два повода половин Рим да иска твоята кожа, Цезаре, но ако някои наистина успеят, няма да са случайни хора. Във всеки случай няма да се оставят на Пизон да ги води.

Пред вратата на сената се разнесоха викове и удари; в следващия миг в залата влетя Пизон, преследван от неколцина от постоянно присъстващите на Форума. Катул, който вървеше след консула, се скри зад една от отворените врати, а Хортензий се плъзна зад другата. Пизон обаче беше повален на земята и с окървавена глава беше издърпан отново навън.

— Май са взели задачата насериозно — отбеляза Цицерон. — Пизон наистина може да го линчуват.

— Не би било зле — рече Цезар.

Цицерон се изкиска.

— Е, ако ти нямаш намерение да го защитиш, не виждам защо аз да си правя този труд.

— О, Габиний ще успокои духовете. Така ще си спечели всеобщите симпатии. Освен това така стана по-спокойно вътре в залата.

— Нали затова дойдох на заседанието?

— Доколкото разбирам — погледна го Цезар, — и ти си за това Великият да получи своите свръхпривилегии?

— Определено. Той е добър човек, без да има нещо общо с добрите люде. Никой друг няма шансове. Да успее, имам предвид.

— А, има един, знаеш ли… Но така или иначе не биха връчили подобна задача на мен. А и аз мисля, че Великия ще се справи.

— Какво самочувствие! — подсвирна смаяният Цицерон.

— Има разлика между самочувствието и трезвия поглед върху нещата.

— Има, но ти дали я правиш?

— Разбира се.

Двамата се умълчаха за кратко и след като суматохата пред сената премина, станаха от местата си, слязоха от страничната редица и се запътиха към портала.

Личеше си, че победата е била за помпеанците; Пизон седеше окървавен на стълбите и Катул се опитваше да му помогне, а Квинт Хортензий беше избягал.

— Ах, ти! — закани се Катул на Цезар, щом младият им колега се изравни с тях. — Какъв предател си ти, Цезаре! Много добре си спомням как ти го казах още преди години, когато искаше да служиш при мен срещу Лепид! Не си се променил. Никога няма да се промениш! Цял живот ще си останеш на страната на тези увредени демагози, които нямат друга цел, освен да премахнат превъзходството на сената!

— Надявах се, че възрастта ще ти помогне, Катуле, най-сетне да видиш, че точно вие, ултраконсервативните, работите най-упорито в тази насока — подхвърли му с пренебрежение Цезар. — Аз вярвам в Рим, вярвам и в сената. Но нищо няма да спечелите, ако се противите на мерки, които вашата некомпетентност изисква.

— До последен дъх ще защитавам Рим и сената от хора като Помпей!

— Е, като те гледам, може би не ти остава много време.

Цицерон, който се бе отдалечил, за да разбере какво говори Габиний от рострата, се върна при тях.

— Вдругиден ще има ново заседание на плебейското събрание! — съобщи им той и им махна за довиждане.

— Още един, който си е наумил да ни унищожи — процеди презрително Катул. — Новият човек, тръгнал от нищото, с голямата уста и още по-голямата глава…

Когато плебсът се събра наново, на рострата до народния трибун Габиний стоеше самият Помпей. Габиний предлагаше на плебейското събрание своя лекс Габиния де пиратис персеквендис, който да включва изрично името на Гней Помпей Велики. Той беше колективният избор, ако можеше да се съди по възгласите. Помпей беше посредствен оратор, но у него имаше нещо много по-важно от добрата реч — цялото му същество, от сините му очи до широката му усмивка, излъчваха свежест и сила, честност и откровеност. „А ето това качество — преценяваше Цезар от мястото си на наблюдател пред сената — аз не притежавам. Не че ми е необходимо. То подхожда на неговия стил, не на моя. В крайна сметка аз не се справям по-лошо с хората.“

Съпротивата срещу законопроекта на Габиний се очакваше да бъде по-издържана юридически, което не означаваше задължително, че би минало без насилие. И тримата трибуни, служители на добрите люде, бяха застанали на видно място на рострата. Отпред стоеше Требелий, на крачка зад него Росций, Отон и Глобул: нека всички знаят кой е лидерът.

Преди Габиний да започне с подробностите от своя законопроект, даде думата на Помпей и никой от сенаторската клика, нито Требелий, нито Катул или Пизон, не се опита да го спре; множеството беше на негова страна. Помпей започна да обяснява как от малко момче все се сражавал за родината, че вече изнемогвал от толкова много специални поръчения, които му налагал дългът пред Рим. За всеки случай изброи всички военни кампании, в които беше участвал (излязоха повече от годините му), сетне напомни колко много завист и омраза среща след всеки свой успех, след всяка саможертва. Не искал да предизвиква завист, още по-малко — омраза! Нека го оставят такъв, какъвто най-много му се иска да бъде — един обикновен баща и съпруг, човек, който се грижи най-вече за частните си дела и земите си в провинцията. „Намерете друг“ — подкани Помпей едновременно Габиний и тълпата и театрално протегна ръце в умолителен жест.

Разбира се, никой не взе думите му насериозно, нищо че скромността му се възприе като проява на добра воля. Луций Требелий поиска от Габиний, председателя на колегията, думата, но му беше отказано. Когато все пак понечи да се обърне към народа, присъстващите го посрещнаха с дюдюкания и освирквания. Затова щом Габиний се опита на свой ред да продължи, Требелий прибягна до единственото си сериозно оръжие.

— Налагам своето вето на лекс Габиния де пиратис персеквендис! — изкрещя с пълно гърло Луций Требелий.

Настъпи гробно мълчание.

— Изтегли ветото си, Требелий — подкани го Габиний.

— Няма да го изтегля. Налагам вето на закона на твоя господар!

— Не ме принуждавай да предприемам мерки, Требелий.

— Какви мерки можеш да предприемеш, Габиний, освен да наредиш да ме хвърлят от Тарпейската скала? Но и това не може да отмени моето вето. Аз ще умра, но законът ти няма да мине — закани се Требелий.

Извиване на ръце според модата на времето. Вече бяха отминали годините, когато споровете на Форума завършваха с масови побоища и дори кланета, а този, който е свикал събранието, можеше да се прибере у дома необезпокояван от закона. Бяха отминали годините, когато плебсът можеше със сила да принуди народния трибун да оттегли ветото си, а виновникът за спора да стои и да гледа безучастно отстрани. Габиний знаеше, че ако по време на събранието, което сам е свикал, избухнат безредици, той ще трябва да отговаря пред закона. Затова реши проблема по единствения начин, който конституцията му позволяваше.

— Мога да поискам от събранието да те свали от заеманата служба, Требелий — заплаши го той. — Оттегли ветото си!

— Отказвам да оттегля ветото си, Авъл Габиний.

Римските граждани се деляха на трийсет и пет триби.

В плебейското събрание, както и в трибутните комиции, се гласуваше по триби, което означаваше, че най-напред членовете на една триба гласуваха помежду си, а сетне от името на цялото многохилядно множество се преброяваха трийсет и пет гласа. На избори трибите гласуваха едновременно, но когато се приемаха закони, даваха своя вот последователно. Габиний трябваше да прокара закон, отнемащ трибунската служба от Луций Требелий. Затова призова трибуните да гласуват една подир друга, което те и сториха. За мнозинство бяха нужни осемнайсет гласа. Габиний толкова и желаеше. При пълна тишина и завидна дисциплина трибите една след друга се изказваха в полза свалянето на Требелий: Субурана, Сергия, Палатина, Квирина, Хорация, Аниенсис, Менения, Оуфентина, Меция, Помптина, Стелатина, Клистумина, Троментина, Волтиния, Папирия, Фабия… Седемнайсета поред в гласуването беше триба Корнелия, а желанието на всички си оставаше едно и също: Требелий да напусне трибунската колегия.

— Е, Луций Требелий? — обърна се с широка усмивка към своя колега Габиний. — Седемнайсет триби една след друга гласуваха против теб. Дали да призова и триба Камилия да се изкаже, та да стане мнозинство? Или ти ще оттеглиш своето вето?

Требелий прокара език по пресъхналите си устни и погледна за помощ Катул, Хортензий и Пизон. Най-накрая очите му се спряха върху мълчаливия и вечно самотен върховен понтифекс Метел Пий. Очакваше се Пий да бъде сред лидерите на добрите люде, но откакто се бе завърнал от Испания, понтифексът се държеше особено. И все пак Требелий отправи своя зов за помощ именно към него.

— Върховни понтифексе, как трябва да постъпя?

— Плебсът даде глас на своята воля, Луций Требелий — отвърна му ясно и високо Пий, без да заекне. — Оттегли ветото си. Плебсът ти даде да разбереш, че иска да оттеглиш ветото си.

— Оттеглям ветото — обяви пред всички Требелий, обърна гръб на събранието и се прибра в задния край на рострата.

Но след като представи в най-общи линии своя законопроект, Габиний не бързаше да го подложи на гласуване. Вместо това покани Катул и Хортензий да се изкажат.

— Хитрец е този човек! — похвали го Цицерон, макар да се засегна, че Габиний не пожела и той да се изкаже. — Я го слушайте Хортензий какви ги говори! Само онзи ден в сената се заричаше, че специалното поръчение и неограниченият империум ще бъдат гласувани само през трупа му… А днес, макар да говори отново срещу специалното поръчение и неограничения империум, е съгласен, че ако все пак Рим поиска така да бъде, то само Помпей и никой друг заслужавал подобно доверие. Ясно е накъде духа вятърът на Форума.

Не щеше и съмнение. Помпей сложи край на заседанието, като си поплака от трибуната и обяви, че щом римляните толкова настоявали, нямало как да откаже това ново тегло въпреки смъртната умора от предишните изпитания. След което Габиний разпусна събранието, без да дава ход на гласуването. Ала последната дума в крайна сметка остана за народния трибун Росций Отон. Бесен, отчаян, изпълнен с желание да избие целия плебс, той застана в предния край на рострата и протегна високо юмрук, сетне бавно изпъна средния си пръст и заканително го размаха на множеството.

— Значи държиш да оставиш на плебса ден за размисъл? — попита Цицерон Габиний, след като народните трибуни слязоха от трибуната.

— Всичко ще бъде по правилата.

— Колко закона ще искаш да се гласуват?

— Един общ, след това още един, определящ за върховен военачалник Гней Помпей, и накрая трети — определящ условията, при които ще командва войската.

Цицерон хвана Габиний под ръка и двамата продължиха заедно.

— Много ми хареса краят на Катуловата реч. Нали се сещаш: когато Катул попита плебса какво ще стане, ако убият Великия, кой щял да го замести тогава?

Габиний прихна да се смее.

— И всички му отвърнаха в един глас: „Ти, Катуле, ти и никой друг!“

— Горкият Катул! Ветеран от едно-единствено сражение, провело се в подножието на Квиринала…

— Мисля, схвана намека — рече Габиний.

В крайна сметка Помпей получи повече, отколкото Габиний беше поискал от негово име. Най-напред му връчиха империум с по-голяма тежест от всеки друг — както за всякакви действия по вода, така и на седемдесет километра навътре в сушата. Властта му стоеше над тази на всеки провинциален управител, дори над всички други римски военачалници със специални поръчения като Метел Капрарий в Крит или Луций Лукул в своята нескончаема война срещу източните царе. Никой дума не можеше да му каже до мига, в който от плебейското събрание не решаха да му отнемат командването. Трябваше да му се осигурят петстотин кораба за сметка на римската хазна, без да се смятат неограниченият брой съдове, които беше в правото си да изисква от всички градове и държави по бреговете на Вътрешното море. Полагаха му се сто и двайсет хиляди римски войници и колкото още иска за сметка на провинциите; освен това имаше право на пет хиляди души конница. Войските му щяха да командват двайсет и четирима легати с пропреторски статут, всички посочени лично от него, както и двама квестори. Държавната хазна му осигуряваше сто четирийсет и четири милиона сестерции, а занапред щеше да отговаря на всяко негово искане. Накратко плебейското събрание връчи на своя любимец власт, каквато никой римски държавник не бе притежавал в миналото.

Помпей не загуби нито минутка в излишно протакане, като например да дразни враговете си Катул и Пизон; не за друго, а защото сам изгаряше от желание възможно най-скоро да реализира на практика това, което беше замислил през последните две години. Ако ли пък му бяха нужни още доказателства за вярата на народа в способностите му да унищожи пиратите, можеше да ги открие в незабавното падане цените на житото в деня, в който законът на Габиний влезе в сила.

Мнозина се учудиха на този му ход, но Помпей не включи в списъка на легатите си своите стари сътрудници в Испания — Афраний и Петрей. Вместо това се постара да успокои страховете на политическата опозиция, като нае безупречни аристократи като Луций Корнелий Сизена или Марк Теренций Варон, освен тях — Луций и Авъл Манлий Торкват, Лентул Марцелин и Метел Непот, по-младият от двамата братя по майка на Помпеевата съпруга Муция Терция. И все пак, за да е сигурен, връчи най-важните постове на своите хора Попликола и Лентул Клодиан. Първият щеше да пази Тосканско море, вторият — Адриатическо. Между двамата Италия беше в пълна безопасност.

Помпей раздели Средиземно море на тринайсет сектора, като начело на всеки постави върховен командващ и негов заместник. Всеки сектор се ползваше с определен брой кораби, войници и определена сума пари. Този път нямаше да се позволи неподчинение, нито пък проява на самоинициатива от страна на легатите.

— Няма да има второ Араузио — закани се Помпей в главната си квартира, където беше събрал своите легати преди започването на великото начинание. Навремето цялата римска войска беше изклана от германите при Араузио заради разногласията между военачалниците Квинт Сервилий Цепион и Гней Малий Максим. — Ако някой от вас само е мръднал в посока, в която аз лично не съм наредил да мръдне, ще му откъсна топките и ще го пратя на пазарите за евнуси в Александрия. Разполагам с неограничена власт. Това означава, че ще правите само каквото аз поискам. Всеки от вас ще получи писмени заповеди, достатъчно обстойни и подробни, за да не се чудите дори какво ще вечеряте. Правите каквото ви се каже. Ако някой от вас се окаже неподготвен да изпълнява моите заповеди, нека го заяви тук и сега. Иначе отива да пее сопрано в двора на Птолемей. Ясен ли съм?

— Може и да не се изразява добре — сподели по-късно Варон пред събрата си по перо Сизена, — но умее да убеждава хората в правотата си.

— Представи си само — отвърна му Сизена — как би изглеждал един префърцунен римски аристократ като Лентул Марцелин, изпъващ гласни струни за удоволствие на Птолемей флейтиста…

Което беше забавна шега.

Но войната срещу пиратите не беше нито забавна, нито на шега. Действията следваха едно друго с бързина и прецизност, точно както Помпей беше предвидил в своята отдавна разработвана стратегия. Никой от легатите му дори не помисляше да измени заповедите му. Ако навремето африканският му поход беше учудил всички със своите светкавични успехи, то това, което се случваше в момента, беше стократно по-зашеметяващо.

Помпей подхвана пиратите от западния край на морето и превърна своите флотилии и легиони в същинска метла, с която изхвърляше всичко непотребно от морската повърхност. Измиташе една след друга безпомощните пиратски шайки, които напразно се мъчеха да се скрият. Щом пиратски кораб хвърлеше котва в някой африкански или галски, испански или лигурийски залив, веднага го посрещаха войските на римски офицер. Консулът Пизон, който се очакваше на следващата година да управлява и двете Галии, изрично бе заповядал на местната администрация в провинциите да не оказва абсолютно никаква помощ на Помпей. Вследствие на това легатът Марк Помпоний срещна големи затруднения, но в крайна сметка и Пизон отстъпи, след като Габиний заплаши, че ще му отнеме провинциите, ако не се откаже от лошите си навици. Пизон трупаше дълг след дълг, та отчаяно разчиташе на данъците, които щеше да смъкне от гърба на галските поданици, и трябваше да се подчини.

Самият Помпей продължи да размахва метлата си в източна посока. Беше планирал да се отбие пътьом в Рим, за да съгласува с Габиний общи действия срещу Пизон. Когато двамата се срещнаха, Помпей публично размаха пръст на Габиний да не се държи толкова грубо с противниците си.

— Какъв позьор! — описваше го Цезар.

Аврелия обаче никак не се интересуваше от събитията на Форума.

— Трябва да говоря с теб, Цезаре — прекъсна го тя.

Цезар едва сподави въздишката си.

— За какво?

— За Сервилия.

— Не виждам какво имаме да си говорим за нея, майко!

— Случайно да си споменавал за Сервилия пред Крас? — сряза го Аврелия.

Цезар свъси вежди.

— Пред Крас? Разбира се, че не.

— Тогава защо ще идва при мен Тертула? Вчера се отби. — Аврелия презрително се изсмя. — Не е от най-добрите ловджийки нашата Тертула! Предполагам, че й е заложено по рождение. Сабиняните не са известни като големи клюкари, бива ги в лова, но само на диви животни.

— Кълна се, че нищо не съм споменавал, майко.

— Е, Крас си е внушил нещо, освен това го е подхвърлил пред жена си. Надявам се не си решил да разгласиш връзката ви? Сигурно смятате да я възобновите, след като роди?

— Това е моето намерение поне.

— Тогава ти предлагам най-добре да хвърлиш прах в очите на Крас. Нямам нищо против човека, още по-малко срещу жена му, но слуховете все отнякъде тръгват, а те вече имат с какво да те издадат.

Цезар я гледаше намръщен.

— Такива клюки няма да ме зарадват! Бих казал, майко, че въпросът не ме засяга лично, но горкият Силан нищо не ми е сторил, пък и ще е по-добре децата ни да не знаят за нас. Никой не би трябвало да поставя под съмнение бащинството на Силан. И двамата сме руси, Сервилия пък е с черни коси. Както и да се роди детето, ще прилича не по-малко на него, отколкото на мен… Но най-добре ще е да прилича на майка си.

— Така е, съгласна съм с теб. Но пак ми се ще, Цезаре, да се беше захванал с друга, не със Сервилия.

— Е, това и правя в момента. Все пак тя е недостъпна.

— Имаш предвид жената на Катон?

Цезар изпъшка.

— Жената на Катон. Жива скука.

— Няма как, иначе би умряла в неговия дом.

Цезар се облегна на писалището.

— Така да бъде, майко, имаш ли някакви предложения?

— Мисля, че трябва пак да се ожениш.

— Не искам да се женя втори път.

— Знам, но това е най-добрият начин да хвърлиш прах в очите на хората. Ако искаш да изпревариш клюката, трябва да я заместиш с друга.

— Добре, добре, ще се оженя.

— Има ли някоя определена жена, която би желал?

— Не се сещам за никоя, майко. Прави каквото сметнеш за добре.

Това й достави огромно удоволствие и тя рече победоносно:

— Чудесно!

— Хайде, казвай.

— Помпея Сула.

— О, богове, не! — възкликна Цезар ужасен. — Само не и тя!

— Глупости, Помпея Сула е идеална.

— Главата на Помпея Сула е по-празна от чаша за игра на зарове — процеди през зъби той. — Да не говорим, че само знае да харчи пари, мързелива е и глупава.

— С други думи, идеална съпруга — заключи Аврелия. — Твоите забежки дори няма да я разтревожат, защото не й стига ум да събере две и две, освен това си има достатъчно голяма зестра сама да покрива разходите си. Пък и сте братовчеди, майка й Корнелия Сула е твоя първа братовчедка, а пък дядо й е не кой да е, а Сула. По бащина линия принадлежи на Руфите, които са доста по-аристократичен пиценски род, отколкото този на Помпей Велики. Освен това не е в първа младост, все пак не бих те свързал с някоя девица.

— Пък и аз не бих се захванал — отсече мрачно Цезар. — Има ли деца?

— Не, нищо че бракът й с Гай Сервилий Вация продължи три години. Аз самата не мисля, че Гай Вация беше особено здрав мъж. Баща му, големият брат на Вация Исаврик, умря още преди да навърши възраст за сенатор, а самият той успя да се издигне до заместник на покойния консул Метел Капрарий и умря, преди да влезе в длъжност. Типично за цялата му кариера. Така или иначе Помпея Сула е вдовица, затова по-добре да вземеш нея, отколкото някоя разведена жена.

Цезар възприемаше идеята, така поне преценяваше майка му. Беше й достатъчно, че не е отхвърлил предложението от самото начало.

— И на колко е години? — заинтересува се той.

— Двайсет и две, доколкото знам.

— Мамерк и Корнелия Сула дали ще се съгласят? Да не говорим за братята й.

— Мамерк и Корнелия първи ме попитаха дали няма да се заинтересуваш от дъщеря им, дотогава не бях мислила — обясни Аврелия. — Колкото до братята, малкият още не е на възраст да го питат, а големият само се страхува да не би Мамерк да я изгони от дома си и да му я прехвърли на него.

Цезар кисело се изсмя.

— Доколкото разбирам, цялото семейство се надява да ги отърва от голямата тежест… И все пак, майко — продължи той с по-спокоен тон, — не виждам как една богата дама, свикнала всичко да й се носи на тепсия, ще приеме да живее в някакъв си сумрачен апартамент в сърцето на Субура. Да не говорим, че ще се превърне в огромно изпитание за теб самата. Цинила беше не само твоя снаха, тя беше отгледана от теб и никога не би посмяла да ти оспорва властта в гнездото, което по право ти принадлежи. Докато дъщерята на Корнелия Сула може да има съвсем различни разбирания.

— Ти за мен не се тревожи, Цезаре. — Аврелия стана видимо доволна от стола си; синът й се съгласяваше. — Помпея Сула ще прави точно каквото й кажа и ще се научи да търпи както жилището си, така и неговата стопанка.

И така Гай Юлий Цезар се сдоби с втора жена, която беше внучка на Сула. Сватбата мина тихо, в домашна обстановка, в богаташката къща на Мамерк Лепид на Палатина. Роднините се радваха на събитието, а най-много от всички големият брат на младоженката, който се спасяваше от ужасната перспектива да я търпи при себе си.

Помпея беше красива жена, както всички в Рим разправяха, и Цезар (който не чакаше с голямо нетърпение първата брачна нощ) се съгласи. Жена му имаше тъмночервени коси и яркозелени очи — доста характерно съчетание на червеникаворусите къдрици на дядо й Сула с морковените перчеми на Руфите. Лицето й беше обло, но приятно, чертите й бяха съвсем правилни, фигурата й будеше възхищение, освен това беше доста висока. Но лицето й беше застинало в доста тъповат израз. Главата й навярно чакаше някой наемател да се настани в нея, разсъждаваше Цезар, докато я носеше стоически на ръце от Палатина чак до майчиния си дом в Субура, сред бурните възгласи на сватбарите. Обичаите не изискваха младоженецът да носи съпругата си през целия път, очакваше се да я пренесе единствено през прага на новия й дом, но той искаше винаги да докаже, че струва повече от другите, а това включваше и доказателства за физическата му сила и издръжливост.

Със сигурност носенето направи голямо впечатление на Помпея, която през цялото време пищеше от радост и сипеше с пълни шепи розови цветчета в краката на съпруга си. Колкото до първата им брачна нощ, тя се оказа далеч по-скромно физическо изпитание от шествието по улиците. Помпея принадлежеше към жените, които смятаха, че от тях се очаква просто да се излегнат и да разтворят краката. Е, налетите й гърди, както и червеникавото окосмяване на венериния й хълм — Цезар за пръв път виждаше такова нещо, — доставяха известно удоволствие, но Помпея просто не беше свежа. А дори не беше благодарна за това, което й се предоставяше в леглото — черта, на която Цезар особено държеше. Дори бедната, плоска и грозновата Атилия, която беше предшествала Помпея в прегръдките му, го радваше повече заради незадоволената си след пет години живот у Катон жажда за ласки.

— Искаш ли да ти донеса една ряпа? — попита Цезар жена си и се надигна на лакът.

Тя примигна с предизвикателно дългите си мигли.

— Ряпа ли?

— Да си я хрускаш, докато аз се трудя — обясни той. — Хем ще си имаш занимание, хем аз ще те слушам и ще ми бъде приятно.

Помпея се изкикоти, защото навремето някакво влюбено в нея хлапе й беше казало, че това е най-сладостният звук на земята — все едно вода ромоляла по камъните сред потока.

— Ама че си глупав!

Цезар се излегна по гръб далеч от нея.

— Права си, наистина съм глупав.

На сутринта съобщи на майка си:

— Не очаквай да ме виждаш често тук.

— О, мили богове — въздъхна Аврелия. — Значи така?

— По-скоро бих мастурбирал! — ядосано изрече и преди майка му да е реагирала, вече беше излязъл.

Цезар трябваше да установи, че поддържането на Апиевия път изисква по-големи средства дори от тези, които майка му очакваше да похарчи. Важният път, свързващ Рим с Брундизий, изискваше постоянни грижи, и така и никога не ги получаваше. По изтърканите плочки бяха преминали милиони войнишки сандали, десетки хиляди волски коли, но никой не си мръдваше пръста да го ремонтира, не за друго, а защото всички бяха свикнали с мисълта за неговото съществуване и никой не можеше да си представи пътят да изчезне. Но от Капуа нататък настилката наистина беше в жалко състояние.

Тазгодишните квестори на хазната се оказаха обаче разбрани хора. Имаха желание да помогнат. Не попречи дори това, че сред тях се намираше и младият Цепион. Фактът, че Цепион е роден брат на Катон, предполагаше, че ще е на страната на добрите люде и ще се опитва да пречи на Цезар. Но колкото и пари да идваха от държавата, средствата никога не достигаха. Когато се оказа, че държавните субсидии ще са недостатъчни за възстановяването на един мост, Цезар бе принуден да бръкне в собствената си кесия. Нищо необичайно: Рим открай време разчиташе на частни дарения от страна на управниците си.

Самата дейност обаче му доставяше голямо удоволствие, затова той лично наглеждаше работата навсякъде по трасето. Откакто се ожени за Помпея, почти не стъпваше в Рим. Естествено не изпускаше от поглед действията на Помпей в титаничната борба с пиратите и трябваше да признае, че не би могъл да стори повече. Накрая, когато Помпей прехвърли бойните действия по бреговете на Киликия, Цезар му се възхити: вместо да екзекутира хилядите пленници, той ги заселваше из различни опустели градове навътре в сушата. Общо взето, се беше справил, както подобава: не само не позволи никой от легатите му да похарчи повече пари, отколкото се налагаше, но накрая дори се погрижи старият му приятел Варон да се сдобие с морски венец. Крепостта на Корацезий беше превзета чрез подкупване на вътрешен човек; в крайна сметка, когато пристанището падна, малцината оцелели живи пирати трябваше да се примирят с мисълта, че римляните с право наричат морето „Нашето море“. Кампанията се пренесе и на акваторията на Евксинския понт, като и този път Помпей помете всичко пред себе си. Мегадат и старият му приятел Фарнацес най-накрая бяха заловени и екзекутирани; занапред житото щеше да бъде доставяно в Рим по график и без никакъв риск.

Само на остров Крит Помпей се провали, и то заради Метел Капрарий, който твърдо отказваше да се подчини на върховния му империум. Метел не само че изгони легата Луций Октавий, дошъл да изглади разногласията, но и беше смятан за истинската причина горкият Лузий Корнелий Сизена да почине от сърдечен удар. Помпей беше в пълното си право да отнеме всякакво командване от Метел, но това щеше да доведе до открита война, както самият Метел даде да се разбере. В крайна сметка Помпей постъпи мъдро: остави Крит на Метел и се примири с факта, че и внукът на Метел Македоник ще си присвои част от лаврите. За Помпей кампанията срещу пиратите си оставаше, както беше споделил пред Цезар, просто разгрявка. Неговите цели бяха по-големи.

В крайна сметка Помпей не бързаше да се прибере в Рим; прекара цяла зима в Азия, където започна да се разпорежда като провинциален управител и да помирява местното население с новото поколение бирници — кожодери, които решенията на сената пратиха на мястото на предишните. Разбира се, на Помпей не му беше и нужно да се връща в Рим, дори предпочиташе да стои надалеч; беше се сдобил не с един, а с двама способни трибуни, които да заместят Авъл Габиний. Единият, Гай Мемий, беше син на Помпеевата сестра и онзи Гай Мемий, който навремето загина в Испания, докато воюваше заедно с Помпей срещу Серторий. Другият беше Гай Манилий, по-способният от двамата, комуто беше възложена най-трудната задача: да осигури в полза на Помпей върховното командване във войната срещу цар Митридат и цар Тигран.

Цезар бе решил да се прибере в Рим през декември и януари, за да се увери, че Манилий среща далеч по-малко трудности от Габиний навремето — не за друго, а заради шамара, който Помпей беше зашлевил на сенаторите, смазвайки пиратите за едно-единствено лято, при многократно по-малки разходи, отколкото се предполагаше и достатъчно светкавично, за да не се налага настаняването на ветераните в колонии, раздаването на привилегии за градовете и държавите — съюзници или на компенсации за пристанищата, осигурили корабите. В края на тази успешна за Помпей година Рим беше склонен да му даде каквото пожелае.

В същото време Луций Лициний Лукул беше сполетян от нещастия: военни поражения, бунтове, жестоки загуби в жива сила. Нито той, нито хората му в Рим можеха да оспорят исканията на Манилий Витиния, Понт и Киликия да бъдат незабавно предоставени на Помпей, а Лукул да бъде лишен от всякакво командване и привикан обратно в Рим. Глабрион също губеше управлението на Витиния и Понт, но това не беше причина за особени угризения на съвестта сред добрите люде: алчният Глабрион твърде бързо беше заминал за Азия, изоставяйки колегата си Пизон сам да се бори срещу Помпей и Габиний… Следователно не заслужаваше сенатска закрила. Квинт Марций Рекс, който управляваше Киликия, също не беше сторил каквото и да е за каузата. Изтокът принадлежеше на Помпей Велики.

Катул и Хортензий направиха отчаяни усилия да попречат на това. Двамата водеха обречена съпротива с множеството си речи пред сената и народното събрание, все така настървени срещу извънредните пълномощия, които Манилий изискваше от името на Помпей. Големият пълководец отново трябваше да стои над всеки друг магистрат, освен това народният трибун настояваше Помпей да е в правото си да сключва мирни договори, без да се допитва със сената и народа. Тази година обаче Цезар далеч не беше единствен поддръжник на Помпеевите искания. Цицерон, който беше избран за претор и щеше да се бори срещу злоупотребите с власт, смело защитаваше своя някогашен другар пред сената и народа, също както цензорите Попликола и Лентул Клодиан, Гай Скрибоний Курион и някогашните консули Гай Касий Лонгин и Публий Сервилий Вация Исаврик. Последните двама бяха истински защитници на Помпеевата кауза. Как би могъл сенатът да откаже на тях? Помпей получи каквото искаше и отново отрони няколко сълзи, този път в далечна Киликия. Ох, как му тежаха тези безчетни специални поръчения! Ох, как искаше да се прибере на мир и спокойствие у дома си! Ох, каква безкрайна умора!

В началото на септември Сервилия роди трето момиченце, дребничко и светлокосо, с очички, които навярно щяха да се окажат сини. Юния и Юнила бяха доста по-големи от сестра си, освен това вече бяха свикнали с имената си, та поредната Юния щеше да се нарича Терция, сиреч Третата. Бременността се оказа безкрайно изпитание за майката, след като Цезар отказа да се вижда с нея още в средата на май. Сервилия остана да се мъчи сам-самичка в разгара на летните горещини, а Силан умишлено не заведе семейството на морето, за да не настъпи усложнение: жена му вече не беше в първа младост. Сервилия все така се радваше на грижите и вниманието на съпруга си. Страничен човек не би усетил промяната в отношенията им. Само тя си даваше сметка, че Силан я наблюдава някак различно, че е колкото оскърбен, толкова и натъжен, но след като беше неспособна да съчувства на когото и да било, свикна да гледа на тази промяна като на най-обикновена житейска подробност.

Сервилия знаеше, че вестта за раждането бързо ще се разпространи, така че не бе необходимо да съобщава на Цезар. Така или иначе, откакто любовникът й се ожени повторно, не беше лесно да се свърже с него. За Сервилия бракът на Цезар дойде като гръм от ясно небе. Все едно боговете я наказваха, искаха с един удар да я унищожат, да я превърнат на пепел, разнесена от вятър. Цяла нощ Сервилия не можа да мигне, разяждана от нетърпима ревност. Добре познаваше новата съпруга на Цезар. Тя не притежаваше интелект, но с червените си коси и зелените си очи беше една от големите римски красавици. Освен това Сула й беше дядо, а тя имаше тлъста зестра. На Цезар му трябваха роднински връзки с видни сенатори. Колко хитро от негова страна: хем задоволяваше сексуалните си потребности със стока най-високо качество, хем си повдигаше политическия авторитет! Тъй като не знаеше за отношението на Цезар към жена му, Сервилия реши, че любимият й се е оженил по любов. Е, проклет да бъде! Как щеше тя да живее без него? Как щеше да живее с мисълта, че друга жена означава за него повече? Как щеше изобщо да живее?

Разбира се, Брут често се срещаше с Юлия. Вече беше на шестнайсет и се ползваше с правата на пълнолетен римски гражданин. Беше отвратен от късната бременност на майка си. Той, който всеки момент щеше да се прочуе като адвокат и офицер, имаше майка, която все още… Богове, какъв срам, какво унижение!

Но Юлия беше на различно мнение.

— Какъв късмет за майка ти и Силан — усмихваше се деветгодишното момиче. — Не трябва да й се сърдиш, Бруте, представи си, че и ние след двайсет години съвместен живот се сдобием с дете? Няма ли да ти е неприятно, ако синът ти реагира така?

Младежките пъпки мъчеха Брут. Изпълваше се с омраза към самия себе си, нарастваше и неприязънта към майка му и нежеланата сестра. Думите на Юлия не можеха да успокоят наранената му душа.

— Ще разбера гнева му — възрази Брут троснато на годеницата си, — ще го разбера, защото знам какво е усещането. Но все пак разбирам какво имаш предвид.

— Това е добре като за начало — отвърна мъдро тя. — Сервилия не е вече момиче, както каза баба, затова ще се нуждае от помощ и разбиране.

— Ще се постарая — отстъпи той, — но само заради теб, Юлия.

И се запъти към дома си, за да опита.

Но всички тези събития изгубиха всякакво значение, след като половин месец по-късно Сервилия беше посетена от брат си Цепион. Имаше да научи наистина любопитни новини.

Цепион беше градски квестор, но от известно време беше посочен като един от помощниците на Помпей в борбата срещу пиратите — задача, която така и не изискваше да напуска града.

— Но ето, че най-после ме повикаха, Сервилия! — възкликна радостно Цепион. — Гней Помпей очаква голяма сума пари и държи лично да му предам сметките в Пергам, затова се налага да пътувам. Не е ли прекрасно? Така ще мога да мина пътьом през Македония и да се срещна с брат си Катон. Домъчняло ми е за него!

— Колко мило от твоя страна — отвърна му безучастно Сервилия. Най-малко от всичко на света я интересуваха братските чувства на Цепион към Катон. Вече от двайсет и седем години се налагаше да ги търпи.

— Помпей ме очаква чак през декември, затова ако замина веднага, ще мога да прекарам известно време при Катон — продължаваше да обяснява Цепион. — Времето ще се задържи сравнително топло, докато съм в Македония, след това ще продължа по суша. — Той потръпна. — Ненавиждам морето!

— Да не те е страх от пирати? Вече не се срещали.

— Благодаря, предпочитам да стъпвам на твърда почва.

Цепион използва срещата, за да види малката Терция, и искрено й се радваше. Нямаше как да не сравни бебето на Сервилия със своята собствена дъщеричка.

— Какво прекрасно създание — заключи той, преди да си тръгне. — Изключително благородни черти. Чудя се откъде ги е наследила.

„Охо — помисли си Сервилия, — май съм се лъгала. Не само аз откривам прилики с Цезар!“ Но макар да беше по рождение един долен Порций Катон, Цепион не притежаваше злобата на брат си, затова и едва ли намекваше нещо.

Посещението на брат й накара Сервилия за кой ли път да си помисли колко недостоен е Цепион за Златото от Толоза, какво незаслужено наказание за нея, че тъкмо той, а не синът й Брут е наследил парите. Цепион, кукувичето яйце в гнездото, братът на отвратителния Катон.

На Сервилия й трябваха месеци, за да преодолее обидата от подлостта на Цезар, който беше взел онази празноглава красавица за жена, и да се сети отново за Златото от Толоза. Точно в този момент погледна през прозореца и видя под колоните край вътрешната градина роба Синон. Сервилия много обичаше въпросния си роб, макар и не в плътски смисъл. Навремето Синон принадлежеше на съпруга й, но скоро след сватбата им тя помоли Силан да й го предаде и робът стана нейна собственост. Когато новата господарка привика Синон, за да му извести промяната в статута му, тя очакваше от него, ако не друго, то поне ужас. Но той, вместо да се уплаши, се беше зарадвал и така я беше спечелил завинаги.

— Двамата сме си лика-прилика — беше подхвърлил най-безочливо робът.

— И така да е, Синоне. Не забравяй, че аз стоя по-горе от теб и ти си ми в ръцете.

— Разбирам — отговори той. — Но така е по-добре. Докато Децим Юний беше мой господар, все се изкушавах да направя някоя наистина голяма беля. Така рано или късно щях да се проваля. Но с господарки като теб, винаги ще си знам мястото. Чудесно, чудесно! Надявам се, винаги ще си спомняш, господарке, че съм изцяло на твоите услуги!

От време на време Сервилия прибягваше до услугите на Синон. От детството си спомняше, че нищо на света не може да изплаши безстрашния Катон, освен големите и космати паяци, пред които брат й се вкаменяваше от ужас. Затова Синон често биваше пращан извън Рим, за да търси големи, космати паяци, след което получаваше прилични награди, за да ги внесе незабелязано в къщата на Катон. Паяците винаги се озоваваха в леглото или в някое от чекмеджетата на писалището. Порция пък, сестрата на Катон, омъжена за Луций Домиций Ахенобарб, се гнусеше от тлъсти бръмбари. Синон ловеше и тлъсти бръмбари, след което ги разпръскваше из дома на Ахенобарб. Понякога Сервилия му нареждаше да пусне в домовете на брат й или сестра й червеи, хлебарки, дървеници, мухи или скакалци, след което им пращаше анонимни писма с клетви на червеи или хлебарки. До деня, в който в живота на Сервилия влезе Цезар, това беше най-голямото й забавление. Но откакто той се появи, Сервилия изгуби интерес към старите си хобита и Синон скучаеше. Понеже открай време си беше любимец на господарката, никой не смееше нищо да му нареди.

— Синоне! — извика го тя през прозореца.

Той се спря, обърна се и забърза към нея. Синон имаше приятна външност и любезността му внушаваше у околните симпатия, която би изчезнала, ако го опознаеха отблизо. Силан например все още имаше високо мнение за него, както и Брут. Синон беше слаб, източен и притежаваше доста необичайно съчетание на кожа и коса: мургав, но светлокестеняв и със светли очи. Ушите му бяха щръкнали, брадичката му стърчеше, а пръстите му бяха по женски издължени. Нищо чудно, че мнозина от робите правеха магически знаци всеки път, щом го видеха, да не би да ги споходи злото. Синон твърде много приличаше на сатир, за да е истински човек…

— Господарке? — попита той и прескочи перваза на прозореца.

— Затвори вратата, Синоне, дръпни и капаците на прозорците.

— О, значи ще има работа! — отбеляза той.

— Седни.

Той седна и впери в нея поглед. Какво щеше да е този път? Паяци, хлебарки? Може би щеше да го повиши до чин змияр?

— Какво ще кажеш да станеш свободен човек, Синоне? Свободен човек, при това с една кесия жълтици в пазвата?

Това беше неочаквано. За секунда сатирът у Синон отстъпи и на негово място се показа някакво друго, почти човешко същество, което твърде силно напомняше на людоедите от приказките. Но сетне и людоедът избяга и Синон си възвърна предишното изражение.

— Много бих се радвал, господарке.

— Имаш ли представа какво ще поискам от теб в замяна на подобна награда?

— Най-малкото убийство — отговори робът без колебание.

— Точно така — потвърди Сервилия. — Идеята привлича ли те?

Той вдигна рамене.

— Че кого не би привлякла на мое място?

— Убийството изисква смелост.

— Това го знам. Но на мен смелост не ми липсва.

— Ти си грък, а гърците нямате никакво чувство за чест. Имам предвид, че невинаги държат на обещанията, дори пред тези, които са ги купили.

— Аз ще държа на обещанието си, господарке, ако от мен се иска наистина само едно убийство, а след това да успея да избягам с кесията злато.

Сервилия лежеше на една страна на кушетката си и нито за миг не издаде чувствата си. Но след като получи подобен отговор, тялото й някак застина неподвижно, а в погледа й заблестя хладна решителност.

— Не мога да ти имам доверие, защото нямам доверие на никого. И все пак убийството няма да бъде извършено в Рим, нито в Италия. Ще трябва да бъде извършено някъде по пътя между Солун и Хелеспонта, идеално място за всеки убиец да прикрие следите си. Но ще се добера до теб, Синоне, в това не бива да се съмняваш. Ще получиш част от възнаграждението си сега, останалото ще те чака в Римска Азия.

— Ах, господарке, но как да знам дали ще спазиш обещанието си? — попита предпазливо Синон.

Сервилия възмутено го изгледа.

— Аз съм патрицианка, наследница на Цепионите.

— Винаги съм го оценявал.

— Това е единствената гаранция, от която се нуждаеш. Трябва да си сигурен, че ще изпълня своето обещание.

— Какво искаш да сторя?

— Най-напред ще се сдобиеш с най-добрата отрова. Имам предвид отрова, която едновременно ще доведе до сигурна смърт и няма да остави и най-малко подозрение, че мъртвият е отровен.

— Това мога да го направя.

— Брат ми Квинт Сервилий Цепион заминава след ден-два на изток — продължи да обяснява тя. — Ще поискам от него ти да го придружиш, тъй като имам някакво поръчение за теб в Римска Азия. Той ще се съгласи, разбира се. Няма причина да откаже. Ще носи със себе си само документи и отчети за Гней Помпей Велики в Пергам, няма да има пари, които да те изкушат. Абсолютно наложително е, Синоне, да изпълниш своята задача, без да предизвикаш и най-малкото подозрение. Неговият брат Катон е в момента в Македония в качеството на военен трибун. Въпросният Катон е доста различен по характер. Той е подозрителен и суров. Ако се почувства засегнат, не знае милост. Абсолютно сигурно е, че след смъртта на брат ми Цепион Катон ще се заеме с погребалната церемония. Когато пристигне, Синоне, не бива да заподозре абсолютно нищо. За Квинт Сервилий Цепион трябва да се знае, че е умрял от болест.

— Разбирам — рече Синон.

— Всичко ли разбираш?

— Да, господарке.

— Разполагаш само с един ден, за да си набавиш отровата. Възможно ли е?

— Възможно е.

— Добре. Тогава можеш да се отбиеш още сега в дома на брат ми Цепион и да го помолиш да ме навести още днес. Кажи му, че е спешно.

Синон си тръгна, а Сервилия се излегна по гръб, затвори очи и замечтано се усмихна.

Така я завари и Цепион, който се появи съвсем скоро; домовете им бяха близо един до друг.

— Какво има, Сервилия? — попита я загрижено. — Робът изглеждаше доста разтревожен.

— Надявам се само да не те е изплашил! — ядоса се Сервилия.

— Не, не, не ме е изплашил.

— Нали няма да се отнасяш зле с него?

Цепион я погледна учуден.

— Защо да се отнасям зле?

— Не знам, просто питам — отговори тя и му даде знак да седне на кушетката до нея. — Седни, братко. Искам да те помоля за една услуга. Пък и да те попитам дали си свършил една работа.

— Каква услуга?

— Синон е моят най-доверен роб. Искам да го пратя в Пергам да свърши една работа от мое име. Трябваше да се сетя още докато беше тук, но забравих. Съжалявам, че те разкарах обратно. Имаш ли нещо против Синон да пътува с твоята прислуга?

— Разбира се, че не! — увери я Цепион.

— О, прекрасно — зарадва се Сервилия.

— А какво искаше да ме питаш?

— Дали си написал завещание.

Брат й се засмя.

— Това ли било? Че кой разумен римлянин не е оставил завещанието си при весталките? Правим го още щом наденем мъжка тога.

— Но твоето дали е актуално? Ти имаш жена, имаш дъщеря, ала си нямаш мъжки наследник.

Цепион въздъхна.

— Следващия път, Сервилия, следващия път. Хортензия беше доста разочарована, че роди момиченце, но пък и малката е толкова сладка. Хортензия не се страхува да ражда. Ще дойде и син.

— Значи си оставил всичко на Катон — предположи Сервилия.

На лицето му се изписа ужас.

— На Катон? — смая се Цепион. — Не мога да оставя богатствата на Сервилий Цепионите на един Порций Катон, пък бил той и любимият ми брат! Не, не, Сервилия! Завещал съм всичко на Брут, защото той няма да има нищо против да бъде осиновен от мен и да носи името Сервилий Цепион. Но Катон? — Пак се засмя. — Представяш ли си как точно брат ти Катон ще се съгласи да се прекръсти на Цепион.

— Не, не си представям — съгласи се Сервилия и също се засмя. Но очите й изведнъж се изпълниха със сълзи и устата й потрепери. — Какъв зловещ разговор! И все пак рано или късно трябваше да го проведем, човек никога не знае…

— И все пак Катон е изпълнител на завещанието — напомни й Цепион, докато се канеше да си тръгне. — Той ще направи всичко необходимо Хортензия и малката Сервилия Цепионида да наследят колкото им се полага според лекс Вокония. Катон ще се погрижи и Брут да получи всичко, което трябва.

— Каква тема започнах! — ядосваше се Сервилия, докато изпращаше брат си до вратата. За негова голяма изненада дори го целуна. — Благодаря ти, че ще вземеш Синон със себе си, още повече ти благодаря, че успокои страховете ми. Е, страхове, силно казано, скоро ще се върнеш!

Затвори вратата след него и за миг се облегна на нея, защото коленете й се подкосиха от вълнение. Беше се оказала напълно права! Наследник на Цепион щеше да е Брут. Катон никога не би допуснал да го осиновят в патрицианска фамилия като тази на Цепионите! Какъв прекрасен ден! Дори обидата, нанесена от Цезар, вече не й причиняваше толкова голяма болка.

Марк Порций Катон да бъде член на щаба ти, пък дори компетенцията му да се свежда до командването на един-единствен легион, беше изпитание, което управителят на Македония никога не би могъл да предположи, че ще му се случи. Ако младежът беше лично назначен от управителя, отдавна да си е тръгнал обратно за Рим, пък ако ще самият Юпитер да ходатайстваше за него. Но след като Катон беше избран от народното събрание, пропреторът Марк Рубрий нямаше какво друго да стори, освен да го търпи.

Но как можеше да се търпи толкова безочлив и досаден тип, който постоянно се бъркаше, където не му е работа, задаваше въпроси, любопитстваше за щяло и нещяло, държеше сметка защо записаните цени в отчетите са по-високи, отколкото на пазара, защо точно този ще получи данъчни облекчения за сметка на онзи? Катон така и не се уморяваше да пита, а дори да му напомнеха най-тактично, че задълженията му се отнасят единствено до легионите и другото не е от негова компетенция, той отговаряше, че всичко в Македония принадлежи на Рим и че тъкмо Рим го е пратил да наглежда провинцията от негово име. Оттам следвало, че всичко, случващо се в Македония, било от неговата законна или просто морална компетенция на съвестен гражданин.

Управителят Марк Рубрий не беше единственият, който се оплакваше. Легатите и военните трибуни (някои назначени, други избрани от народа), писарите, пазачите, градските наместници, откупвачите на данъци, любовниците им, че дори и робите ненавиждаха нетърпимия Марк Порций Катон. На всичкото отгоре Катон беше способен и дори да го пратеха с някакво специално поръчение по границата, той все се завръщаше до два-три дни с изпълнена задача.

Катон имаше една-единствена тема за разговор, ако крясъците му изобщо можеха да се нарекат разговор — колко велик бил прадядо му Катон Цензор. Скромният живот и строгите нрави на прадядото бяха свят модел за подражание от страна на досадния правник и той копираше предшественика си във всичко, освен в едно. Подобно на Цензора, който никога не беше яздил кон, и правнукът ходеше пеш, едва слагаше хапка в устата си, пиеше бистра вода, живееше като редови легионер и държеше само един роб да го обслужва.

Кое тогава беше изключението, което младият Катон си позволяваше? Навремето Катон Цензор се бе славил като враг на всичко гръцко, като човек, който ненавижда и гърците, и културата им, и законите им. Докато младият Катон боготвореше гръцката цивилизация и не го криеше. Това го превръщаше в обект на всеобщи подигравки, особено тук, в центъра на гръцка Македония, още повече че неприятният му характер предизвикваше околните непременно да намерят някое негово слабо място. Но колкото и да му се присмиваха, Катон нехаеше. Дори някой да му напомнеше, че гръкоманията му противоречи на всичко най-свято, защитавано от прадядо му, Катон се правеше, че не чува. За голямо нещастие това, което предизвикваше в най-голяма степен интереса на Катон, беше способно да доведе всички негови началници до лудост. Изразът, който сам използваше, беше „ленив живот“ и Катон никога не се уморяваше да натяква на околните, били те офицери или прости войници, че водят ленив живот. При условие, че си беше наел двустайна кирпичена къщурка в покрайнините на Солун, и на това отгоре я споделяше с приятеля си Тит Мунаций Руф, негов колега военен трибун, очевидно самият той не водеше ленив живот.

Беше пристигнал в Солун в средата на март и до края на май управителят вече се бе уверил, че ако не се отърве по някакъв начин от присъствието на Катон, някой друг би прибягнал до убийство. Жалбите се трупаха една след друга на писалището му, при това пращани от най-различни люде: откупвачи на данъци, търговци на зърно, счетоводители, центуриони, легионери, легати, дори жени, които Катон беше обвинявал в липса на целомъдрие.

— Той имаше безочието да заяви, че сам е пазил целомъдрие до брака си! — беснееше някаква дама пред Рубрий; двамата бяха любовници. — Марк, този човек ме изправи на агората пред няколко хиляди гърци и започна да ми нарежда какво трябвало да бъде поведението на една римска дама далеч от столицата! Или ще ни отървеш от него, или имаш думата ми, че ще платя на някой наемен убиец!

За късмет на Катон още същия ден той подхвърли пред Марк Рубрий за пристигането на Атенодор Кордилион в Пергам.

— Колко ми се иска да го чуя с ушите си! — мечтаеше Катон. — Обикновено живее в Антиохия или Александрия, тази му обиколка из Мала Азия представлява истинско събитие.

— Ами тогава — отговори му Рубрий, който изведнъж надуши изключителния си шанс, — защо не си вземеш да речем два месеца отпуск и не отидеш до Пергам да го чуеш наистина?

— Не бих могъл! — смая се на предложението Катон. — Дългът не ми позволява да напусна.

— Всеки военен трибун има право на отпуск, скъпи Марк Катоне, а никой друг не го заслужава толкова, колкото ти. Хайде, върви, настоявам! А най-добре вземи и Мунаций Руф със себе си.

И така Катон замина, придружен от приятеля си Мунаций Руф. Римското население на Солун буквално подлудя от радост, защото Мунаций Руф се беше превърнал в идолопоклонник на Катон и му подражаваше във всичко. Точно два месеца след заминаването си обаче Катон отново се намираше в Солун. Рубрий за пръв път се сблъскваше с римлянин, който под „два месеца“ разбираше точно два месеца. На това отгоре Катон и Мунаций не се връщаха сами, ами придружени от самия Атенодор Кордилион, сравнително известен философ — стоик, готов да играе пред Катон същата роля, която покойният Панеций бе играл навремето в обкръжението на Сципион Емилиан. Но понеже беше стоик, дори не очакваше от новия си покровител разкошния живот на Панеций в дома на богаташа Сципион. Толкова по-добре. Единствената разлика, която настъпи у Катон, бе, че тримата с Мунаций и Атенодор си наеха тристайна кирпичена къщичка вместо двустайната и вече се обслужваха от трима роби, вместо от двама. А кое беше подтикнало този виден философ да последва Катон? Предусещането, че един ден той ще бъде човек с огромна тежест в обществото и че ако сега стане част от неговото семейство, това би гарантирало славата му. Кой щеше да си спомня Панеций, ако не беше човек на Сципион Емилиан?

Римското присъствие в Солун изстрада жестоко завръщането на Катон от Пергам; Рубрий открито даде да се разбере, че не се радва на своя трибун, след като още на другия ден замина по някакви много важни дела в Атина. Това обаче нямаше да стопли сърцата на оставащите в Солун! Но изведнъж в града пристигна Квинт Сервилий Цепион на път за Пергам, където го чакаше Помпей, и щастливият Катон забрави за всякакви бирници и римляни, водещи ленив живот.

Любовта между двамата братя се зароди съвсем скоро след раждането на Катон, по времето когато Цепион беше само на три. Страдащата им от тежката бременност майка (която така и не се възстанови и два месеца по-късно умря) лично предаде последната си рожба в ръцете на малкия Цепион. Оттогава само служебният дълг можеше да ги отдели един от друг, нищо че обикновено съумяваха и съвместно да служат на родината. При други хора подобна близост и привързаност биха намалели с възрастта, но тях ги обединяваше още нещо — грозното убийство на вуйчо им Марк Ливий Друз, намушкан в общия им дом. Цепион беше тогава на шест, а Катон — само на три години. Преживяният ужас беше сближил двете момчета и нищо не можеше да издигне преграда помежду им. Детството си бяха прекарали сами, без майчина ласка и бащини грижи, заобиколени от врагове. Бяха останали без близки роднини, като се изключат мрачните им попечителки и двете големи сестри, Сервилия и Сервилила, които ненавиждаха Катон и сестра му Порция. Разбира се, разликата във възрастта не означаваше задължително, че големите сестри ще надделеят! Катон беше най-малкото от шестте деца в семейството[4], но беше най-шумният и най-безстрашният.

Ако някой някога попиташе малкия Катон кого обича, отговорът винаги беше един и същ: „Обичам брат си.“ Ако го попитаха повторно кого другиго обича на този свят, той пак отговаряше: „Обичам брат си.“

Което си беше истината. През целия си живот Катон не бе изпитвал топли чувства към никого другиго, ако не се смята неприятното му изживяване с Емилия Лепида, дъщерята на вуйчо му Мамерк. Ако не друго, то от злощастната си любов към Емилия Катон поне се бе научил да мрази жените и да не им се доверява — логична последица от дългите години, прекарани в съжителство със Сервилия.

Обичта, която Катон изпитваше към Цепион, беше безгранична, освен това беше взаимна, искрена, скрепена с бащината кръв, която течеше в жилите и на двама им. Нищо че дори пред себе си Катон не искаше да приеме очевидната истина: Цепион беше син на неговия баща, а не на първия съпруг на майка им. Слепи са тези, които не искат да видят, а още по-сляп би бил Катон, когато сам желае да бъде слепец.

Двамата прекараха няколкото месеца заедно в обиколки из страната, като Катон служеше за водач на брат си. Ако онзи скромен наскоро освободен роб Синон се беше усъмнил в предупрежденията на Сервилия, един-единствен поглед на Катон му бе достатъчен да знае, че братът на жертвата е наистина опасен свидетел. Но Синон успя да избегне всякакви подозрения; представителите на висшето общество не падаха дотам, че да се запознават с прислугата. Синон си мълчеше и се движеше с групата на робите и подчинените на Цепион; с нищо не биваше да привлече вниманието на Катон.

Всичко хубаво на този свят си има край, затова в началото на декември двамата братя се разделиха и Цепион, придружен от многобройната си свита, продължи своето пътуване по Вия Егнация. Катон дори не криеше сълзите си. Както и Цепион, още повече че брат му го изпращаше в продължение на цели километри, махаше им отдалеч, подсмърчаше, постоянно му повтаряше да внимава, да внимава, да внимава…

Може би Катон имаше някакво предчувствие, затова не го изненада следното писмо, пристигнало само месец по-късно:

Прескъпи братко, сполетя ме тежка болест в Енос и се страхувам, че няма да се надигна никога. Какво ми има никой от местните лекари не може да отгатне, но истината е, че от ден на ден се чувствам все по-зле.

Моля те, скъпи Катоне, умолявам те да дойдеш в Енос и да бъдеш с мен в последните ми часове. Тук съм толкова самотен, а и никой не би могъл да ме утеши, както ти ще ме утешиш. Иска ми се да държа твоята ръка, когато си отивам. Ела веднага, умолявам те. Ще се опитам да издържа, докато пристигнеш.

Оставил съм завещанието си при весталките. Както вече сме говорили, мой наследник ще бъде младият Брут. Ти си изпълнител на завещанието и както сам пожела, няма да получиш повече от десет таланта. Идвай по-скоро.

Щом разбра, че Катон трябва спешно да замине, управителят Марк Рубрий на драго сърце го освободи. Единствено си позволи да го посъветва да пътува по суша, защото през есента водите на Тракийско море са бурни, а вече имало съобщения за няколко корабокрушения. Но Катон не го послуша: по суша пътуването би отнело най-малко десет дни, докато буйните северозападни ветрове щяха да издуят платната и да го отведат в Енос за три, най-много за пет дни. Най-накрая си намери капитан, достатъчно смел, за да се заеме с плаването и полуделият от притеснение Катон се качи на борда. Придружиха го Атенодор Корфилион и Мунаций Руф, заедно с тримата роби.

Пътуването се превърна в същински кошмар. Мощните вълни натрошиха мачтите, изпокъсаха платната и заплашваха да погълнат кораба. Капитанът обаче беше предвидлив, издигна в движение нови мачти. Катон толкова беше зает с мисли за брат си, че дори забрави за присъствието на двамата си другари. Когато на четвъртия ден акостираха в Енос, той скочи на кея още в движение и хукна въпреки пороя. Спря се само веднъж, колкото да попита някакъв амбулантен търговец, къде е домът на градския етнарх — там беше намерил подслон Цепион.

Втурна се в непознатия дом и се озова в стаята на брат си. Беше закъснял с един час, за да стисне ръката на Цепион, преди болният да напусне този свят завинаги.

Измокрен до кости от дъжда, Катон се вкамени като статуя над леглото на мъртвеца. Пред него лежеше единствената опора и утеха в живота му. Очите на Цепион бяха затворени, покрити с две монети, между разтворените му устни се подаваше сребърник: някой вече беше заплатил на Харон да пренесе мъртвеца през реката Стикс.

Катон отвори уста и от гърдите му се откъсна мъчителен вой, от който косите на всички присъстващи настръхнаха. Не беше вълчи вой, не беше лъвски рев, не беше женски писък, а грозен и смразяващ кръвта звук. Хората наоколо се отдръпнаха назад и потръпнаха в уплаха, когато той се хвърли върху мъртвия Цепион и зацелува лицето му. Ръцете му галеха безжизненото тяло, от очите му се ронеха сълзи. Като ранен звяр Катон надаваше рев и продължаваше все така да целува покойника. Скърбеше за единственото човешко същество, което означаваше нещо за него, което значеше всичко за него: утеха в нерадостното детство, опора в годините на съзряване и възмъжаване. Цепион беше издърпал тригодишния Катон далеч от окървавения вуйчо Друз, който крещеше и виеше от болка, Цепион го беше прегърнал, за да скрие грозната гледка от очите му и да понесе на крехките си рамене цялата трагедия; Цепион беше прекарвал безкрайни часове с брат си да го слуша как се учи да говори, да се измъчва заедно с него в ранните му години; Цепион го беше утешавал и вразумявал през тежките месеци след измяната на Емилия Лепида, той му беше вдъхнал сили и желание за живот; Цепион го беше взел за пръв път на война, беше го научил да се бие като истински воин, безстрашен и безпощаден, за да се радва повече от него на първите му воински почести, спечелени в най-страхливата армия в римската история — армията на Клодиан и Попликола, която Спартак на три пъти обърна в бягство… Навсякъде и винаги до Катон стоеше брат му Цепион.

Но Цепион вече го нямаше. Беше умрял самотен и изоставен, без близък човек да държи ръката му в последните мигове. Чувството за вина задушаваше Катон и не му позволяваше да се откъсне от смъртното легло на брат си. Когато най-сетне другите се опитаха да го отместят, той започна да се бори, когато се опитаха да го убедят с думи, той им отвърна с рев и стенания. Близо два дни не помръдна от мястото си и най-страшното беше, че дори тогава никой, никой на света, не беше в състояние да проумее мъката му, никой нямаше да разбере какво означава тази загуба за него. Цепион го беше напуснал, а това означаваше, че го напускат обичта, сигурността и вярата в живота.

Най-накрая Атенодор Кордилион успя да привлече вниманието на покровителя си с приказки за поведението, което един убеден като Катон, трябва да показва в подобни случаи. Катон най-сетне се надигна и отиде да се погрижи за погребението му. Беше облечен в груба туника и мръсно наметало. Десетте таланта, които Цепион му оставяше в завещанието си, щяха да бъдат похарчени за погребението. Но колкото и да призоваваше към активност местните гробари и търговци на подправки и парфюми, всичко, което бяха способни да му предоставят, възлизаше на един златен талант. Още един талант Катон похарчи за златна урна, инкрустирана с диаманти, в която да се съхранява пепелта на покойника, останалите осем щяха да покрият разходите по издигането на статуя на Цепион насред агората в Енос.

— Но да не вземете да го оцветите, както е изглеждал приживе — обясняваше или по-скоро се караше на скулпторите и художниците Катон. — Искам на статуята да стои мъртвият Цепион, такъв какъвто го отнесе огънят на кладата. Ще използвате сив тасоски мрамор и ще го полирате така, че ликът на брат ми да блести. Той вече е сянка, затова искам на статуята си да изглежда като сянка.

Погребението беше най-пищната церемония, която малкото гръцко градче на десния бряг на Хеброс някога беше виждало. Колкото жени имаше в селището, всички бяха наети за оплаквачки, каквито количества тамян и други аромати се намериха, всички бяха запалени заедно с останките на Цепион. Щом тялото изгоря напълно, Катон лично събра с шепи пепелта на брат си в скъпоценната кутия, която никога не го напусна през цялата следваща година — до деня, в който Катон се завърна в Рим и предаде тленните останки на брат си на неговата вдовица.

Още от Македония той писа на вуйчо си Мамерк в Рим какво да свърши по изпълнението на завещанието — общо взето, всичко, което не изискваше неговото лично присъствие. За своя голяма изненада установи, че дори не се налага да пише на Рубрий в Солун: етнархът незабавно беше уведомил пропретора за смъртта на Цепион, така че Рубрий беше използвал неочаквания си късмет. Успоредно с писмените си съболезнования управителят изпрати на Катон и Мунаций вещите им. „Така и така наближава краят на мандата ви, пишеше управителят, не държа да се връщате в това студено и неприятно време, когато дори бесите са се прибрали далеч на север за зимата. Използвайте времето да попътувате из Изтока. Приемете моите искрени благопожелания.“

— Така и ще направя — съгласи се Катон, без да пуска златната урна. — Ще заминем на изток.

Но както с тъга забелязаха Атенодор и Тит Мунаций Руф, Катон коренно се беше променил. Дотогава беше за тях неизчерпаем извор на светлина и енергия. Светлината беше изчезнала, енергията се беше стопила. Лицето му си беше все така младо и жизнено, мускулестата му фигура — все така изправена, но в гръмовния му глас се усещаха непознати нотки, а и нищо вече не можеше да го въодушеви или да го заинтересува. Той дори не се гневеше и ядосваше, от нищо не се вълнуваше.

Само Катон знаеше какви сили са му нужни, за да продължи да живее. Катон беше решил никога повече да не се излага на подобни страдания, на подобни терзания и угризения. Да обичаш някого, означаваше да го изгубиш завинаги. Следователно любовта трябваше да бъде отречена. Той никога повече нямаше да обича. Никого.

И докато тримата мъдреци с тримата роби продължиха пеш по Егнациевия път към бреговете на Хелеспонта, някой си освободен роб на име Синон се качи на борда на малко корабче, което с помощта на силните зимни ветрове прекоси като стрела Егейско море в посока Атина. От там Синон щеше да се прехвърли на кораб за Пергам, където го чакаше кесията със злато. В последното не се съмняваше. Господарката Сервилия беше твърде предвидлива, за да забрави да му плати, пък и нали се гордееше, че е патрицианка. Синон се изкуши дали да не я изнуди за още, но накрая се засмя, махна с ръка и за всеки случай хвърли една драхма във водата — скромно дарение за великия Посейдон. „Бди над моя кораб, господарю на дълбините! Не само че вече съм свободен, ами съм богат. Лъвицата в Рим е задрямала, не съм толкова луд, че да я разбуждам. Колкото имам, ще ги удвоя и утроя, но по законен път.“

Лъвицата в Рим научи за смъртта на брат си от устата на вуйчо Мамерк, който я навести веднага след пристигането на Катоновото писмо. Разплака се, но не прекали със сълзите — вуйчо й Мамерк по-добре от всички знаеше какви чувства изпитва към малките си братя. Сервилия отдавна беше пратила инструкции на банкерите си в Пергам. Рискуваше Синон да я измами, но пък иначе имаше опасност да събуди подозрения. Мъдро от нейна страна. Никой в Пергам не биваше да се чуди защо й е на Сервилия да плаща торби със злато на някакъв си бивш роб, особено след смъртта на Цепион.

По-късно същия ден се появи синът й.

— Трябва да сменя името си, представяш ли си?

— Да не би някой да те е посочил за свой наследник? — престори се на изненадана Сервилия. Даваше си сметка, че не е прието зрели мъже да бъдат осиновявани, още по-малко — посмъртно.

— Вуйчо Цепион е починал в Енос, а аз се оказвам негов наследник. — В тъжните очи на момчето проблеснаха сълзи. — Той беше мил човек, аз много го обичах. Навярно защото вуйчо Катон го обожаваше. Горкият вуйчо Катон закъснял с един час да го види на смъртното легло. Сега пише, че нямало да се прибере скоро. Ще ми липсва.

— Вече ти липсва, като гледам — усмихна му се Сервилия и го стисна за ръката.

Брут на свой ред се усмихна. Майка му нямаше защо да се притеснява от отношенията му с годеницата; двамата се срещаха на достатъчно публични места, та да не се притесняват почтените им баби. Дори Аврелия се беше отказала да ги наглежда скоро след подписването на годежния договор. Брут бе достоен наследник на почтени родители.

Юлия наскоро бе навършила десет години (рожденият й ден беше през януари), затова много се радваше, че Брут се държи като почтен благородник. Когато Цезар й съобщи какво я чака, тя се беше ужасила. Макар да изпитваше известно съчувствие към Брут, даваше си сметка, че нито годините, нито времето, прекарано с него, биха създали у нея отношение, което е необходимо за всеки щастлив брак. Единственото хубаво, което можеше да каже за него, бе, че е мил. Най-лошото, което би казала при други обстоятелства, е, че е ужасно скучен. На нейната възраст още не я преследваха романтични сънища, но подобно на повечето момичета Юлия се интересуваше какво й готви животът, затова знаеше много тайни за брака. Беше й коствало голямо усилие на волята да отиде на училище и да съобщи за годежа си, нищо че само допреди часове горещо желаеше да се похвали с нещо подобно. Нали трябваше да докаже, че не отстъпва на Юния и Юнила, единствените й съученички с уредени годежи. Но Вация Исаврик беше изключително забавно момче, а годеникът на Юнила — Лепид — беше красавец. Можеше ли същото да се каже за Брут? Дори сестрите му едва го понасяха. Подобно на Юлия и те го смятаха за досаден самохвалко. А ето, че тя трябваше да се омъжи за него! Как само щяха да й се подиграват съученичките! И как щяха да я съжаляват.

— Горката Юлия! — засмя се Юния, щом научи.

Но пък и нямаше защо чак да се оплаква. Щеше да се омъжи за Брут и толкова.

— Чу ли новината, татко? — попита Юлия баща си, когато той се прибра у дома скоро след вечеря.

Откакто Помпея живееше при тях, положението беше нетърпимо. Цезар изобщо не се връщаше да спи вкъщи, много рядко се хранеше с тях и, общо взето, само минаваше от време на време. Затова беше истински шанс, че можеше да му съобщи някоя и друга клюка, та да го задържи по-дълго при себе си.

— Каква новина? — попита разсеяно той.

— Познай кой дойде да ме види? — попита Юлия лукаво.

Баща й я погледна с любопитство.

— Брут.

— Познай пак!

— Юпитер!

— Глупчо, Юпитер никога не идва лично.

— Кой тогава? — личеше си, че няма настроение за игрички. Помпея си беше вкъщи и в момента стоеше в таблиния, собствения му кабинет, който си беше присвоила, след като тъй и тъй съпругът й не го ползваше.

— О, татко, моля те, остани за малко при мен!

В големите сини очи на дъщеря му се четеше мъка; Цезар усети как нещо го присвива и го обзеха угризения. Бедното момиченце, излизаше, че то най-много си беше изпатило от Помпея, защото заради нея не можеше да види баща си.

Цезар въздъхна, вдигна я на ръце, приближи се до един стол, седна и я сложи на коляното си.

— Колко си пораснала!

— Надявам се още да порасна — отвърна Юлия и се залови да го целува по лицето.

— И така кой е дошъл да те види? — попита Цезар, опитвайки се да прикрие нетърпението си.

— Квинт Сервилий Цепион.

Баща й изведнъж се сепна.

— Кой?

— Квинт Сервилий Цепион.

— Но той е при Гней Помпей!

— Не, не е.

— Юлия, единственият жив член на това семейство в момента не е в Рим.

— Страхувам се — обясни му деликатно Юлия, — че човекът, когото имаш предвид, вече не е между живите. Умрял е през януари, в Енос. Но има нов Квинт Сервилий Цепион, понеже завещанието изрично го посочва и се очаква всеки момент да бъде официално осиновен.

Цезар ахна от изненада.

— Брут?

— Да, Брут. Каза, че предпочита да го наричат Квинт Сервилий Цепион Брут, вместо Цепион (по-важната част от името му).

— Богове!

— Татко, ти си доста изненадан. Защо?

Той се почеса по главата.

— Е, не искаш да знаеш. — И се засмя. — Юлия, ти ще се омъжиш за най-богатия мъж в Рим! Ако Брут е наследник на Цепион, значи ще наследи още едно състояние, а това състояние струва стократно повече от наследствата на баща му и на Силан. Ти ще бъдеш по-богата от някоя източна царица.

— Брут нищо подобно не каза.

— Защото най-вероятно още не го знае. Годеникът ти не е любопитен.

— Мисля, че обича парите.

— Че кой не ги обича? — отбеляза с известна горчивина Цезар. Стана и настани Юлия на стола. — Ей сега се връщам — рече той и излезе.

В следващия миг Помпея излетя в коридора.

— Какво има? — попита Юлия мащеха си, с която се разбираше. Така се упражняваше да свиква със скучни хора, нищо че Брут нямаше нищо общо с безграничната глупост на Помпея.

— Той просто ме изхвърли! — оплака се мащехата й.

— Само за секунда, сигурна съм.

Наистина беше само за секунда. Цезар седна зад писалището и бързо написа бележка за Сервилия, с която не се бяха виждали от месец май предишната година. Разбира се, отдавна смяташе да я посети (вече беше март), но времето летеше неусетно, а той си имаше и други грижи. Колко странно! Младият Брут се оказваше наследник на Златото от Толоза.

Със сигурност не беше време да се показва непочтителен към майка му. Годеж като този не биваше да се проваля за нищо на света.

2

От март 73 г. пр.Хр. до квинктил 65 г. пр.Хр.

Това, което не достигаше на Публий Клодий, не беше знатно потекло, интелект, способности или пари. Той не знаеше какво иска да върши, а и никога по-възрастните не го бяха учили на нищо. Само инстинктът му подсказваше, че се е родил, за да бъде различен, което от своя страна не беше оригинална мисъл за един Клавдий. Ако някой от римските аристократични кланове се славеше със строгата индивидуалност на своите членове, това бяха патрициите от рода на Клавдиите. Имаше нещо странно в това, че от всички патриции в Рим Клавдиите се знаеха като най-младия род, бяха се появили в града и се бяха сдобили с патрицианския си статут горе-долу по времето, когато Луций Юний Брут свалял цар Тарквиний Горди от власт и дал начало на републиканската епоха. Клавдиите бяха по произход сабини, а те бяха жестоки, горделиви, независими, неукротими, войнолюбиви. И това беше съвсем естествено, защото произхождаха от Апенините, на север и на изток от римския Лациум — област изключително планинска, в която за всяко парче обработваема земя хората трябваше да се борят с оръжие в ръка.

Бащата на Клодий беше Апий Клавдий Пулхер, който така и не успя да възстанови прахосаното имущество на предците си, след като собственият му племенник, цензорът Луций Марций Филип, го изхвърли от сената и конфискува всичките му имоти като наказание, задето остана докрай лоялен на изгнаника Сула. Майката на Клодий, властната Цецилия Метела Балеарика, беше умряла при раждането му. Публий беше шестото дете за шест години — общо три момчета и три момичета. Превратностите на войната и лошият късмет да се намира точно там, където най-малко му е необходимо, означаваше за Апий Клавдий — баща дълги години далеч от дома, а това пък означаваше, че единственият човек с известен авторитет в родната къща беше големият брат на Публий — Апий Клавдий — син. И макар и петте други деца в къщата да бяха буйни, лакоми и невъздържани, малкият Публий надминаваше останалите. Ако някой му беше наложил дисциплина, навярно Публий нямаше така често да проявява детските си капризи, но след като петимата му братя и сестри се надпреварваха да го глезят, той вършеше всичко, което пожелаеше, и още като невръстно дете си каза, че от всички Клавдии на този свят представлява най-забележителната личност.

Горе-долу по времето, когато баща му умря в Македония, Публий заяви на големия си брат Апий, че иска да си пише името по по-популярния начин: с „O“, вместо с „AU“. Щеше да се казва Клодий, при това се отказваше от когномена Пулхер. „Пулхер“ означаваше хубавец и наистина повечето Клавдии Пулхери бяха известни със своята физическа красота; но в действителност човекът, който пръв бе наречен с този прякор, го беше получил заради грозния си нрав.

Разбира се, Публий Клодий без проблем промени правописа и произношението на името си: вече имаше прецедент покрай трите му сестри. Най-голямата беше известна като Клавдия, средната — като Клодия, а най-малката — като Клодила. Братът Апий така беше свикнал да се грижи за своите роднини, че нищо не можеше да им откаже. Така например, ако Публий Клодий толкова желае да спи при Клодия или Клодила, защото го преследвали кошмари, кой е той, че да му забрани? Бедните създания, лишени от родителска любов! Големият им брат Апий можеше само да страда заради тях. Нещо, което Публий Клодий добре знаеше и безсъвестно използваше.

По времето, когато Публий Клодий за пръв път си облече мъжка тога и официално напусна детството, брат му Апий вече бе изработил успешния план как семейството да стъпи на крака. Най-напред самият той се жертва и се ожени за старата мома Сервилия Гнея. Дотогава тя беше отглеждала шестте най-богати сирачета в Рим — децата на Сервилий Цепион, Ливий Друз и Порций Катон. В замяна на това й бяха осигурили огромна зестра, достойна за нейната грозота, която иначе би отблъснала всеки. В крайна сметка Клавдий и Гнея заедно се захванаха с отглеждането на сирачетата и между тях се завързаха дружески и дори сантиментални отношения. Най-накрая сантименталният Апий се влюби в трийсет и две годишната си съпруга (той беше само на двайсет и една по това време), двамата построиха уютен дом и в духа на Клавдиевите традиции започнаха да си раждат по едно дете всяка година.

Големият брат Апий успя да се погрижи чудесно и за трите си лишени от зестра сестри. Клавдия беше дадена на Квинт Марций Рекс, който всеки момент щеше да се издигне до консулска длъжност; Клодия се омъжи за първия си братовчед Квинт Цецилий Метел Целер (който пък се падаше по майка брат на Муция Терция, съпругата на Помпей), а Клодила беше предложена на великия Луций Лукул, нищо че по това време годините му бяха точно три пъти, колкото нейните. И тримата зетьове на Клодий бяха следователно богати и известни римляни, двама от тях бяха на възраст и се бяха сдобили с огромно политическо влияние, а на Целер дори не му бяха нужни усилия в тази насока, защото беше най-големият внук на Метел Балеарик, а по майчина линия — на славния Луций Крас Оратор. Всичко това работеше единствено в полза на Публий Клодий, а като се имаше предвид, че за шест години Рекс и Клавдия не се бяха сдобили със син, младият шурей си правеше сметката един ден да наследи и богатствата на Марциите.

На шестнайсет години Публий Клодий се захвана да чиракува на Форума, сиреч да се готви за адвокат и бъдещ политик, след това прекара една година по военните плацове в Капуа и на осемнайсет пак се завърна на Форума. Като съзнаваше всички свои предимства и след като се бе убедил, че жените не биха имали нищо против него, Клодий започна да се оглежда за някоя жена, която да отговаря на собствената му представа за неповторимост. В крайна сметка насочи своята страст към весталката Фабия. Да си харесаш весталка, беше доста неприемливо и тъкмо заради това идеята му се понрави. От девствеността на весталките зависеше късметът на цял Рим, затова и повечето римляни се отдръпваха ужасени при самата мисъл, че биха могли да прелъстят някоя весталка. Но Публий Клодий не разсъждаваше така.

Никой в Рим не очакваше от весталките да водят живот зад стени и решетки. На тях им се разрешаваше да излизат от жилището си, дори да вечерят по частни домове, стига въпросните домове да се ползват с благоволението на върховния понтифекс и главната весталка. Освен това задължително присъстваха на тържествата, организирани от множеството жреци и авгури. Весталките имаха правото да приемат мъже в Държавния дом, който обитаваха заедно с върховния понтифекс, стига да не ги допускат до спалните, а и подобни срещи трябваше да се състоят в присъствието на трети лица. Освен това не можеха да се оплачат с бедност. За всяка една римска фамилия представляваше въпрос на гордост да имат сред роднините си весталка, затова ако някое богато семейство не изпитваше задължителна нужда да омъжи дъщеря си, момичетата бяха предлагани на държавата за весталки. Повечето от тях се радваха на големи зестри, ако ли пък бяха по-бедни, държавата се грижеше добре за тях.

Фабия по онова време беше също на осемнайсет, беше красива, добродушна, жизнерадостна и глупавичка. Идеална за целите на Публий Клодий, който обожаваше да върши бели, от които на околните биха им настръхнали косите. Да си спечели благоволението на една весталка беше голямо предизвикателство. Клодий нямаше намерение да й отнеме девствеността, защото това би довело до правни последици, от които самият той щеше да пострада. Това, което му се искаше, бе да знае, че Фабия изгаря от любов по него.

Но бедите започнаха, когато се оказа, че Клодий има сериозен съперник за ласките на Фабия: Луций Сергий Катилина. Катилина беше висок, тъмнокос, обаятелен и неотразим красавец, освен това беше опасен човек. Клодий също беше привлекателен, но не можеше да се сравнява с Катилина; липсваше му внушителната физика. Да, Катилина беше опасен съперник. За него се носеха редица недоказани слухове — повечето от тях невероятни и крайно зловещи. Всички знаеха, че Катилина е забогатял по времето на Сула, когато собственоръчно бе проскрибирал шурея си (убит от суланците) и брат си (изгонен далеч от Рим), за да сложи ръка върху богатствата им. Говореше се, че е убил тогавашната си съпруга, но дори да го е сторил, никой не смееше да му търси отговорност за това. И което беше най-ужасно, разправяше се, че е убил собствения си син, когато настоящата му жена, красивата и богата Орестила, отказвала да вземе за съпруг човек с мъжки наследник. Че синът на Катилина беше умрял и че Катилина впоследствие се ожени за Орестила, всеки го знаеше. Но дали той беше убил момчето? Никой не можеше да каже.

Навярно имаше нещо общо в мотивите на Катилина и Клодий да ухажват Фабия. И двамата обичаха да предизвикват скандали, да карат римското общество да се черви от срам, дори да се задъхва от гняв. Но между трийсет и четири годишния светски герой Катилина и осемнайсетгодишния младеж Клодий съществуваше една голяма разлика: успехът на първия и провалът на втория. Катилина не си беше позволил да накърни химена на Фабия; безценната за всяка жена тъкан си стоеше здраво на мястото, така че по закон Фабия си оставаше девица. Но бедното момиче се беше влюбило до полуда в Катилина и му предоставяше всичко останало. В крайна сметка какво толкова лошо имаше в няколко целувки, дори в това да разголи гърдите си за милувки, дори да усети езика му по онези тъй чувствителни части от потайните си прелести? Докато Катилина й шепнеше в ухото, всичко й изглеждаше невинно, а опиянението, което срещите им й донасяха, Фабия не би забравила до деня, в който щеше да напусне дома на весталките, навярно дори до смъртта си…

Главна весталка по това време беше Перпения, която не беше много строга. Върховният понтифекс пък изобщо отсъстваше от Рим: Метел Пий вече няколко години воюваше с Квинт Серторий в Испания. Втора в йерархията беше Фонтея, а след нея идеше двайсет и осем годишната Лициния. Нататък се редяха осемнайсетгодишната Фабия и седемнайсетгодишните Арунция и Попилия. Перпения и Фонтея бяха кажи-речи на една възраст, около трийсет и две, и вече очакваха с нетърпение в идните пет години да се оттеглят. Затова и основното, което ги занимаваше, беше как и кога ще се оттеглят от службата, колко ли ще се обезцени сестерцият дотогава, дали наследствата им, които навремето изглеждаха огромни, щяха да издържат на инфлацията и да им осигурят спокойни старини; никоя от тях не възнамеряваше да се омъжи след напускането на весталската колегия: макар да имаха пълно право да го сторят, общественото мнение смяташе, че женитбата на бивша весталка носи нещастие.

Най-активна сякаш беше Лициния. Тя беше трета по възраст и значимост в колегията, пък и се радваше на най-добро финансово положение, нищо че роднинството я обвързваше по-скоро с Луций Лициний Мурена, отколкото с Марк Лициний Крас. Известният плутократ все пак беше неин братовчед, а и личен приятел. Лициния го представяше за свой най-важен консултант по финансовите въпроси, затова трите по-възрастни весталки прекарваха дълги часове в компанията на Крас, за да обсъждат бъдещите си инвестиции и неспособните си бащи, които не бяха съумели да им осигурят бъдещето.

Докато през цялото това време под носа им Катилина се целуваше и натискаше с Фабия, а Клодий я ухажваше. В началото Фабия дори не разбираше какво иска от нея непознатият младеж, защото в сравнение с ловкия Катилина Клодий беше съвсем непохватен. Но когато най-накрая той не издържа и започна да й шепне мили думи в ухото, докато я целуваше, Фабия направи грешката да му се изсмее в очите, толкова абсурдна й се струваше постъпката му. Но присмехът не беше правилна реакция, когато се отнася до Публий Клодий. Той беше свикнал да получава всичко, което поиска, а и никой не си беше позволявал да му се присмее. Подобна обида накърняваше жестоко образа, който Клодий си беше изградил за себе си, затова младежът се зарече да отмъсти жестоко.

Избра си типичен римски прийом: реванш чрез съда. Но не като онова безобидно обвинение, с което навремето Катон си искаше своето от невярната Емилия Лепида — Катон я беше обвинил в неудържано обещание. Публий Клодий повдигна дело за нецеломъдрен живот, и то при условие, че съвременниците му изпитваха ужас при самата мисъл от налагане на смъртно наказание. Напоследък дори изменниците на държавата бяха помилвани, какво ли оставаше за няколко весталки, нищо че конституцията изискваше жестока смърт.

Клодий обаче не смяташе да отмъсти само на Фабия. Обвиненията в прелюбодейство включваха Фабия (с Катилина), Лициния (с Марк Крас), както и Арунция и Попилия (отново с Катилина). Имаше два съдебни състава: един да разглежда деянията на весталките с главен обвинител Клодий, вторият — тези на любовниците, с главен обвинител приятелят на Клодий Плоций (и той като него беше променил името си от Плавций на Плоций) и обвиняеми Катилина и Марк Крас.

Всички бяха оправдани, но процесът предизвика сериозни вълнения. Римското чувство за хумор оцени по достойнство самопризнанията на Крас, че никога не са го вълнували прелестите на Лициния, а единствено — имотите й в предградията. Във всеки случай съдът прие показанията му за чиста монета.

Клодий направи всичко по силите си, за да убеди съда във вината на весталките, но начело на защитата стоеше способният и добре обигран адвокат Марк Пупий Пизон, подпомаган от цял отбор колеги. Пречки за успеха на Клодий бяха младостта му, липсата на сериозни доказателства, не на последно място и групата на известни римски матрони, които тържествено се заклеха, че обвиняемите са девствени. За да допълнят неуспеха на Клодий, и съдията, и заседателите, се настроиха срещу него: наглостта му и откритата злоба, с която говореше срещу обвиняемите, бяха рядко срещани у млад човек, затова той не можеше да спечели сърцата на околните. От младите обвинители се очакваше да смайват със сложните си комбинации и красноречивите си аргументи, но и да се държат скромно и почтително. Клодий определено не беше скромен и почтителен.

— Най-добре се откажи от обвинението — посъветва го дружески Цицерон, след като делото приключи. Естествено Цицерон беше част от защитата на Пупий Пизон, защото Фабия беше сестра на жена му. — Злобата ти и личното предубеждение са твърде очевидни. За да направиш кариера като обвинител, трябва да си по-безпристрастен.

Подобна забележка трудно би спечелила сърцето на Клодий, но пък и адвокатът беше твърде дребна риба, за да заслужава отмъщение. Клодий обаче не беше казал последната си дума срещу Катилина: негодникът имаше да си плаща, задето му беше отнел Фабия и задето се беше измъкнал от смъртното наказание.

Което обаче беше по-лошо, след края на процеса хора, от които Клодий очакваше да му помогнат, видимо започнаха да го отбягват. Най-накрая трябваше да изтърпи и нравоучителната реч на брат си Апий, който беше доста смутен от деянията му.

— На това се гледа като на проява на злоба, Публий — наставляваше го Апий. Трябва да разбереш, че в наше време хората гледат с ужас на самата мисъл една весталка да бъде осъдена за прелюбодейство — това означава да бъде погребана жива с кана вода и самун хляб. Ами съдбата на любовниците? Да бъдат разпнати на раздвоен кол и да бъдат бити до смърт с камшик? Това е ужасяващо! За да убедиш съда в нечия вина при тези обстоятелства, са необходими много доказателства, а ти не можа да приведеш почти нищо! И четирите весталки принадлежат към влиятелни фамилии, чиято омраза ти предизвика за цял живот. Не мога да помогна на теб, Публий, но ще помогна на самия себе си, като замина за няколко години далеч оттук. Отивам на изток при Лукул. Предлагам и ти да сториш същото.

Но Клодий нямаше намерение да се вслуша в нечии съвети, пък дори в тези на брат си Апий. Той просто му обърна гръб. С което се обрече на четири години, прекарани далеч от висшето общество, в самотни лутания из враждебните улици, докато брат му Апий вършеше на изток чудеса, доказващи пред цял Рим, че е достоен наследник на Клавдиите. И Апий Пулхер знаеше да върши бели и злини, но след като те бяха насочени срещу цар Тигран, в Рим ги оценяваха високо, а Апий Пулхер печелеше огромна популярност.

След като се увери, че няма да успее да докаже ничия вина в съда и след като всички злосторници в града отказваха да го използват за защитник, Публий Клодий изживя дълбока криза. У други хора в неговото положение общественото неодобрение би довело до преоценка на поведението, би спомогнало за утвърждаване положителните черти на характера, но не и при Клодий. Той така и не се сдоби с полезен опит от политическия живот на Форума и стана част от онази групичка млади аристократи, от които роднини и приятели бяха вдигнали ръце. В продължение на четири години Клодий не вършеше друго, освен да се напива, да прелъстява момичета от всички обществени слоеве, да играе зарове и да споделя омразата си към римската аристокрация заедно с други в същото положение.

В крайна сметка, ако нещо го подтикна да постъпи по-конструктивно с живота си, това беше скуката. След като винаги се беше смятал за нещо различно и изключително, трябваше да докаже, че е по-добър от другите в едно или друго отношение. Ако не го стореше, щеше да умре, както бе живял — забравен и презрян. Подобна участ не беше достойна за него. За Публий Клодий единствената приемлива участ бе един ден да стане Пръв сред римляните. Нямаше представа как ще го постигне. Така или иначе един ден се събуди с тежко главоболие от изпитото вино и с празна кесия от загубите на зарове и реши, че скуката в живота му е нетърпима. Това, което му трябваше, беше действие. Затова щеше да отиде някъде, където имаше действие. Щеше да замине на изток, за да се присъедини към личния щаб на зет си Луций Лициний Лукул. Е, нямаше за цел да се прояви като храбър воин! Военното дело не привличаше Клодий. Но ако стане част от щаба на Лукул, кой знае какви възможности щяха да се открият пред него… Брат му Апий вече си беше спечелил възхищението на цял Рим, и то не като войник, а заради суматохата, която създаде в Антиохия, докато покорно чакаше царят на царете Тигран да го допусне при себе си. Арменецът сигурно си е скубал косите от яд, че не е приел и отпратил римлянина веднага.

И така, Публий Клодий замина на изток малко преди брат му Апий да се завърне оттам; беше началото на годината след паметното съвместно управление на Помпей и Крас. Същата година Цезар заминаваше да служи в Испания.

Клодий внимателно подбра маршрута си така, че да не се засече с брат си, но когато най-сетне стигна бреговете на Хелеспонта, установи, че Лукул се е настанил трайно в новозавзетото царство Понт и се опитва да въдвори някакъв ред. Клодий прекоси тесния пролив, стъпи на азиатска земя и хукна да открие зет си по пътищата на Мала Азия. Общо взето, залъгваше се с мисълта, че добре познава знатния си роднина: за него Лукул беше надменен аристократ със светски нрави, вродена дарба да бъде забавен и баснословно богат. Всички бяха чували за страстта на Лукул към хубавата храна, хубавото вино и приятната компания. Клодий винаги бе мечтал за подобен началник! Няколко месеца или години в обкръжението на Лукул щяха да бъдат едно приятно изживяване.

Най-накрая завари Лукул в Амизос, приказен град на бреговете на Евксинския понт, в самото сърце на Понтийското царство. Но след тежка обсада градът беше изгубил целия си блясък; в момента Лукул се опитваше да възстанови разрушеното и да приучи жителите да забравят Митридат и да се помирят с римската администрация.

Когато Публий Клодий се появи на прага му, Лукул просто пое купчината свитъци с препоръчителни писма (Клодий ги беше изчел всичките по пътя) и в следващия миг просто забрави за съществуването му. Единственото, за което отдели от ценното си време, бе да му подхвърли, че легатът Сорнаций би могъл да се възползва от любезните му услуги. Оттам нататък Клодий трябваше сам да се оправя: Лукул имаше да мисли за предстоящото нашествие в Армения, царството на Тигран.

Разгневен от подобно посрещане, Клодий нямаше намерение да предостави услугите си на някакво парвеню Сорнаций. И докато Лукул подготвяше своята армия за действие, Клодий изучаваше потайностите на Амизос. Разбира се, говореше добър гръцки, затова лесно си намери приятели в този град, където всички бяха заинтригувани от необичайната личност на този римлянин.

Клодий събра доста сведения и за една страна от Лукуловия живот, за която не беше и подозирал: неговата военна кариера и бойни успехи.

Преди две години, след като не успя да спре римското нашествие, цар Митридат беше избягал в двора на цар Тигран, където оплаква двеста и петдесетте си хиляди войници, замръзнали от студ из кавказките планини, докато провеждаше безсмислената си наказателна операция срещу албанските диваци. Двайсет месеца му бяха нужни да склони Тигран да се видят, още повече — да го убеди заедно да си възвърнат загубените земи в Понт, Кападокия, Малка Армения и Галатия.

Естествено Лукул разполагаше с шпиони и знаеше много добре, че двамата царе са се сдобрили. Но вместо да ги чака те да нахлуят в Понт, той бе решил сам да предприеме офанзива, да завладее Армения, да удари столицата на Тигран и да попречи на всякаква помощ за Митридат. Първоначалното му намерение беше да не остави никакъв гарнизон в Понт, разчитайки, че заплахата за римско възмездие ще възпре населението от всякаква мисъл за бунт. Току-що му бяха отнели управлението на Римска Азия, а от писмата, донесени от Публий Клодий, научаваше за нарастващата неприязън към него сред конническото съсловие. След като от писмата научи не само за новия управител на Азия — поредния Корнелий Долабела, но и че въпросният Долабела щял да „наглежда“ и Витиния, Лукул се примири с неизбежното: римските конници и техните послушни оръдия в сената предпочитаха да назначат за управител един бездарник, пък дори да се изложат на риск от нова война. Публий Клодий, рече си Лукул, беше лош предвестник!

Деветте специални пълномощници, които Рим му беше пратил още навремето, преди влиянието му там да отслабне, бяха пръснати из Рим и Кападокия, включително и човека, когото Лукул най-много обичаше на този свят, особено след смъртта на Сула — родният му брат Варон Лукул. Но пълномощниците не разполагаха с войска, а по тона на писмата, които Публий Клодий носеше със себе си, личеше, че скоро ще ги отзоват обратно. Ето защо, каза си Лукул, нямаше друг избор, освен да остави два от четирите си легиона в Понт, за да пазят страната от евентуално нашествие на Митридат и Тигран. Легатът, на когото най-много разчиташе, точно по това време оправяше поразиите на остров Делос, и макар Сорнаций да беше добър човек, Лукул не беше сигурен в способностите му на командир. Трябваше му помощник. Следователно и последният висш легат, Марк Фабий Хадриан, оставаше в Понт.

След като се примири с мисълта да остави два от четирите си легиона в Понт, Лукул трябваше да направи и тежкия избор кои да бъдат тези два легиона. В Понт оставаха да пазят двата легиона, принадлежащи на провинция Киликия, а за Армения заминаваха двата легиона фимбрианци. Чудесни войници, няма що! Лукул ги ненавиждаше от дъното на душата си. Фимбрианци стояха в Мала Азия вече шестнайсет години и бяха осъдени на вечно изгнание далеч от Рим и Италия заради някогашните им бунтове и убийства на не един и двама пълководци. Двата легиона бяха опасни, но Лукул бе съумял да се наложи над тях, след като по време на поход жестоко ги наказваше и за най-дребно провинение, а зимно време ги оставяше да правят каквото искат. Те му служеха, общо взето, с желание, дори му се възхищаваха, нищо че не го обичаха. И все пак предпочитаха да носят името на някогашния си командир Гай Флавий Фимбрия. Лукул беше напълно съгласен. Нима би поискал точно тази паплач да се нарича лицинианци или лукулианци? В никакъв случай.

Клодий до такава степен се беше влюбил в Амизос, че реши да остане в Понт заедно с легатите Сорнаций и Фабий Хадриан; в мига, в който разбра, че Лукул планира дълъг преход, изгуби всякакъв интерес към военното дело.

Но нещата не се развиха според желанията му. Клодий получи заповед да последва Лукул в неговата свита. „Е, добре — мислеше си Клодий, — така поне ще живея в относителен лукс!“ Но скоро установи, че Лукуловите разбирания за лукс по време на поход са коренно различни от неговите. Всъщност Лукул изобщо не знаеше що е то лукс. Изнеженият епикуреец, когото хората помнеха от престоя му при Сула, беше изчезнал и на негово място се бе появил съвсем нов Лукул, убеден, че началникът на фимбрианците трябва да споделя несгодите на техния поход. Същото за жалост се отнасяше и за членовете на щаба му. Офицерите вървяха пеш, защото и фимбрианците вървяха пеш, офицерите ядяха сух хляб с каша, защото и фимбрианците ядяха сух хляб с каша; спяха на земята върху възглавници от пръст, завити с наметалата си, защото и фимбрианците така прекарваха нощите си. Или се къпеха в ледените води на планинските потоци, или предпочитаха да си носят вонята, такива бяха хигиенните условия пред фимбрианците. Щом фимбрианци издържаха подобен живот, значи и Лукул щеше да издържи.

Но Публий Клодий не можеше, затова няколко дни след напускането на Амизос се възползва от роднинската си връзка с главнокомандващия и шумно се оплака.

Бледосивите очи на Лукул го изгледаха така, сякаш той беше подробност от пейзажа.

— Ако ти трябва комфорт, Клодий, върви си у дома — нареди му той.

— Не искам да си вървя у дома, искам комфорт! — тросна се Клодий.

— Или едното, или другото. При мен двете заедно са невъзможни — обясни накратко зет му и му обърна презрително гръб.

Това беше последният разговор на Лукул с Клодий. Пък и останалите сурови офицери в щаба на пълководеца не го подтикваха да търси дружбата им. Клодий едва сега си даваше сметка колко много държи да има приятели. Шумната компания, виното, заровете, жените и просташките шеги — това беше всичко, за което копнееше през дългите като години дни поход из пусти и опасни земи.

Спряха да починат чак в Евсевия Мазака, където царят на Кападокия, Ариобарзан Филоромайос, попълни римския обоз с каквото имаше и пожела едно пресилено „на добър час“ на Лукул. Оттам нататък пътят им продължи през поредица от долини и дефилета, изпъстрени с цветовете на дъгата. Където се обърнеше човек, над главата му висеше величествена скала от варовик или пясъчник. Следването на тесните дефилета удължаваше маршрута, но Лукул не показваше умора. Армията му задължително трябваше да изминава поне четиридесет километра на ден. Маршируваха от зори до здрач, вдигаха лагера по тъмно и го разваляха пак по тъмно. Но всяка нощ лагерът се построяваше задължително. От кого ги пазеше? ОТ КОГО? На Клодий му идеше да се разкрещи. След което се налагаше другият въпрос: ЗАЩО? И му се щеше от небето да затрещят гръмотевици в отговор на гнева, който го задушаваше.

Най-накрая се спуснаха до бреговете на Ефрат при град Томиза. Там имаше брод, но за неприятна изненада спокойните млечнобели води на реката се бяха превърнали във водовъртежи от неразтопен сняг. Клодий въздъхна. Нямаше как! Пълководецът трябваше да даде почивка, длъжен беше да изчака нивото на реката да спадне. Обаче в мига, в който войската се разположи на лагер, бързеите се успокоиха и Ефрат се превърна отново в един спокоен, лесно преодолим воден път. Фимбрианците построиха салове и невъзмутимо се прехвърлиха на територията на Софена. В мига, в който и последният легионер стъпи на левия бряг на Ефрат, водите отново повишиха нивото си и водовъртежите се появиха отново.

— Това е то, късметът ми — рече Лукул. — Добро предзнаменование.

Оттам нататък пътят им следваше по-полегат терен, самите планини бяха някак по-ниски, полята бяха обрасли с тучни треви. Войската подминаваше множество горски дъбрави, скупчени около невидими кладенци. Но какво заключи Лукул от това? Че равният терен е добър повод армията да ускори ход! Клодий бе смятал, че е пъргав и издръжлив човек, свикнал навсякъде да се движи пеша. Но макар че бе на двайсет и две години, не можеше да догони петдесетгодишния Лукул.

Прекосиха и Тигър — в сравнение с по-широкия и бързотечен Ефрат нищо и никакво предизвикателство. И накрая, след като за два месеца бяха извървели хиляда и триста километра, пред очите им се показа Тигранокерта.

Трийсет години по-рано такъв град не съществуваше. Цар Тигран го беше издигнал, за да даде израз на великите си мечти и да го превърне в център на едно огромно царство. Тигранокерта представляваше възхитителен град с дебели крепостни стени, могъщи цитадели, високи кули, широки площади, висящи градини, лъщящи тухли в аквамарин, охра и жълто, внушителни статуи на крилати бикове, лъвове и брадати царе с натежали корони. Мястото беше избрано така, че да отговаря на всички изисквания: беше лесно защитимо, имаше скрити водоеми, недостъпни отвън, а близката рекичка, приток на Тигър, отнасяше нечистотиите от градската канализация, построени по модел на пергамската. Цели народи бяха облагани с жестоки данъци, за да се построи Тигранокерта; дори от километрите разстояние, на което бяха застанали фимбрианците, се усещаха богатствата зад крепостните стени. Тигранокерта беше един голям, богат и красив град. Понеже си мечтаеше да обедини всички елинистични страни под властта си, царят на царете бе построил столицата си по гръцки образец, но пак не бе избягнал от духа на изтока, който беше възприел през дългите години на пленничество в Партия: там, където дорийският и йонийският стил се окажеха недостатъчни за неговите изисквания, Тигран прибягваше до пъстрите мозайки, крилатите бикове и монументалните царски статуи. И след като ниските гръцки къщи му се струваха невзрачни, добавяше висящи градини, квадратни каменни кули и могъщи пилони, за да му напомнят за Партия.

В продължение на четвърт век никой не беше посмял да донесе лоша вест на цар Тигран; никой не искаше да изгуби главата или ръцете си, както се случваше с всеки, съобщил тревожна новина. И все пак налагаше се някой да изпрати вест за приближаването на римската армия. Разбираемо беше, че войската (командвана от един от синовете на Тигран — принц Митрабарзан) ще натовари със смъртоносната задача младши офицер. Царят на царете изпадна в паника, но не и преди да нареди да обесят вестовоя. След което избяга от града, без да мисли за царица Клеопатра и за всички останали съпруги, наложнички, деца, съкровища и войници. Митрабарзан да се оправя. Пръснаха се куриери във всички посоки: от Хирканско море до бреговете на Средиземноморието, всички провинции трябваше да пратят войници на Тигран: ако имаше тежка конница, тежка конница, ако имаше прости бедуини от пустинята, нека бъдат бедуини от пустинята! През целия си живот Тигран дори не бе помислял, че римляните, които живееха толкова далеч от Армения, ще нахлуят в царството му и ще застрашат новопостроената му столица.

Докато баща му се спотайваше из планинските земи между Тигранокерта и езерото Тоспитис, Митрабарзан поведе войниците си срещу римските нашественици. На помощ му се притекоха съседните бедуински племена. Лукул с лекота разби арменската армия и се настани под стените на Тигранокерта с намерение да я обсади. Силите му бяха толкова малобройни, че не можеше и да мисли за обръч; затова съсредоточи вниманието си върху градските порти и разчиташе на постоянни патрули покрай града. Почти никой не можеше да влезе или да излезе от града. Не че Тигранокерта не можеше да издържи дълга обсада — в това Лукул беше убеден. Първата стъпка задължително трябваше да бъде победа над царската армия в открито сражение. Оттам щеше да премине и към следващото — завладяването на Тигранокерта, която доброволно щеше да се предаде. Зад стените й живееха твърде много хора, които се страхуваха от Тигран и не го обичаха. Царят на царете беше населил новата си столица — твърде далеч от Армения и старата столица Артаксата — с гърци, доведени насила от Сирия, Кападокия и Източна Киликия; това беше съществена част от плана му да елинизира своите поданици, повечето от които се родееха с персите. Който беше по рождение грък или говореше гръцки, той беше цивилизован човек, който се раждаше персиец или арменец и не знаеше да чете на гръцки, беше недостойно, примитивно създание. Следователно Тигран трябваше да отвлече няколко хиляди гърци.

Двамата велики царе се бяха сдобрили, но Митридат Понтийски беше предпазлив човек и стоеше настрана от зет си Тигран. С армията си от десетина хиляди войници се беше разположил на лагер на северозапад от скривалището на арменеца: Митридат нямаше високо мнение за пълководческите умения на Тигран. При него се намираше и най-добрият му генерал, братовчедът Таксил. Когато двамата научиха за обсадата на Тигранокерта и за огромната армия, която Тигран събирал, Митридат прати братовчед си при царя на царете.

„Не атакувай римляните!“ — предупреждаваше Митридат.

Тигран беше склонен да приеме съвета, нищо че беше събрал сто и двайсет хиляди пехотинци — от Сирия, та чак до Кавказ, заедно с двайсет и пет хиляди катафракти — тежковъоръжени конници, облечени от главата до петите с железни ризници. Арменската армия се беше разположила на около седемдесет мили от Тигранокерта, в сенчеста долина, но Тигран трябваше да действа. Голямата част от продоволствията за войската бяха останали в Тигранокерта, затова ставаше наложително да установи някаква връзка с града, иначе войската щеше да измре от глад. Нямаше да е трудно, разсъждаваше Тигран, да се издигне укрепен проход до града. Съгледвачите му докладваха, че римляните не разполагали с достатъчно сили, за да стегнат плътен обръч около столицата.

Тигран не повярва на сведенията за изключително скромния размер на римската армия. Едва когато лично се подаде от хълмовете край Тигранокерта, видя с очите си що за жалка бълха е посмяла да го ухапе.

— Твърде много са за мирна делегация, но пък са твърде малко за истинска армия — изказа се царят и даде заповед за нападение.

Но големите източни армии не представляваха бойни единици каквито един Марий или един Сула биха желали да командват; дори двамата велики римски пълководци да можеха навремето да разполагат с подобно числено превъзходство, биха отказали. Армията не бива да е твърде многобройна, иначе е трудна за предислоциране и прави всякакви маневри невъзможни; малките войски бяха по-гъвкави, освен това и по-лесни за снабдяване и контролиране. Лукул имаше със себе си само два легиона, но легиони, съставени от чудесни войници. Всеки легионер познаваше тактиката на началника си, знаеше какво се изисква от него. Освен това римляните разчитаха и на две хиляди и седемстотин конници от Галатия, които воюваха под тяхно командване от години.

Обсадата не беше минала без загуби от страна на римляните, най-вече заради магическия огън, чиято тайна зороастрийските духовници на Тигран единствено притежаваха. Гърците наричаха тайнственото оръжие „нафта“. Представляваше загадъчно вещество, извличано от недрата на земята, някъде из персийските земи, и близост до Хирканско море. Защитниците на крепостта изстрелваха топки, замесени с въпросното вещество, по обсадните машини и кожените и дървените прикрития се подпалваха при самия допир с него. Огънят беше толкова силен, че легионерите не можеха да сторят друго, освен да избягат далеч от подпалената конструкция. Веднъж подпалена, обсадната кула, изгаряше до основи. Мнозина войници бяха убити или осакатени от пламъците, но което беше най-важно — всички се изпълваха със страх. Досега не се бяха сблъсквали с подобно оръжие.

Когато Тигран потегли начело на армията си, за да смачка римската бълха, той не си даваше сметка как бълхата ще реагира на действията му. Всеки римски легионер копнееше само едно — да се сложи край на монотонния живот в лагера. Омръзнало им беше на фимбрианците от летящи огньове, липса на жени, въоръжени до зъби конници, които обикалят около лагера, омръзнало им беше от Армения, а най-вече от Тигранокерта. И Лукул, и легионерите, и галатейската конница — всички бяха зажаднели за кръв. Когато съгледвачите съобщиха, че най-сетне Тигран се решава да нападне, римският лагер се въодушеви.

Лукул обеща на Непобедимия Марс специално жертвоприношение и се настрои за сражение. Зазоряваше се на шестия ден от октомври. Римляните напуснаха позициите край града и се строиха на един хълм, намиращ се между Тигранокерта и приближаващата арменска войска. Лукул нямаше как да знае, че Митридат е предупреждавал Тигран да не атакува, но знаеше как най-успешно да примами врага да се оголи: щеше да скупчи армията си на едно място, сякаш легионите му умират от страх и се готвят за отчаяна съпротива. Всички източни царе смятаха, че в боя нещата се решават от численото превъзходство, затова Тигран щеше да атакува.

Тигран наистина атакува. Последва тежък разгром. Никой от арменските командири, дори понтиецът Таксил, не можеше да прецени предимството на високия терен за римляните. А доколкото Лукул можеше да съди по хаотичното движение на атакуващата армия, никой сред арменските началници не знаеше и що е то бойна тактика. Чудовищната машина беше пусната в действие; нищо повече не беше нужно.

Без да бърза, Лукул нанесе своя унищожителен удар горе на хълма. Единственото, което го притесняваше, бе да не би планината от човешки трупове да препречи пътя на двата легиона и той да не успее да се възползва изцяло от победата. Нареди на галатейците да разчистят с конете си път сред изкланите арменци и крилата на фимбрианската армия се спуснаха като огромни сърпове надолу по хълма, фронтът на арменската армия се накъса, предните редици хукнаха да се спасяват без ред, изтласквайки хилядите сирийски и кавказки пехотинци право в краката на бронираните коне на катафрактите. Най-накрая заедно със смазаните пехотинци и тежките конници бяха пометени от огромната човешка вълна и хиляди загинаха. Колкото арменски войници загинаха от оръжието на фимбрианците, още повече намериха смъртта си при злополучното бягство.

Накрая Лукул докладва в писмо до римския сенат:

Над сто хиляди убити арменски войници и петима загинали римски легионери.

Цар Тигран за втори път се спасяваше с бягство. Този път беше сигурен, че някой римлянин ще го залови в плен, затова предаде тиарата и диадемата си на един от синовете си; младежът можеше да язди по-бързо и имаше по-голям шанс да се спаси. Но принцът направи грешката да повери царските инсигнии на някакъв съмнителен роб, вследствие на което два дни по-късно и тиарата, и диадемата на арменските владетели се озоваха в ръцете на Луций Лукул.

Гърците, които дотогава живееха по принуда в Тигранокерта, с радост отвориха портите на столицата и от радост понесоха Лукул на рамене. Всякакви лишения бяха забравени: фимбрианците се озоваха в меките постели на тигранокертските девойки, пиха и се веселиха на воля, отдадоха се на грабеж и насилия. Плячката беше огромна: осем хиляди таланта злато и сребро, трийсет милиона медимни жито[5], неизброими съкровища и произведения на изкуството.

Изведнъж големият пълководец се превърна в човешко същество! Публий Клодий с удивление преоткри същия онзи Лукул, който помнеше отпреди години в Рим. За броени часове обруленият от ветровете войник изчезна и на негово място се появи разглезеният, свикнал на всякакви удоволствия римски големец. Всички ръкописи в града се събираха за наслада на интелектуалеца Лукул, а освен това в квартирата му бяха отвеждани всички по-хубави момичета, едва навлизащи в пубертета. Нямаше по-голяма радост за Лукул от това сам да отнеме девствеността на някое момиченце. Е, ставаше дума за арменските и персийските девойки! Гръцките никой не докосваше. Плячката беше тържествено разпределена след специална церемония на пазарния площад. Лукул имаше случай да докаже своята почтеност: всеки от петнайсетте хиляди войници получаваше поне трийсет хиляди сестерции — е, щеше да ги получи едва след като златото и среброто се претопеше и излееше в римски монети. Житото беше оценено на дванайсет хиляди таланта; оправният Лукул веднага го продаде на партския цар Фраат.

Публий Клодий нямаше лесно да прости на Лукул онези безкрайни месеци на изнемога и лишения, нищо че собственият му дял от плячката представляваше сто хиляди сестерции. Още по пътя между Евсевия Мазака и бреговете на Ефрат той беше включил зет си в списъка на хората, които имаха да плащат за прегрешенията си към него. Катилина, жалкият Цицерон, Фабия. Сега и Лукул. След като видя с очите си златото и среброто, струпано по сводовете на хранилището — по-точно, след като лично участва в преброяването на парите — Клодий най-напред се опита да разбере как Лукул е успял да измами всички при подялбата на плячката. Някакви си трийсет хиляди за обикновения легионер? Смехотворно! Но накрая сметалото го убеди, че ако се разделят осем хиляди таланта на петнайсет хиляди души, се получава по тринайсет хиляди на човек. Откъде тогава идваха останалите седемнайсет хиляди? От продажбата на житото, отговори му лаконично големият пълководец.

Но след като беше прекарал толкова време в излишни сметки, Клодий все пак измисли нещо умно. Ако той беше предположил, че Лукул е измамил войниците си, как ли щяха да реагират те, ако някой им подшушне каквото трябва в ухото?

Преди превземането на Тигранокерта Клодий не бе имал случай да завърже познанства извън тесния кръг на малкото и твърде необщителни легати и военни трибуни от обкръжението на пълководеца. Лукул стриктно спазваше протокола и не одобряваше каквито и да е контакти между офицерите и обикновените войници. Но сега, след като се задаваше зима, а Лукул се канеше да се отблагодари на войската със забавления, каквито не познаваха, дисциплината не бе толкова строга. Е, имаше работа за вършене: например Лукул беше заповядал всички актьори и танцьори в страната да бъдат събрани, за да изнасят представления за армията. Почивка със зрелища далеч от родината за хора, които никога не ще видят родината. Забавленията бяха многобройни, изпитото вино — в неограничени количества.

Водач на фимбрианците беше първият центурион на по-висшестоящия легион. Длъжността, която заемаше, се наричаше Примус пилус. Центурионът се казваше Марк Силий и подобно на останалите нисши офицери в армията беше напуснал Италия седемнайсет години по-рано като голобрадо момче, редови легионер, за да прекоси Македония под командването на Флак и Фимбрия. Когато Фимбрия наложи своята власт в армията, Марк Силий одобри убийството на Флак във Византион. После беше прекосил Боспора, беше воювал срещу Митридат, а след прогонването и самоубийството на Фимбрия се оказа под командването на Сула. Оттогава воюваше за Сула, воюваше за Мурена, воюваше за Лукул. Заедно с останалите участваше в обсадата на Митилена, където вече се беше издигнал до пилус приор. Годините се бяха изнизали една след друга, битки се бяха редували с битки. Бяха напуснали Италия като момчета, когато Италия изнемогваше от кръвопролития и вече нямаше мъже да попълнят легионите; тази зима, в Тигранокерта Марк Силий и хиляди като него прекарваха седемнайсетата си година под римските орли — половината от целия им живот. Неведнъж и дваж се бяха обръщали с тържествени молби до управляващите да ги освободят от службата, но от Рим вечно им отказваха. Марк Силий се беше превърнал в един огорчен от живота мъж, който имаше едно-единствено желание — да си върви у дома.

На Клодий не му беше необходимо да проверява подобни предположения; дори легати с киселия нрав на Секстилий от време на време проговаряха и често споменаваха името на Силий, както и на другия примус пилус — Луций Корнифиций, човек от простолюдието, нямащ нищо общо с големците с това име.

Не беше трудно и да се намери бърлогата на Силий из кварталите на Тигранокерта; двамата с Корнифиций се бяха сдобили със същински малък палат, принадлежал доскоро на един от Тиграновите синове, и водеха щастлив живот в компанията на прелестни жени и цяла армия от слуги.

Публий Клодий принадлежеше към най-видните фамилии в Рим, но все пак не се посвени да посети двамината офицери. Подобно на гърците пред Троя и той носеше дарове. Е, не ставаше дума за дървен кон! Клодий беше взел със себе си малка торбичка гъби, които лично Лукул (той винаги бе изпитвал слабост към разни вещества с въздействие върху съзнанието) му беше подарил, както и огромна амфора превъзходно вино, толкова тежка, че я носеха трима роби.

Посрещнаха го доста хладно. И двамата центуриони знаеха, че Клодий е роднина на Лукул. Това трудно би го издигнало в очите им, а и Клодий едва ли внушаваше респект с вида си: беше твърде обикновен, за да направи впечатление. Това, с което им въздейства най-напред, беше наглостта му: той се разположи в дома на двамата офицери, все едно беше негов собствен, седна на самия под, на копринена възглавница, между кушетките, на които центурионите се бяха излегнали, извади торбичката с гъбите и започна да им обяснява с подробности какво ще се случи, щом вкусят от необичайния деликатес.

— Удивителна работа! — хвалеше Клодий стоката си и гримасничеше като смешник, който разправя анекдоти. — Опитайте, но дъвчете много бавно и изчакайте известно време, за да усетите ефекта.

Силий не бързаше да се възползва от поканата, пък и беше достатъчно наблюдателен да забележи, че и Клодий не посяга към гъбите.

— Какво искаш всъщност? — попита той направо.

— Да поговорим — отвърна му Клодий и дори се усмихна.

Двамата домакини бяха удивени от усмивката му.

Допреди малко посетителят им беше сякаш обхванат от жестоко напрежение, а изведнъж се превръщаше в привлекателен и чаровен младеж. Само за секунда всички се почувстваха добре и усмивки се появиха по лицата и на Силий, и на Корнифиций, и на жените.

Но фимбрианците не бяха доверчиви люде и трудно се хващаха на подобни уловки. Клодий беше враг, враг много по-сериозен от арменците, сирийците или кавказците. Затова, след като усмивките се стопиха, Силий продължи да бъде нащрек, настроен все така скептично към гостенина си.

Клодий бе очаквал подобен прием, дори се беше подготвил за него. През онези години на унижение, прекарани из римските вертепи, беше забелязал, че всеки аристократ бива посрещнат с подозрение и враждебност от страна на долните класи, че като цяло нисшестоящите трудно биха си обяснили защо човек със знатно потекло изобщо ще пожелае да общува с тях. Но Клодий беше човек без корени, средите, сред които беше расъл, му бяха обърнали гръб, и понеже все нещо трябваше да постигне в този живот, се опитваше отчаяно да се сближи с простолюдието. Всеки път, щом успееше да стопи ледените прегради между себе си и някой римски бедняк, се чувстваше победител, но което беше по-важно, изпитваше удоволствие да общува с нисшестоящите; радваше го чувството на превъзходство, съзнанието, че е по-образован и по-умен от околните — нещо, което беше немислимо в компанията на римските знатни. Клодий се чувстваше като някакъв исполин. И знаеше как да внуши на събеседниците си, че ето, намерил се е римският големец, който се интересува от бедните, желае да общува с тях, иска да води живот като техния. Знаеше как да се държи в подобни среди и как да се чувства сред свои хора. Това беше новата му слабост.

Клодий постигаше това, като говореше. Не използваше тежки слова, не правеше неуместни намеци, разбираеми само за познавачите на гръцките трагици и поети, не издаваше, че пиянската компания не му допада. И докато говореше, наливаше на събеседниците си вино, а сам създаваше впечатление, че пие много, но всъщност внимаваше да остане най-трезвен. Даваше вид на смъртнопиян, дори понякога се свличаше под масата, падаше от стола или внезапно хукваше да повръща на улицата. Първия път, когато опита да очарова определени хора по този начин, те запазиха известна доза недоверие. Но ако това се случеше, той повтаряше, докато и най-резервираният човек на света не се убеди, че Публий Клодий е един прекрасен човек, непринуден и най-обикновен, но за жалост родил се в неподходящо семейство. След като Клодий най-сетне спечелеше доверие, той с лекота можеше да манипулира всеки, единственото условие бе никога да не разкрива какво му е на ума и сърцето. Обикновените люде, които привличаше към себе си, бяха все хора без корени, прост и необразовани — хора, които искаха на всяка цена да си спечелят уважението на околните и които за целта чакаха някой да ги промени.

Марк Силий и Луций Корнифиций не се различаваха от обикновената клиентела из римските кръчми, нищо че не бяха стъпвали в Италия от седемнайсет години. Бяха корави и жестоки мъже, не знаеха що е компромис, но в ръцете на Публий Клодий представляваха малки глинени топчета, които той можеше да мачка както си поиска. Лесна плячка. Лесна…

Щом Силий и Корнифиций признаха пред себе си, че го харесват, че той ги забавлява, Клодий веднага започна да се отнася с тях като с по-опитни другари, сякаш само тяхното мнение го вълнуваше на този свят. Нарочно избираше теми, по които беше сигурен, че двама ще могат да кажат нещо мъдро и смислено. Най-накрая им загатна, че искрено им се възхищава, че намира за забележителни техния корав характер, желанието им за работа, а работата им беше войниклъкът, който открай време бил от най-голямо значение за Рим. Най-накрая, освен че се превърна и техен приятел, Клодий можеше да се смята за техен побратим, за едно от момчетата в армията, лъч светлина в мрака; той беше един от тях, но в същото време като римски благородник беше в състояние да представи техните неволи пред римския сенат, пред народното събрание, беше в правото си да се застъпва за тях из богаташките домове на Палатина и в Карина. Е, беше млад, момче! Но всяко момче рано или късно порастваше, а веднъж да навърши трийсет, Публий Клодий щеше да мине през свещените порти на сената; щеше да се изкачи по пътеката на честта с лекотата, с която водата се плъзга по лъскавия мрамор. В крайна сметка той беше патриций, наследник на фамилия, която никога през поколенията не беше подминавала правото си да излъчва консули.

Едва при петото си посещение Клодий подхвана темата за плячката и за това, как Лукул е подходил с нейното разпределение.

— Жалък скръндза! — подхвърли злобно Клодий.

— Ъ? — погледна го с любопитство Силий и наостри слух.

— Моят уважаван зет Лукул. Който раздаде милостиня на най-добрата армия на света. По трийсет хиляди сестерции на човек, когато в Тигранокерта заварихме осем хиляди таланта!

— Искаш да кажеш, че ни е дал малко? — смая се Корнифиций. — Винаги е разправял, че държи да ни разпредели плячката още на бойното поле, защото ако стигне до хазната, държавата задължително ще ни излъже.

— Така му се ще вие да си мислите — отговори Клодий и с пиянски жест поклати чашата в ръката си. — Вие можете ли да смятате?

— Да смятаме?

— Нали разбирате: да събирате и да изваждате, да умножавате и да делите.

— О, горе-долу — отговори Силий, за да не излезе, че е неграмотен.

— Е, едно от предимствата да имаш собствен учител вкъщи като малък е, че всеки ден правиш сметки, сметки, сметки… Иначе те бият с пръчка на голо! — рече Клодий. — Какво да правя, мирувах и смятах. И си направих труда да умножа талантите по колкото трябва, за да излезе сметката в обикновени римски сестерции. След което разделих сумата на петнайсет хиляди. Трябва да ти кажа, Марк Силий, че войниците от вашите два легиона трябваше да получат близо десет пъти повече от трийсетте хиляди сестерции, които им се паднаха! Този надменен, самовлюбен мъж, който се пада мой зет, разигра цяло представление на пазарния площад и като резултат се подигра с всеки фимбриански войник! — Клодий удари с юмрук по дланта си. — Чухте ли?

Повярваха му не само защото им се щеше да му повярват, но и защото говореше толкова убедено. За да не бъде голословен, Клодий започна на глас да прехвърля сумите, изброявайки една след друга всички машинации, които Лукул бил извършил през шестте години, в които управляваше изтока и командваше фимбрианската армия. Как можеше човек, който знае толкова много, да греши? Пък и за какво му беше да лъже? Силий и Корнифиций му повярваха.

След това всичко беше лесно. Докато фимбрианците си прекарваха времето в Тигранокерта и чакаха зимата да свърши, Публий Клодий шушнеше в ушите на центурионите, центурионите шушнеха в ушите на войниците, войниците — в ушите на галатейските конници. Мнозина войници бяха оставили жени и любовници в Амизос и когато двата киликийски легиона под командването на Сорнаций и Фабий Хадриан потеглили от Амизос за Зела, жените ги бяха последвали, както винаги се случваше. Легионерите почти не можеха да пишат, но вече из цяла Мала Азия се носеше мълвата как Лукул измамил войската си при разпределяне на плячката. Никой не си направи труда да проверява сметките на Клодий. По-добре да вярват, че са ги излъгали, след като слуховете им обещаваха десет пъти повече от това, което Лукул щеше да им даде. А пък на това отгоре този Клодий беше толкова забележителен човек! Той не би направил математическа грешка! Каквото кажеше Клодий, нямаше начин да не е истина! Умник беше този Клодий, беше научил тайната на демагогията: да говориш пред хората това, което те най-много искат да чуят, никога да не им казваш това, което не искат да знаят.

Междувременно Лукул не стоеше със скръстени ръце, нищо че прекарваше много време сред древните ръкописи и невръстните момиченца. На няколко пъти беше пътувал от Армения до Сирия и беше организирал завръщането на гръцките заложници по родните им места. Властта на Тигран върху южните му провинции се разпадаше от само себе си и Лукул искаше да е сигурен, че наследството ще се прехвърли в римски ръце. Защото съществуваше и един трети римски цар, който представляваше опасност за Рим — Фраат, царят на партите. Навремето Сула беше сключил договор с баща му, според който всички земи на запад от Ефрат принадлежаха на Рим, а всичко на изток — на партите.

Когато Лукул продаде трийсетте милиона медимни жито, намерени в Тигранокерта, на партите, той го беше сторил, за да накаже арменците с глад. Но след като салове след салове отплаваха надолу по течението на Тигър, цар Фраат на свой ред му прати послание, с което искаше нов договор с Рим. Фраат настояваше на старите условия: водите на Ефрат да отделят партските от римските владения. Но след това Лукул научи за преговорите, които Фраат водил с царя — беглец Тигран, който обещавал на съседа си да му върне онези прословути седемдесет долини в Мидия Атропатена, ако партите му помогнат срещу Рим. Тези източни царе си оставаха мошеници и човек не можеше да им има доверие; те следваха своите ориенталски разбирания, а ориенталските разбирания се променяха като вятъра.

Точно по това време пред въображението на Лукул започнаха да се разкриват невиждани сънища. Представяше си какво го чака в Селевкия на Тигър, в Ктезифон, във Вавилон, в Суза… Ако два римски легиона и по-малко от три хиляди галатейски конници бяха унищожили огромната арменска армия, нямаше ли да са достатъчни четири римски легиона и цялата галатейска конница, за да се завладеят земите от Месопотамия, та чак до Еритрейско море? Какво толкова щяха да му сторят партите, което не са могли да му сторят арменците? И те разчитаха на катафракти, на зороастрийски огън, но Лукул знаеше да се справи и с едното, и с другото. Това, което му трябваше, бе да привика при себе си двата киликийски легиона от Понт.

Лукул бързо взе това решение. Напролет щеше да нахлуе в Месопотамия и щеше да разгроми царя на партите. Какъв шок щеше да бъде това за конническото съсловие в Рим, за техните слуги в сената! Луций Лициний Лукул щеше да им даде да се разберат! Щеше да покаже пред целия свят на какво е способен!

Естествено Публий Клодий научи за тези планове, щом посети царския дворец и по-точно покоите, в които се беше настанил Лукул. В интерес на истината Лукул се чувстваше някак по-благоразположен към шурея си, най-вече защото Клодий не му се пречкаше и се беше отказал да мъти умовете на военните трибуни, както по време на дългия поход.

— Ще направя Рим по-богат от когато и да било. — Лукул сияеше от щастие. — Марк Крас все повтаря какви богатства ще придобием, ако сложим ръка на Египет, но в сравнение с царството на партите Египет е една бедна провинция. От Инд до Ефрат, всички земи плащат данък на цар Фраат. След като един ден се разправя с Фраат, тези данъци ще потекат към нашия обичан Рим. Ще трябва да построим нова хазна!

Клодий веднага побърза да се срещне със Силий и Корнифиций.

— Какво мислите за тази идея? — попита ги лукаво той.

— Ти не познаваш равнините — обясни му Силий, — но ние добре ги знаем. Били сме навсякъде. Летен поход по бреговете на Тигър чак до Елам? В тази жега и влага? Там, където е горещо и влажно, партите се чувстват като риби във вода. Но ние ще измрем.

Клодий имаше съвсем други възгледи. Интересуваше се от плячката, а не от климата, но ето, че започваше да се замисля. Да марширува по цял ден под парещите лъчи на слънцето? Да се поти като пор под бронята? Това щеше да е още по-лошо от преживяното досега!

— Добре — отсече. — Тогава нека да попречим на този поход.

— Киликийските легиони! — предложи веднага Силий. — Без тях не можем да тръгнем на поход из земи, равни като дъска. Лукул добре го знае. Необходими са четири легиона, за да сформираме защитно каре.

— Той вече е пратил вест на Сорнаций — свъси вежди Клодий.

— Куриерът ще лети като вятъра, но Сорнаций ще бъде готов за поход едва след месец — рече Корнифиций. — Той е сам в Зела. Фабий Хадриан е заминал за Пергам.

— Откъде знаеш? — учуди се Клодий.

— Имаме си източници — обади се Силий. — Това, което трябва да сторим, е да пратим наш човек в Зела.

— И какво ще направи той?

— Ще каже на киликийците да не мърдат. Щом научат накъде се готви да потегли Лукул, всички ще захвърлят оръжията и ще се разбунтуват. Ако Лукул беше там, щеше да ги принуди да тръгнат, но Сорнаций не притежава неговия авторитет и няма смелост да се справи с бунта.

Клодий си придаде ужасен вид.

— Бунт? — възкликна.

— Е, няма да е съвсем бунт — успокои го Силий. — Всички момчета са щастливи да пролеят кръвта си за Рим, но ако се сражават на понтийска земя. Как може да се говори за истински бунт?

— Така е — съгласи се Клодий и отдъхна. — И кого можете да пратите в Зела?

— Моя ординарец — отговори Корнифиций и стана от мястото си. — Няма време за губене, ще го пратя още сега.

Клодий и Силий останаха насаме.

— Ти беше от огромна помощ за всички ни — поблагодари Силий. — Много се радваме, че те имаме сред нас, Публий Клодий.

— Не толкова, колкото аз се радвам заради вас, Марк Силий.

— Навремето познавах един друг свестен патриций — рече Силий.

— Така ли? — учуди се Клодий. Струваше му се интересно. Човек никога не знае какво може да излезе от подобни разговори. Клодий някога можеше да се възползва от наученото. — Кой? Кога?

— Беше под стените на Митилена, преди единайсет или дванайсет години. — Силий се изплю на мраморния под. — Още един поход с Лукул! Не можем да се отървем от него и това е. Беше събрал в една кохорта всички, които смяташе за опасни — по онова време още си спомняхме с добро за Фимбрия. Затова Лукул реши да ни прати под стрелите и ни сложи онова момченце за командир. Двайсетгодишно, май на толкова беше тогава. Гай Юлий Цезар.

— Цезар? — настръхна Клодий. — Познавам го, така де, знам го. Лукул много го мрази.

— И тогава го мразеше. Затова го прати под вражите стрели заедно с нас. Но нещата се развиха различно. Какъв смелчага! Нито за миг не потръпна, парче лед насред огнено море. И как се биеше само… Нито за миг не спря да мисли, затова беше толкова страхотен. Спаси ми живота, да не говорим, че спаси и всички други. Но с мен случаят беше по-различен. Още не знам как го направи. Вече мислех, че съм си отишъл, Публий Клодий, мислех, че съм си отишъл.

— Дадоха му граждански венец — сети се Клодий. — Затова го знам толкова добре. В съда рядко се срещат адвокати с венци от дъбови листа на главата. Племенник на Сула.

— Племенник и на Гай Марий — напомни му Силий. — Така ни каза преди самата битка.

— Истина е. Едната му леля се омъжи за Марий, другата — за Сула. — Клодий изглеждаше много доволен. — Е, той ми се пада донякъде братовчед, Марк Силий, така че това обяснява нещата.

— Обяснява какво?

— Това, че е смел, и това, че си го харесал!

— Наистина го харесвах много като човек. Съжалявах, след като си заминаха заедно с Терм и азиатските войници.

— А бедните фибрианци както винаги трябваше да останат — хитро подхвърли Клодий. — Е, не се предавайте! Вече съм се захванал да пиша на всички, които познавам в Рим. Сенатският указ ще бъде отменен!

— Ти — не се сдържа Силий и по лицето му потекоха сълзи — си приятелят на войската, Публий Клодий. Няма да го забравим.

Клодий беше като пиян.

— Приятел на войската? Така ли ме наричаш?

— Така всички те наричаме.

— И аз няма да го забравя, Марк Силий.

По средата на март от Понт пристигна куриер. Измръзнал и смазан от умора, конникът съобщи на Лукул, че киликийските легиони отказват да напуснат Зела. Сорнаций и Фабий Хадриан сторили всичко, което било по силите им, но киликийците не помръднали от лагера дори след строгото предупреждение от страна на управителя Долабела. Но това далеч не беше най-тревожната новина от Зела. Двата легиона, пишеше Сорнаций, били убедени, че Лукул ги е мамил с дела им от плячката през всичките шест години, откакто се беше върнал повторно на изток. Без съмнение причината за бунта бил страхът от голямата горещина по бреговете на Тигър. Но слуховете, че Лукул бил лъжец и мошеник, много спомогнали.

Прозорецът, пред който беше застанал Лукул, гледаше по посока на Месопотамия; той се взираше към хоризонта и нищо не виждаше. Чудеше се как да се примири със своята неизпълнена, но иначе толкова лесно изпълнима мечта… Глупаци, идиоти! Той, един Лициний Лукул, да краде от дребните дялове на своите подчинени? Той, един Лициний Лукул, да се принизи до нивото на онези алчни новобогаташи, с които цял живот се беше съревновавал? Кой беше сторил това? Кой беше пуснал този слух? И защо войниците не бяха разбрали, че всичко това са глупави лъжи? Няколко прости сметки и всеки ще се увери, че е получил, колкото му се е полагало.

Мечтата му да завладее царството на партите се оказваше сън. Да нахлуе в равнинна страна начело на някакви си два легиона беше равносилно на самоубийство. Лукул нямаше склонност към самоубийство. Въздъхна, стана от стола и отиде да потърси Секстилий и Фаний — двамата най-високопоставени офицери с него в Тигранокерта.

— Какво ще правиш тогава? — попита Секстилий.

— Ще направя това, което е по силите ми. И то със силите, с които разполагам. Ще потегля на север — срещу Тигран и Митридат. Ще ги принудя да отстъпят, ще ги притисна в Артаксата и ще ги унищожа.

— Много е рано да вървим на север. — Луций Фаний изглеждаше притеснен. — Няма да можем да тръгнем преди, хм, секстил, ако се вярва на календара. Ще имаме всичко на всичко четири месеца. Казват, че оттук до Артаксата са само планини, най-малко километър и половина над морското равнище. Растителност има само през лятото. Няма да можем да вземем много припаси с нас — мисля, че теренът е предимно планински и ще ни е доста трудно. Разбира се, ще минем западно от езерото Тоспит.

— Не, ще мина източно от езерото Тоспит — отговори Лукул. — Ако разполагаме само с четири месеца, не можем да си позволим триста километра отклонение само защото теренът е бил малко по-достъпен.

Легатите му се спогледаха изплашено, но никой нищо не каза. Колкото и да възразяваха, Лукул нямаше да отстъпи.

— А междувременно какво ще правиш? — полюбопитства Фаний.

— Ще оставя фимбрианците в кръчмите — изрече с презрение той.

И така в началото на месец секстил армията на Лукул най-после напусна Тигранокерта, но не за да продължи на юг към горещите земи. Новата посока (както Клодий научи от Силий и Корнифиций) не радваше особено фимбрианците, които биха предпочели да се излежават в Тигранокерта под предлог, че осигуряват защитата й. Но поне климатът щеше да е поносим, а в Азия нямаше да се намери планина, която да изплаши фимбрианците! Освен това четири месеца представляваха една кратка екскурзия. До зимата щяха да се приберат на топло в Тигранокерта.

Самият Лукул водеше похода, без дума да проронва. Беше се отбил за кратко в Антиохия, колкото да научи, че му е отнето управлението на Киликия. Провинцията беше предадена на Квинт Марций Рекс, първия консул, който изгарял от нетърпение да замине на изток още преди края на мандата си. Начело, както Лукул с гняв установи, на три новосформирани легиона! Докато той, Лукул, не можа да измоли един-единствен легион подкрепления дори когато животът на всички зависеше от това!

— За мен това е добре — радваше се Публий Клодий. — А Рекс ми се пада зет, не го забравяй. Аз съм като котка — винаги падам на краката си. Ако не ме искаш при себе си, Лукуле, ще замина в Тарс да се присъединя към Рекс.

— Не бързай толкова! — сряза го той. — Това, което пропуснах да ти съобщя, е, че Рекс няма да може да замине толкова скоро. Вторият консул е умрял, умрял е и заместникът му; Рекс е вързан за Рим до деня, в който се освободи от длъжност.

— Уф! — отвърна му Клодий и си тръгна.

Щом походът започна, не можеше да се среща със Силий и Корнифиций: всички щяха да забележат. Затова през първите етапи от прехода стоеше заедно с военните трибуни и дума не обелваше. Нещо му подсказваше, че рано или късно щеше да се предостави случай да действа; вътрешният му глас го уверяваше, че късметът на Лукул си е отишъл. А и Клодий не беше единственият, който го мислеше: трибуните и дори легатите започваха да мърморят, че съдбата е обърнала гръб на Лукул.

Водачите им ги бяха посъветвали да вървят нагоре по течението на Канирит — приток на Тигър, който минаваше близо до Тигранокерта и извираше от планинския масив югоизточно от езерото Тоспит. Но водачите бяха все араби от равнините; колкото и да се беше старал, Лукул не бе намерил нито един човек родом от планините югоизточно от Тоспит. Което би трябвало да му подскаже що за земя смята да прекоси, но Лукул не се досети. Беше сломен: още не можеше да преживее неподчинението на киликийските легиони. Въпреки това прояви съобразителност, пращайки неколцина конници да проверят пътя напред. Върнаха се след осем дни да му доложат, че до изворите на Канирит има съвсем малко път, а оттам се издигат стръмни планински склонове, каквито никоя армия не би могла да изкачи дори без коне.

— Срещнахме един овчар — обясняваше водачът на групата — и той ни посъветва да тръгнем към Ликос, друг по-голям приток на Тигър. Намира се по-нататък. Реката била по-дълга и минавала през същата тази планина. Овчарят мисли, че изворите са по-достъпни, а оттам ще успеем да се прехвърлим до някоя долина в близост до Тоспит. Веднъж да стигнем подобна долина, пътят щял да е по-лек.

Лукул се намръщи: това означаваше забавяне. Когато пожела лично овчарят да им стане водач, галатейците му съобщиха, че хитрецът е успял да се измъкне с овцете си и те нямало как да го настигнат.

— Много добре, ще вървим към Ликос — нареди пълководецът.

— Вече изгубихме осемнайсет дни — осмели се да му напомни Секстилий.

— Знам.

И така, след като намериха леглото на Ликос, фимбрианците и конницата започнаха да се изкачват по бреговете на реката. Долината беше стръмна, нито за миг теренът не се спускаше обратно надолу и от ден на ден войската се озоваваше на все по-голяма надморска височина. Сред фимбрианците нямаше войници, които да са служили при Помпей, когато прокарваше нов път през Западните Алпи. Ако имаше такъв, щеше да се убеди, че онова е било игра в сравнение със сегашното изпитание. Петнайсетина хиляди души се налагаше да се провират между огромни каменни късове, изхвърлени от водите, да нагазват в ледените бързеи, да търсят брод през реката, която ставаше все по-тясна, дълбока и буйна.

Най-накрая реката правеше завой и армията се озова насред просторна поляна. Не беше точно планински циркус, но поне имаше трева за конете. Когато погледнаха към планинското било, което величествено се издигаше пред тях, сърцата на войниците потръпнаха от ужас. Лукул не им позволи да останат повече от три дни на едно място: вече пътуваха повече от месец, а се намираха едва на няколко километра северно от Тигранокерта.

Когато започнаха голямото изкачване, от дясната им страна се падаше планински връх поне четири хиляди и осемстотин метра над морското равнище, а те самите се бяха покачили на три хиляди метра. Докато преодоляваха стръмните пътеки, се чудеха защо толкова им тежи багажът, защо ги боли главата, защото не им достигаше въздух. Един малък планински поток беше единственият им изход от капана, в който бяха попаднали. От двете му страни се издигаха отвесни скали, толкова гладки, че нямаше къде да се хванеш. Понякога им беше нужен цял ден да изминат един-два километра, катерейки се по скалите и вкопчили се с две ръце за канарата, да не би да полетят насред стихията на някой водопад.

Не бяха в състояние оценят красотата на земите, които прекосяваха: мислеха за собственото си оцеляване. И колкото повече вървяха нагоре по дефилето, толкова по-опасен им се струваше теренът. Потокът ставаше убийствено буен, нощите бяха мразовити, нищо че беше разгарът на лятото. Дори през деня легионите не усещаха топлината на слънцето: планинските била бяха толкова високи, че слънчев лъч не проникваше в дефилето. Никога нямаше да видят нещо по-ужасно от тази усойна долина.

Така поне си мислеха до мига, в който забелязаха кървавия сняг. Беше в горния край на дефилето, когато долината леко се разширяваше и конете намираха тук-там малко тревица. Планинските склонове не бяха така отвесни, но върховете изглеждаха сякаш също толкова високо, както и в началото на изкачването. По урвите се задържаха преспи сняг, спускащи се по сипеите надолу към долината. Сняг, който изглеждаше точно като снега на някое бойно поле: червено-кафеникав, сякаш напоен с кръвта на хиляди убити.

Клодий веднага се доближи до Корнифиций, чийто легион вървеше отпред, и попита:

— Какво означава това?

— Означава, че вървим към сигурна смърт — отговори му ветеранът.

— Виждали ли сте някога нещо подобно?

— Как може да сме виждали, след като това е предзнаменование за смъртта ни.

— Значи трябва да се върнем! — потръпна от ужас Клодий.

— Много е късно.

И така, продължиха пътя си напред. Вървяха малко по-бързо, защото реката си беше издълбала легло дълбоко в планинския склон. Но Лукул им съобщи, че са се оказали твърде на изток, затова армията, все така заслепена от гледката с кървавия сняг, трябваше да се обърне на запад и да продължи изкачването. По цялото протежение на реката не бяха срещнали жива душа. И наистина, как би могъл човек да живее из планини, където снегът е червен като кръв?

На два пъти армията се изкачваше на височина три хиляди и триста — три хиляди и петстотин метра над морското равнище. На два пъти се смъкваше по зашеметяващите склонове, макар вторият проход да беше по-гостоприемен: червеникавият сняг беше изчезнал и преспите наоколо бяха синкавобели, каквито трябваше да бъдат навсякъде. Освен това от билото на втория проход се забеляза езерото Тоспит, което ги приканваше с водите си.

Прималели от изтощение, римските войници се озоваха сякаш в Елисейските поля, нищо че се намираха все така на хиляда и петстотин метра над морето, а равнината наоколо беше гола и пуста. Никой не можеше да обработва земя, която непрекъснато беше замръзнала. Дървета също не се виждаха никъде, но поне имаше трева; дори хората да бяха все така гладни, конете пасяха на воля.

Лукул не даваше и минутка почивка. След двумесечен преход се намираха на не повече от сто километра северно от Тигранокерта, но поне най-тежкото беше зад тях; можеха да напредват по-бързо. Докато заобикаляха езерото, се натъкнаха на номадско селце. Хората бяха засели земите си с жито. Римляните прибраха цялата реколта, за да попълнят оскъдните си запаси. На няколко километра нататък се натъкнаха на още жито, прибраха и него, както и всяка овца, която видяха. Въздухът не им се струваше вече толкова разреден, защото бяха свикнали с височината.

Реката, която извираше от заснежените върхове на север от равнината, им изглеждаше достъпна, с широко русло и спокойни води; освен това бреговете й следваха точно посоката, която Лукул гонеше. Селяните по бреговете й говореха лош мидийски и обясниха чрез преводача — пленник, че оттук до долината на река Аракс, където се намираше Артаксата, имало само едно планинско било. Дали планините са трудни за пресичане, питаше Лукул. Не толкова трудни, колкото онези, от които тази необикновена армия беше слязла.

Точно когато поуспокоените фимбрианци напуснаха речната долина, за да продължат през хълмовете, ненадейно бяха нападнати от тежка конница. Легионите бяха зажаднели за сражение, затова успяха да се справят с облечените в желязо катафракти дори без помощта на галатейската конница. Следващия път дойде ред на галатейците да се разправят с второ нападение. След това всички бяха нащрек и очакваха нови изненади.

Но повече никой не ги тревожеше. След един ден поход разбраха защо. Теренът беше сравнително равен, но докъдето погледът стигаше, пред легионите се простираше ново препятствие, толкова необикновено и страховито, че фимбрианци вече се питаха кое божество са обидили, та ги е наказало толкова жестоко. Отново видяха кървави петна; този път не по снега, а по земята, по която стъпваха.

Това, което фимбрианци виждаха във всички посоки, бяха скали. Остри като бръсначи канари, три до петнайсет метра високи, които се възкачваха една друга, или пък се следваха, навързани на верига, във всички посоки, наклонени под всякакви ъгли, сякаш разхвърляни случайно от невидима ръка.

Силий и Корнифиций пожелаха да говорят с пълководеца.

— Не можем да минем през тези скали — беше категоричен Силий.

— Армията може да мине отвсякъде. Вече съм го доказал — отговори Лукул ядосан, задето протестираха.

— Няма дори пътека — възрази пак Силий.

— Тогава ние ще прокараме.

— Не и през тези скали, невъзможно е — настоя Корнифиций. — Знам, защото вече накарах момчетата да опитат. Нашите инструменти не могат дори да пробият камъка.

— Тогава ще ги изкатерим — не се отказваше Лукул.

Не желаеше да отстъпи. Наближаваше краят на третия месец; на всяка цена трябваше да достигне Артаксата. Затова малката му армия решително навлезе в полето от застинала лава. Всички трепереха от страх, защото „ония скали“ бяха покрити с червен мъх. Напредваха едва-едва из необятното каменно поле. „Ония скали“ спъваха, жулеха, режеха. А и нямаше друг път, защото наоколо се издигаха само заснежени върхове.

Някъде по пътя, след като бяха подминали езерото Тоспит, Клодий реши да върви заедно със Силий. А когато (Лукул научи от Секстилий, че Клодий е дезертирал от щаба, за да се сдружи с някакъв центурион) пълководецът му заповяда да се върне отново в челните редици, той отказа.

— Кажи на зет ми — заяви на военния трибун, който трябваше да го прибере при щаба, — че тук ми харесва. Ако иска да вървя отпред, трябва да ме окове във вериги.

Лукул реши за добре да не отговаря на предизвикателството. В интерес на истината офицерите се радваха, че вечно хленчещият Клодий се е махнал от главите им. Все още не бяха започнали да подозират, че той има пръст в бойкота на киликийските легиони и тъй като фимбрианци бяха протестирали срещу „ония скали“ единствено чрез центурионите си, никой не очакваше, че двата легиона се готвят за бунт.

Може би фимбрианците нямаше да се разбунтуват, ако не беше планината Арарат. Цели седемдесет километра армията пълзеше сред назъбените късове застинала лава, докато най-сетне стъпиха отново на трева. Истинско блаженство! За съжаление обаче пред тях от изток до запад се издигаше непристъпна планина. Планински връх, пет хиляди и петстотин метра висок, облечен с най-красивата снежна дреха на света. От източните му склонове се издига друг, по-нисък, но все така внушителен конус, фимбрианците захвърлиха щитовете и копията на земята и с ужас погледнаха на север.

Този път лично Клодий застана начело на просителите пред пълководеца.

— Категорично отказваме да продължим напред — заяви той, а Силий и Корнифиций мълчаливо кимнаха в съгласие.

Едва когато в палатката на главнокомандващия влезе и Богитар, Лукул разбра, че е победен. Богитар беше началникът на галатейската конница, човек, в чиято преданост не можеше да се съмнява.

— И ти ли си на същото мнение, Богитаре? — попита го.

— И аз, Луций Лициний. Конете не могат да изкачат подобна планина, не и след прехода през скалите. Краката им са целите в рани, подковите се трошат по-бързо, отколкото ковачите могат да ги подменят, освен това стоманата не достига. Да не говорим, че откакто сме напуснали Тигранокерта няма откъде да си набавим въглища. Бихме те последвали при Хадес, Луций Лициний, но тази планина няма да изкачим.

— Благодаря, Богитаре — рече Лукул. — Върви си. И вие, фимбрианците, можете да си вървите. Искам да поговоря с Публий Клодий.

— Това означава ли, че се връщаме назад? — попита Силий.

— Няма да се връщаме назад, Марк Силий, освен ако не искаш пак да преминем през скалите. Ще свием на запад, към долината на Арсаний, и ще потърсим жито.

Богитар вече беше излязъл; двамата центуриони го последваха и Лукул остана насаме с Клодий.

— Ти имаш ли нещо общо с това? — попита Лукул.

Той го изгледа победоносно и дори презрително. Колко изтощен изглеждаше Лукул! Доскоро не му личеше, че е на петдесет, но вече никого не можеше да излъже. А и в погледа му вече липсваше онази хладна самоувереност, която му бе помагала да преодолява препятствията. Сега обаче Клодий четеше в очите му умора.

— Имам ли нещо общо с това? — изсмя се той. — Скъпи мой Лукуле, та аз стоя в основата на всичко! Да не мислиш, че някой от тези наивници може да организира бунт? Всичко това е мое дело.

— Киликийските легиони… — изрече бавно Лукул.

— И техните действия са мое дело. — От въодушевление Клодий не можеше да стои на едно място. — След всичко това няма да ме искаш повече при себе си, затова си тръгвам. Докато се добера до Тарс, зет ми Марций Рекс вече трябва да е там.

— Никъде няма да ходиш. Ще си стоиш при любимите ти фимбрианци и ще се забавляваш с тях — усмихна се кисело Лукул. — Аз съм твой началник, освен това разполагам с проконсулски империум и изключителни пълномощия да воювам с Митридат и Тигран. Не ти давам разрешение, а без него не можеш да заминеш никъде. Ще останеш при мен, докато не започне да ми се повръща от теб.

Това не беше отговорът, който Клодий искаше или очакваше. Той стрелна Лукул с изпепеляващ поглед и излетя вън от палатката.

Още докато армията на Лукул търсеше изход на запад, я връхлетяха първите студени ветрове и снегове. Летният сезон беше отминал, нямаше време за бойни действия. Близо четири месеца му бяха нужни, за да стигне едва до подножието на Арарат — на по-малко от триста километра по права линия от Тигранокерта. Когато легионите достигнаха бреговете на Арсаний, най-големия от северните притоци на Ефрат, реколтата вече беше прибрана и малцината жители на областта я бяха скрили по скалните си жилища, издълбани из околните планински склонове. Никаква храна не беше останала за войската. Но макар да беше отстъпил пред войниците си, Лукул знаеше как да се оправя при всякакви обстоятелства. Знаеше, че не може да си позволи да презимува по тези земи, където Митридат и Тигран можеха напролет да го атакуват.

Лукул се насочи обратно към Тигранокерта, където имаше и продоволствия, и приятели, но ако фимбрианците се бяха надявали да презимуват там, скоро се оказаха излъгани. Градът тънеше в приятен покой и жителите му бяха доволни от своя управител — легата Луций Фаний — и скромния гарнизон. Лукул натовари обоза с жито и други провизии и продължи похода си на юг, за да обсади град Низиб, разположен на брега на река Мигдоний, насред суха и равна земя.

Низиб падна една мрачна и дъждовна нощ през ноември и дари своите завоеватели с голяма плячка от скъпоценности и всякакви продоволствия, фимбрианците изпаднаха във възторг и оттам нататък смятаха Клодий не само за свой любимец, но за свой талисман, който им беше осигурил една приятна почивка далеч от снеговете на север. А когато месец по-късно пред градските порти се появи Луций Фаний, за да съобщи, че Тигранокерта е отново в ръцете на Тигран, фимбрианците буквално понесоха Клодий на рамене по пазарищата на Низиб, за да му благодарят за щастливата си съдба; бяха се оказали в безопасност, далеч от арменските войски и изтощителните обсади.

През април, когато Лукул се надяваше един нов поход срещу Тигран да го възнагради за преживяния неуспех, изведнъж се разбра, че са му отнели всичко, с изключение на безсмислената му длъжност: главнокомандващ във войната срещу двамата царе. Конниците бяха използвали плебейското събрание, за да му отнемат и последните провинции, Витиния и Понт, като по този начин го лишаваха и от четирите му легиона, фимбрианците най-сетне щяха да си вървят у дома, а Маниций Ацилий Глабрион, новоназначеният управител на Витиния-Понт, щеше да наследи киликийските легиони. Главнокомандващият във войната срещу двамата царе нямаше армия, с която да продължи да воюва. Беше му останал само империумът.

Лукул реши да скрие от фимбрианци новината за тяхното освобождаване от служба. Щом не знаеха, нямаше да бързат да си ходят. Разбира се, фимбрианците бяха научили за решението на плебейското събрание; Клодий беше сложил ръка на служебната кореспонденция и беше научил съдържанието й още преди Лукул. Съвсем скоро след новините от Рим пристигна и куриер от Понт. Цар Митридат бил нахлул в изгубеното си царство. Излизаше, че Глабрион нищо няма да наследи: киликийските легиони били унищожени при Зела.

Когато пълководецът даде заповед армията да потегля за Понт, Клодий отново се яви пред Лукул.

— Армията отказва да напусне Низиб.

— Армията ще потегли към Понт, Публий Клодий, за да спаси каквото е останало от нашите сънародници.

— О-хо, с тази разлика, че това вече не е твоята армия! — заяви Клодий. — Фимбрианците са освободени от военна служба и имат право да си заминат за Рим веднага щом подпишеш заповедта за уволнение. А ти ще сториш това още тук, в Низиб. По този начин не можеш да ги измамиш с разпределението на плячката от Низиб.

В този момент Лукул разбра всичко. Той заплашително изсъска, оголи зъби като куче, готово да хапе, и се приближи към Клодий. Шуреят му веднага се скри зад масата и застана по-близо до вратата.

— Да не си ме докоснал с пръст! — изкрещя. — Само да си ме пипнал и ще те линчуват!

Лукул се спря.

— Толкова много ли те обичат наистина? — попита. Не му се вярваше някой, пък бил той прост и неграмотен като Силий, да повярва на лъжите на Клодий.

— Обичат ме до смърт. Аз съм приятелят на войската!

— Ти си една курва, Клодий, готова да си продаде най-скъпото на най-долната измет на земята, само и само да си внуши, че я обичат — извика Лукул.

В този момент Клодий реши да си отмъсти за всичко преживяно.

— Аз ли съм курва? Не чак такава като жена ти, Лукуле! Моята мила сестрица Клодила, която обичам толкова, колкото мразя теб! Именно тя е курвата, Лукуле, и аз точно затова толкова много я обичам. Мислеше, че си й първият, нали, защото беше само на петнайсет години, когато ти я дадоха? Лукул — педерастът, Лукул — педофилът, дайте му на него да се забавлява с момиченца и момченца! Мислеше си, че и на Клодила пръв си сложил ръка, а? Е, не си познал! — извика Клодий.

Лукул пребледня.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че аз съм първият, който е спал с нея, велики Луций Лициний Лукуле! Аз спах пръв с нея, много, ама много преди теб! Навремето спяхме заедно, и едно легло. Обичахме да си играем, Лукуле, и колкото по-голям ставах, толкова повече си играехме! Лягал съм и с двете, лягал съм с тях стотици пъти, пъхал съм им пръсти къде ли не, а можеш да си сигурен, че не са били само пръсти! И знаеш ли какво? — засмя се Клодий. — Клодила те смята за доста жалък заместник на нейното малко братче!

До масата, която отделяше Клодий от съпруга на Клодила, имаше стол и Лукул се свлече на него. От гърдите му се откъсваха болезнени стенания.

— Освобождавам те от служба, приятелю на войската! Наистина дойде време да се изповръщам! Проклет да си! Върви при Рекс в Киликия!

Със сълзи на очи Клодий се раздели със Силий и Корнифиций и си замина. Разбира се, фимбрианските центуриони, натовариха приятеля с дарове, някои от тях доста скъпи, във всеки случай все полезни. Клодий възседна едно дребно и пъргаво конче и заедно с малка свита конници и няколко дузини мулета, натоварени с плячка и подаръци, потегли. Понеже не очакваше изненади по пътя, отказа въоръжения ескорт, който Силий му предложи.

Всичко вървеше добре, докато не пресякоха Ефрат при град Зевгма. Оттам трябваше да преминат в Киликия Педия, а после в Тарс. Но между бреговете на Ефрат и равнините на Киликия Педия се издигаха Аманските планини, една незначителна верига от крайморски хълмове. Неочаквано банда арабски разбойници им направиха засада на дъното на един каменист пролом и прибраха за себе си всички подаръци, торби с жълтици, пък дори и хубавите кончета. Клодий завърши пътуването си сам, яхнал последното си муле, нищо че арабите (на които римлянинът се беше сторил крайно забавен) му бяха оставили няколко монети, колкото да стигне жив и здрав до Тарс.

Оказа се, че зет му Марций Рекс все още не е пристигнал в Тарс! Клодий се настани в няколко стаи в двореца на управителя и прегледа списъка на хората, които мрази: Катилина, Цицерон, Фабия, Лукул, а сега и арабите. Арабите също имаха да плащат.

Едва в края на квинктил в Тарс пристигнаха Квинт Марций Рекс и легионите. Новият управител беше пътувал заедно с Ацилий Глабрион до Хелеспонта, след което бе предпочел да прекоси Анатолия по суша, вместо да обикаля опасните брегове. В Ликаония, съобщи той на зажаднелия за подобни новини Клодий, получил зов за помощ от самия Лукул, който след заминаването на приятеля на войската все пак успял да поведе фимбрианците към Понт. При Талавра обаче, някъде по средата на пътя, Лукул бил нападнат от Митридат и зет на Тигран. Двамата царе с общи усилия смятали да го унищожат.

— Можеш ли да повярваш? Има наглостта да поиска помощ от мен — чудеше се Рекс.

— Все пак двамата сте роднини — напомни му лукаво Клодий.

— Той е персона нон грата в Рим, затова естествено отказах. Мисля, че е поискал помощ и от Глабрион, но най-вероятно и там са му отказали. Последното, което знам за него, е, че е отстъпил и възнамерявал да се окопае в Низиб.

— Не е успял да стигне — съобщи му на свой ред Клодий. Той не знаеше за събитията при Талавра, затова пък беше осведомен за края на приключението. — Когато стигнал бродовете при Самосата, фимбрианците отказали да преминат реката. Последното, което жителите на Тарс знаят, е, че Лукул е тръгнал към Кападокия, за да се прехвърли в Пергам.

Разбира се, Клодий знаеше — от кореспонденцията на Лукул, която внимателно преглеждаше в Низиб, — че Помпей Велики е получил неограничен империум, за да изчисти Средиземно море от пиратите, затова смени темата:

— И ти какво трябва да направиш, за да помогнеш на отвратителния Помпей Велики да измете пиратите?

— Изглежда, нищо. Киликийските води са поверени на братовчед ти Метел Непот, брат на Метел Целер. Непот е толкова млад, че едва е влязъл в сената, но какво да се прави? От мен се очаква да управлявам провинцията и да не им се меся.

— Така значи! — изгледа го Клодий с любопитство. Отново замисляше пакости.

— Именно. — Рекс беше доста обезсърчен.

— Не съм срещал Непот тук, в Тарс.

— Ще го срещнеш. Когато му дойде времето. Корабите вече го чакат. Изглежда, Помпей смята да се разправи окончателно с пиратите именно в киликийски води.

— Тогава аз мисля — предложи Клодий — ние да свършим някоя и друга работа из киликийските води, преди да е дошъл Непот. Не мислиш ли?

— Как по-точно? — попита го съпругът на Клавдия. Той, изглежда, нямаше представа за способностите на Клодий да създава суматоха. Макар да забелязваше у шурея си доста недостатъци, Рекс ги отдаваше единствено на буйната му младост.

— Бих могъл да застана начело на някоя флотилия и да обявя война на пиратите от твое име.

— Ами…

— Е, хайде, де!

— Не виждам какво лошо би могло да има… — размишляваше Рекс.

— Моля те, остави ме да действам!

— Така да бъде. Но да не си посегнал на мирните жители!

— Няма. Обещавам — зарече се Клодий, който вече пресмяташе колко успешно ще компенсира откраднатото от арабите с плячката от арабските скривалища.

Само след осем дни Клодий, новоназначен за адмирал, отплава от пристанището на Тарс. Корабите, които командваше, не представляваха кой знае каква флотилия; наброяваха десет солидни и добре екипирани биреми — Метел Непот навярно нямаше да направи въпрос за тях, щом се появеше в града.

Това, което Клодий, не взе под внимание, бе, че метлата на Помпей вече толкова успешно е изчистила Западното Средиземноморие от пиратите, че каквито морски разбойници все още бяха на свобода, всички се бяха сврели по бреговете на Кипър и Киликия Трахея (западният край на провинцията, известен с големия брой пиратски свърталища из скалистите брегове). Пиратските сили в района далеч превъзхождаха десетте биреми. Клодий беше прекарал пет дни по море, когато ненадейно бе застигнат от внушителна пиратска армада. Корабите му бяха наобиколени и пленени. И пръв сред пленниците се оказа Публий Клодий, адмирал за няколко дни.

Отведоха го в пиратска база в Кипър, недалеч от Пафос, столица на острова и седалище на регента Птолемей, известен като Птолемей Кипърски. Разбира се, Клодий беше чувал разказите за пребиваването на Цезар при пиратите и смяташе поведението на видния си съгражданин за блестящо. Е, щом Цезар е могъл да го стори, значи и Клодий ще успее! Затова още от първия ден започна да обяснява най-тържествено на своите похитители, че цената на откупа му е не два таланта, както бяха пиратските разбирания за млади благородници в неговото положение, а десет. А пиратите, които знаеха за случая с Цезар много повече от него, обещаха, че ще поискат десет таланта.

— А кой трябва да ме откупи? — попита с властен глас Клодий.

— По тези води — Птолемей Кипърски — отговориха му.

Клодий се опитваше да подражава на Цезар, обикаляше пиратската база и се заканваше на всички как ще ги разпъне на кръст; но му липсваше внушителната физика на Цезар, затова самохвалството му пораждаше само усмивки. Цезар също беше срещал навремето само присмех, но Клодий не беше дотам сляп, та да не види, че дори след отмъщението на Цезар никой пират не би взел точно него насериозно. В крайна сметка пленникът смени тактиката си и се захвана с това, което най-добре можеше: започна да се среща повече с по-скромните хорица сред пиратите и да плете интриги срещу главатарите. И без съмнение би успял, ако пиратските главатари не бяха научили какви ги върши. В отговор разбойниците го хвърлиха в тъмница, където Клодий нямаше други слушатели, освен плъховете, решени на всичко, само и само да му изядат хляба.

Клодий беше похитен от пиратите в началото на секстил и петнайсетина дни по-късно беше хвърлен в тъмницата. Заедно с плъховете прекара на сянка три месеца. Когато най-после видя бял свят, беше не за друго, а защото Помпей заплашваше всеки момент да удари и тази пиратска банда и разбойниците по неволя се разбягаха. Клодий разбра, че като научил на колко пари сам се оценява никому неизвестният пленник, Птолемей Кипърски весело се засмял и пратил само два таланта — колкото му се полагало. Нито един сестерций в повече нямало да плати за някакъв си Публий Клодий.

При обикновени обстоятелства пиратите биха убили Клодий, но Помпей и Метел Непот бяха твърде близо, затова разбойниците не искаха да рискуват да получат смъртна присъда. Сред Помпеевите жертви се разнасяше мълвата, че плен не означава задължително разпъване на кръст, Помпей бил милостив. Затова когато пиратите се качиха на корабите си и отплаваха, Публий Клодий беше оставен на произвола на съдбата. Няколко дни по-късно в залива се отби една от флотилиите на Метел Непот; Публий Клодий беше спасен и можа да се върне в Тарс при Квинт Марций Рекс.

Първото, което стори, след като си взе гореща баня и похапна, както подобаваше, беше да допълни списъка на омразните люде: Катилина, Цицерон, Фабия, Лукул, арабите, а вече и Птолемей Кипърски. Рано или късно всички щяха да си платят — Клодий не мислеше колко време ще трябва да чака. Отмъщението представляваше такава наслада, че и на стари години пак щеше да го зарадва. Единственото, на което държеше, беше това отмъщение да се състои. И то щеше да се състои.

Завари Квинт Марций Рекс в лошо настроение, но не заради неблагополучието на Клодий. За Рекс провалът си беше само негов. Помпей и Метел Непот го бяха засенчили напълно, бяха му отвлекли всички кораби и го бяха оставили да бездейства в Тарс. Войната срещу пиратите беше свършила и плячката беше отишла другаде.

— Доколкото разбирам — злобееше Рекс пред Клодий, — след като обиколил цяла Римска Азия, щял да се яви лично в Киликия, за да се увери в бойната ни готовност. Така се изрази.

— Помпей или Метел Непот? — чудеше се Клодий.

— Помпей, разбира се! И при условие, че има по-висок империум от моя, дори на територията на собствената ми провинция, ще трябва да го придружавам навсякъде!

— Прекрасна перспектива.

— Перспектива, каквато не мога да приема! — зарече се Рекс. — Ето защо Помпей няма дори да ме завари в Киликия. При условие, че Тигран не може да се задържи югозападно от Ефрат, аз ще нахлуя в Сирия. Навремето Лукул постави своя марионетка на сирийския престол — Антиох Азиатик, както сам се нарече! Е, ще го видим този Антиох. Сирийските проблеми са от компетенцията на киликийския управител. Затова и самата Сирия ще стане част от Киликия.

— Може ли да дойда с теб? — попита Клодий.

— Не виждам защо да не може — усмихна се проконсулът. — В крайна сметка брат ти Апий създаде истински фурор, докато беше в Антиохия и чакаше царят да го приеме на аудиенция. Предполагам, че тамошните ще посрещнат с желание неговия малък брат.

Едва след пристигането на Квинт Марций Рекс в Антиохия Клодий придоби усещането, че поне за едно от отмъщенията, които имаше да извършва през дългия си живот, нямаше нужда да чака дълго. Рекс беше нарекъл своите действия „нашествие“, но така и не се стигна до сражение; Лукуловата марионетка Антиох Азиатик избяга мигновено, оставяйки на Рекс да наложи свой марионетен цар, някой си Филип. Още преди идването на римляните в Сирия царяха безредици, не на последно място заради десетките хиляди гърци, които Лукул беше освободил от Тигранокерта и които се завръщаха по родните си места. Но който се прибереше у дома, неизменно откриваше, че или в къщата му се е нанесъл някой арабин, или пък че някой друг арабин е поел занаята му и му е отнел хляба. Тигран беше прогонил арабите от пустинята и ги беше настанил по обезлюдените градове и села в Сирия, докато тамошните гърци трябваше да елинизират Армения. На Рекс му беше все едно кой какво притежава в Антиохия или в Зевгма, в Самосата или в Дамаск. Това обаче съвсем не беше без значение за Клодий, който мразеше арабите.

Клодий веднага се залови за работа. Обясняваше на Рекс що за подли твари са арабите, които са отнели хляба и жилищата на гърците, и същевременно посещаваше лично всеки по-знатен представител на ограбените гърци. Обикаляше и Антиохия, и Зевгма, и Самосата, и Дамаск. Нито един арабин не биваше да остане в цивилизована Сирия, заканваше се той. Да си вървят обратно в пустинята, да си гледат керваните!

Интригите на Клодий скоро дадоха първите си плодове. В канавките на Антиохия и Дамаск започнаха да се появяват трупове на заклани араби, други пък плаваха със странните си, широки дрехи по водите на Ефрат. Когато арабите отидоха в Антиохия да се оплачат на Рекс, той грубо ги отпрати. Явно думите на Клодий му бяха повлияли.

— Виновен е цар Тигран — оправдаваше се Рекс. — Плодородните земи на Сирия, както и големите градове са били населявани от гърци в продължение на шестстотин години. Преди тях страната е принадлежала на финикийците. Вие сте скинити от земите на изток от Ефрат. Вашето място не е по бреговете на Нашето море. Цар Тигран беше прогонен оттук. За в бъдеще Сирия ще е подчинена на Рим.

— Ние знаем всичко това — отговори му водачът на делегацията, млад скинитски арабин, който се наричаше Абгар; Рекс така и не разбра, че Абгар не е собствено име, а наследствената титла на арабските царе. — Това, което искаме от новите господари на Сирия, е да ни позволят да запазим това, което се превърна в наша собственост. Ние не сме дошли по желание в тези земи и ние бяхме откъснати от своята родина, при това съдбата ни беше далеч по-тежка от тази на гърците.

Квинт Марций Рекс го изгледа надменно.

— Не виждам с какво е била по-тежка.

— Велики управителю, гърците просто преминаха от едни богатства към други. В Тигранокерта всеки ги зачиташе, освен това получаваха добри пари. В Низиб, в Амида, в Сингара навсякъде живееха добре. Докато ние сме дошли от земи, където животът е труден и суров, където всичко е пясък и вятър, където можехме да се топлим през студените нощи само между телата на овцете си или на огъня от овчи фъшкии. Оттогава са изминали двайсет години. Вече знаем какво е да газиш зелена трева, какво е всеки ден да ядеш пресен хляб, какво е да пиеш бистра вода, какво е да се къпеш в топла вода, какво е да спиш на легло и да говориш гръцки. Много е жестоко да ни върнете обратно в пустинята. Сирия е богата страна, спокойно може да изхрани всички. Позволи ни да останем. И нека онези гърци, които започнаха да ни преследват и убиват, знаят, че ти, велики управителю, няма да позволиш варварщини, недостойни за хора, които се зоват елини — помоли с достойнство Абгар.

— Наистина не мога да сторя нищо за вас — отвърна му Рекс. — Аз не съм издавал никаква заповед да бъдете върнати насила в пустинята. Но със сигурност ще установя мир и ред в Сирия. Предлагам ви да се срещнете с най-големите виновници за размириците сред гърците и сами да намерите решение.

Абгар и неговите придружители се вслушаха в съвета на Рекс, но самият Абгар нямаше лесно да забрави римското двуличие, римското мълчаливо съгласие с убийствата на невинни хора. Вместо да потърсят гръцките убийци, арабите най-напред се организираха в добре защитени групи, след което започнаха да търсят истинската причина за недоволството сред гърците. Защото все по-усилено се говореше, че подстрекателят към саморазправа бил не грък, а римлянин.

Най-накрая се добраха до името му: Публий Клодий. После се оказа, че въпросният младеж бил шурей на управителя, произхождал от една от най-знатните и стари римски фамилии, освен това бил братовчед на Гней Помпей Велики, унищожителя на пиратите. Ето защо не беше лесно просто да го ликвидират. В пустинята никой нямаше да разбере за подобно деяние, но не и в Антиохия, все някой щеше да се издаде и всичко щеше да бъде разкрито.

— Няма да го убиваме — рече Абгар, — но ще му дадем урок, какъвто никога няма да забрави.

След продължителни разследвания арабите научиха, че Публий Клодий представлява доста нетипичен римски аристократ. Оказа се, че живеел в най-обикновена къща в един от по-шумните квартали на Антиохия и посещавал места, каквито рядко посещават римските големци. Разбира се, това го правеше и по-уязвим. Абгар даде знак за действие.

Една нощ Публий Клодий се оказа с вързани ръце, уста и очи, след което го отведоха в някакво помещение без прозорци, без стенописи или каквито и да е характерни белези, които да я отличат от хилядите подобни къщи в Антиохия. Когато свалиха превръзката от очите му, нахлузиха на главата му чувал. Наоколо бяха все голи стени, а похитителите му навярно бяха мургави хора, ако се съдеше по ръцете им — единственото, което можа да забележи през грубия плат.

Сърцето му пърхаше като на птиче; потта се стичаше по тялото му; въздухът не му достигаше. Клодий никога не беше изпитвал такъв страх. За пръв път усети дъха на смъртта.

Някой заговори на гръцки. По акцента разбра, че човекът е арабин. Клодий реши, че е настъпил последният му час.

— Публий Клодий, от знатната фамилия на Клавдиите Пулхери — нареждаше гласът, — с най-голямо желание бихме те убили, но си даваме сметка, че е невъзможно. Освен ако, веднъж на свобода, не пожелаеш сам отмъщение за това, което сега ще ти сторим… Ако потърсиш отмъщение, тогава ще знаем, че нищо не губим със смъртта ти и се кълна в боговете ни, че ще те убием. Затова постъпи мъдро и напусни Сирия веднага щом те освободим. Напусни Сирия и никога повече не помисляй да се върнеш.

— Какво… ще ми… направите? — едва успя да изрече Клодий. Едва ли щеше да се отърве с нещо по-малко от изтезания и бой с камшик.

— Какво ли, Публий Клодий? — забавляваше се похитителят му. — Ще те направим един от нас. Ще те превърнем в арабин.

Нечии ръце надигнаха края на туниката му (в Антиохия Клодий не носеше тога) и развързаха препаската, която всеки римлянин си слагаше, щом се разхожда вън от дома само по туника. Без да знае какво точно се случва с него, Клодий инстинктивно се дърпаше, но ръцете бяха много и накрая той се озова в легнало положение върху някаква хладна повърхност, с обездвижени ръце и крака.

— Не мърдай, Публий Клодий — продължаваше непознатият. — Нашият свещеник рядко се е сблъсквал с толкова голямо нещо като това тук, затова всичко трябва да мине лесно. Но ако продължаваш да се съпротивляваш, току-виж отрязал повече, отколкото иска.

Някой го сграбчи за пениса и силно го издърпа. Какво му правеха? В първия миг Клодий си помисли, че ще го кастрират, и закрещя с пълно гърло. Крещеше, пищеше, молеше, хленчеше. Къде ли се намираха, щом дори не смятаха за нужно да му запушат устата?

Не го кастрираха, нищо че изпитваше ужасна болка някъде на върха на пениса си.

— Ето — рече гласът, — какво добро момче! Вече си един от нас. Ако не си пъхаш оная работа в нечистотии, всичко ще зарасне бързо и лесно.

Вързаха му отново препаската, наместиха му туниката, след което Клодий изгуби съзнание. Не разбра дали са го ударили по главата, или сам е припаднал.

Събуди се в собствения си дом, в собственото си легло. Болеше го глава, но това не беше нищо в сравнение с болката, която го пронизваше в слабините. Едва тогава си спомни какво се е случило. Забрави всякаква болка, скочи от леглото и веднага прокара ръка под пениса си да се увери дали всичко си е на мястото. Всичко изглеждаше наред, само дето нещо странно лъщеше между засъхналите струйки съсирена кръв. Нещо, което обикновено виждаше в състояние на ерекция. Но дори и сега не разбираше точно какво са му направили. Беше чувал за нещо подобно, знаеше, че само евреите и египтяните го правят, но той не познаваше евреи или египтяни, та да ги е виждал. Когато осъзна сполетялата го беда, тихо заплака. Явно и арабите правят същото със себе си, защото го бяха превърнали в един от тях. Бяха го обрязали.

Публий Клодий се качи на следващия кораб за Тарс и се наслади на едно спокойно пътуване благодарение успехите на Помпей Велики срещу пиратите. От Тарс се прехвърли на кораб за Родос, от Родос — за Атина. Докато стигне Гърция, вече беше оздравял напълно и само докато уринираше, си спомняше за отмъщението на арабите. Беше есен, но Клодий изпревари бурите в Егейско море и пристигна в Атина навреме. Оттам пропътува разстоянието до Патра по суша, прехвърли се през морето до Тарент и си каза, че е на прага на дома. Той, обрязаният римлянин.

Пътуването на север по Апиевия път беше най-голямото изпитание, защото едва тогава си даде сметка колко добре са го наредили арабите. Докато беше жив, Клодий не биваше никому да покаже пениса си. Ако някой го видеше, целият град щеше да научи и всички щяха да му се присмиват; позорното петно беше толкова жестоко, че никога не би могъл да го изтрие от името си. Къде щеше да търси сексуална утеха, чудеше се той. Трябваше изобщо да забрави за плътските наслади. Никога повече нямаше да усети женски прегръдки, освен ако не си платеше за тях; но дори тогава тя не биваше да го познава, а и всичко трябваше да се случва на тъмно.

Клодий се прибра у дома в началото на февруари. Под дома се разбираше къщата, която големият му брат Апий притежаваше на Палатина благодарение на богатата си съпруга. Когато Клодий прекрачи прага, при вида му Апий се разплака: малкият Публий беше остарял и изглеждаше уморен от живота; най-малкият член на семейството вече беше зрял мъж, при това не му е било лесно да порасне. Естествено и Клодий си поплака, докато споделяше всичките си неволи и нещастия. След три години, прекарани на изток, той се връщаше по-беден, отколкото беше преди заминаването си. За да се прибере, беше взел пари назаем от Квинт Марций Рекс, който никак не се зарадва на безпаричието му и на внезапното му бягство от служба.

— А имах толкова много! — въздишаше Клодий. — Двеста хиляди в брой, диаманти, златни съдове, коне, които можех да продам по петдесет хиляди тук, в Рим… И всичко това е изгубено завинаги! Отнесено от шайка араби!

Големият му брат го потупа по рамото, сам смаян от размера на плячката: той не беше изкарал и половината от всичко това при своята служба при Лукул! Но, разбира се, Апий нищо не знаеше за близките отношения на Публий с фимбрианските центуриони, нито предполагаше как точно се е сдобил с богатствата си брат му. Самият Апий вече беше влязъл в сената и се радваше на уреден живот както в дома, така и в политиката. Лично го бяха препоръчали за квестор на Брундизий и Тарент, добро начало за човек, който преследва голяма кариера. Освен това се беше приготвил с чудесни новини и за малкия брат Публий. Щом се успокоеше, щеше да му я съобщи.

— Няма защо да се тревожиш за парите, скъпи братко — увещаваше го Апий Клавдий. — Дните на безпаричие свършиха веднъж завинаги!

— Така ли? Какво имаш предвид?

— Предложиха ми жена за теб. И то каква жена! Никога не съм смеел и да мечтая за подобна сватба, дори не бих погледнал в тази посока, освен ако Аполон не ме споходеше в сънищата ми. Но Аполон така и не ме споходи. Малки Публий, това е същинско чудо! Невероятно!

Клодий пребледня като мъртвец при щастливата вест, но Апий Клавдий го отдаде на радостно вълнение, не на смъртен ужас.

— Коя е тя? — едва промълви. — И защо точно мен?

— Фулвия! — извика победоносно Апий. — Фулвия! Наследницата на Гракхите и Фулвиите, дъщеря на Семпрония, единственото дете на Гай Гракх; Фулвия е правнучка на Корнелия, майката на Гракхите, братовчедка и на Емилиите, и на Корнелий Сципионите…

— Фулвия? Аз познавам ли я? — попита смаян Клодий.

— Е, сигурно не си я забелязал, но тя те знае — обясни Апий Клавдий. — От времето, когато съдеше весталките. Тогава е била десетгодишна. Сега е на осемнайсет.

— Богове! Семпрония и Фулвий Бамбалион са най-независимото семейство в Рим — отбеляза Клодий. — Могат да си изберат всекиго. Защо мен?

— Ще разбереш по-добре, когато се запознаеш с Фулвия — усмихваше се Апий Клавдий. — Тя не е случайно внучка на Гай Гракх! Цялата римска армия не може да принуди Фулвия да отстъпи от свое решение. Сама те е избрала.

— Кой ще наследи парите? — попита Клодий. Вече идваше на себе си. Дори започваше да се увещава, че все някак ще убеди тази божествена ябълка, която му падаше в скута, да си мълчи.

— Парите ги наследява Фулвия. Семейното състояние е по-голямо от това на Марк Крас.

— Но лекс Вокония забранява на жените да наследяват!

— Скъпи Публий, естествено, че Фулвия ще наследи всичко. Корнелий, майката на Гракхите, навремето издейства сенатско решение, Семпрония да не подлежи на клаузите на лекс Вокония. Семпрония и Фулвий Бамбалион издействаха подобно решение в полза на Фулвия. Защо мислиш, че Гай Корнелий, народният трибун, се опитваше толкова отчаяно да забрани на сената да освобождава граждани от законите? Най-сериозната причина беше именно желанието на Семпрония и Бамбалион дъщеря им да ги наследи.

— И кога е станало това? — Клодий нищо не разбираше.

— О, ти вече беше заминал, затова нищо не знаеш. Имал си друга работа, не си се вълнувал какво става в Рим. — Апий Клавдий грееше от щастие. — Законът мина преди две години.

— Значи Фулвия наследява всичко — заключи Клодий.

— Фулвия наследява всичко. А ти, скъпи братко, ще наследиш Фулвия.

Но дали наистина щеше да наследи Фулвия? На другата сутрин Публий Клодий внимателно огледа дали правилно му е нагласена тогата, среса се, провери дали се е обръснал, както трябва, и пое към дома на Семпрония и нейния съпруг. Въпросният съпруг беше последният представител на видния клан на Фулвиите, които навремето толкова горещо бяха подкрепили Гай Семпроний Гракх. Домът им, както Клодий установи, след като възрастният иконом го въведе в атрия, не беше много голям, нито кой знае колко красив или богато обзаведен. Дори не се намираше в най-богаташката част на Карина. Храмът на Телура (грозна антична постройка) закриваше гледката към Авентинския хълм, а само на две пресечки започваха многоетажните постройки на Есквилина.

Марк Фулвий Бамбалион, както съобщи икономът, не се чувствал добре, но господарката Семпрония щяла да го приеме. Клодий винаги беше знаел, че дъщерите приличат на майките си, затова при срещата си с известната, но скрита от обществото Семпрония сърцето му спря. Майката беше типична представителка на Корнелиите, сиреч пълничка и непривлекателна. Родила се няколко месеца, преди Гай Гракх да сложи край на живота си, Семпрония беше единственият жив представител на славната, но злощастна фамилия и в името на всичко онова, което обединяваше двата рода, беше дадена за съпруга на единствения оцелял представител на Фулвиите. Така го спасяваше и от гладна смърт, защото след трагичните събития около неуспялата революция на Гракх всички имоти на Фулвиите бяха конфискувани. Двамата сключиха брак в годината на четвъртия консулски мандат на Гай Марий и докато Фулвий (който си прикачи нов когномен, Бамбалион — Пелтека) се стараеше да събере ново състояние, съпругата му си постави за цел Рим да забрави за съществуването й. Успя, и то до такава степен, че дори Юнона Лицина не можа да я открие навреме и Семпрония дълго време беше бездетна. Едва на трийсет и деветата си година, след като присъства на честването на Луперкалия, празниците в чест на римската вълчица, и някой от колегията на голите и танцуващи жреци я удари с парче неощавена козя кожа, тя изведнъж зачена. Това си беше старо, изпитано средство срещу бездетност; девет месеца по-късно се роди и единствената дъщеря на Семпрония — Фулвия.

— Добре дошъл, Публий Клодий — посрещна посетителя Семпрония и му посочи стол.

— Господарке Семпрония, за мен е голяма чест — отвърна с възможно най-любезен тон Клодий.

— Предполагам, че Апий Клавдий вече ти е съобщил? — попита тя и го изгледа изпитателно.

— Така е.

— И ти склонен ли си да се ожениш за дъщеря ми?

— Това е повече, отколкото някога съм се надявал.

— Парите ли те привличат или родствените връзки?

— И двете — призна си Клодий. Не виждаше смисъл да се крие. Семпрония много добре знаеше, че никога през живота си не е виждал дъщеря й.

Тя кимна, сякаш такъв отговор беше очаквала.

— Ти не си точно човекът, която бих избрала за нея, пък и Марк Фулвий не се радва много — вдигна рамене Семпрония и въздъхна. — И все пак Фулвия неслучайно се е родила внучка на Гай Гракх. У мен пламенният дух на Гракхите никога не се е показвал, съпругът ми също не е наследил нищо от пламенния дух на Фулвиите. Навярно това е разгневило боговете. Фулвия наследи и двамата си дядовци едновременно. Не знам защо изборът й падна точно върху теб, Публий Клодий, но тя те е посочила още преди осем години. Още от тогава е решила, че ще се омъжи за теб. С Марк Фулвий не можем да й въздействаме, тя е твърде силна за нас. Ако я искаш, твоя е.

— Разбира се, че ще ме иска! — обади се нечий младежки глас откъм вътрешната градина.

В стаята влетя Фулвия. Все едно не стъпваше на земята.

За голяма изненада на Клодий Семпрония мигновено се изправи и си тръгна. Щяха да ги оставят без надзор? Колко смела беше Фулвия?

Клодий не можеше да намери думи, просто гледаше и не смееше да помръдне, Фулвия беше красавица! Имаше тъмносини очи, кестеняви коси, добре оформена уста, прекрасен орлов нос, висока фигура и прелестни форми. Беше различна, необикновена, не приличаше на дама от римското висше общество. Клодий знаеше историята за Семпрония и Луперкалия и си каза, че навярно боговете наистина имат пръст в раждането на Фулвия.

— Е, какво ще кажеш? — попита това изключително създание, щом седна на мястото на майка си.

— Това, че не мога да си поема дъх.

Това се понрави на Фулвия и тя се усмихна, показвайки красивите си зъби — големи, бели и заплашителни.

— Това е добре.

— Защо точно мен, Фулвия? — попита Клодий, но мислено вече се чудеше как да засегне щекотливия въпрос за обрязания си член.

— Ти не си като другите — обясни тя, — а и аз не съм. Ти чувстваш, също като мен. За теб животът значи нещо, както е значел за дядо ми Гай Гракх. Аз боготворя предците си! И когато те видях в съда, как се бореше с невъзможното, а Пупий Пизон, Цицерон и другите ти се присмиваха, ми се искаше да ги избия до един. Признавам, че тогава бях само на десет, но вече знаех, че съм намерила своя Гай Гракх.

Клодий никога не се беше оценявал в светлината на който и да е от братята Гракхи, но Фулвия му подхвърли тема за размисъл: какво щеше да стане, ако поемеше по подобен на техния път, пътя на един аристократ — демагог, който се бори за правата на онеправданите? Нямаше ли да е логично продължение на кариерата, която вече беше осъществил? Пък и колко лесно щеше да му бъде, след като притежаваше безценния талант да печели сърцата на бедните, както Гракхите никога не са могли!

— Ще опитам. Заради теб — зарече се Клодий и се усмихна леко иронично.

Фулвия се задави от вълнение. Но думите, които изрече, бяха доста неочаквани:

— Аз съм много ревнив човек, Публий Клодий, затова няма да бъда послушна съпруга. Само да си погледнал друга жена, ще ти извадя очите.

— Просто ще е невъзможно да погледна друга жена — успокои я той. Само с една реплика смени маската си на комик с тази на трагик. — Всъщност, Фулвия, може би ако споделя тайната си с теб, ти пък не би могла да погледнеш повече мен?

Това изобщо не я уплаши; напротив Фулвия нетърпеливо се приведе напред, сякаш очакваше да чуе най-великата тайна.

— Твоята тайна?

— Моята тайна. Много голяма тайна. Няма да искам от теб да ми даваш дума, защото има два типа жени. Едните ще дадат дума да не проговорят и след това ще разтръбят пред целия свят. Другите ще си замълчат, без да е нужно изобщо да се кълнат. Ти от кои жени си, Фулвия?

— Зависи — усмихна се бегло тя. — Мисля, че и от двата. Затова няма да се заричам за нищо. Но аз съм честен човек, Публий Клодий. Ако твоята тайна не те принизи в моите очи, ще я запазя за себе си. Ти си моят избраник, затова ще бъда честна с теб. Бих умряла заради теб.

— Не умирай заради мен, Фулвия, живей заради мен! — възкликна Клодий, който се влюбваше с бързината, с която планински поток би отнесъл коркова топка.

— Кажи ми! — настоя Фулвия, все едно се канеше да го ухапе.

— Случи се, докато бях със зет си Рекс в Сирия — започна да обяснява Клодий. — Бях отвлечен от арабите. Знаеш ли какво представляват арабите?

— Не.

— Народ, живеещ в азиатските пустини. Напоследък са си присвоили имотите и положението на гърците в Сирия, защото гърците от своя страна бяха преселени принудително от цар Тигран в Армения. Когато тези гърци се прибраха в родината си след разгрома на Тигран, намериха домовете си заети от чужди хора. Арабите контролираха цялата страна. Казах си, че това е ужасно, затова започнах да помагам на гърците да възстановят старите си права, което изискваше арабите да се върнат обратно в пустинята.

— Разбира се — кимна Фулвия. — Това е твоята природа, да се бориш за онеправданите.

— Това, което получих за награда — оплака се Клодий, — бе да бъда отвлечен от тези хора от пустинята и да бъда подложен на нещо, което никой римлянин не би допуснал — нещо толкова жалко и позорно, че ако се разбере, никога повече не бих могъл да живея в Рим.

Какво ли не мина през тъмносините очи, които внимателно го наблюдаваха. Личеше си, че прехвърля всички възможности.

— Какво толкова са могли да ти сторят? — чудеше се тя. — Не са те изнасилили, не е било содомия, нещо с животни… Това всеки би го разбрал и всеки би ти го простил.

— Откъде знаеш за содомия и за нещата с животни?

Фулвия го изгледа лукаво.

— Аз знам всичко, Публий Клодий.

— Е, не беше нито едно от тези. Просто ме обрязаха.

— Какво са те направили?

— Виждаш ли, че не знаеш всичко.

— Не и тази дума във всеки случай. Какво означава?

— Отрязаха ми препуциума.

— Кое са ти отрязали?

Клодий въздъхна.

— По-добре щеше да е за римските девици, ако не всички стенописи се съсредоточаваха около Приап. Мъжете не са непрекъснато в ерекция.

— Това го знам.

— Това, което не знаеш, е, че когато мъжете не са в ерекция, главичката на члена им се крие зад кожичка, която се нарича препуциум. — От притеснение по челото на Клодий бяха побили капки пот. — Някои хора си ги отрязват и по този начин оставят главичката си постоянно оголена. Евреите и египтяните го правят по традиция. Изглежда, че арабите също. И точно това сториха с мен. Превърнаха ме в чужденец.

Лицето на Фулвия на няколко пъти смени цвета си.

— Ох, мой бедни Клодий! — изрече тя със съжаление и прокара език по устните си. — Дай да видя!

При самата мисъл за това той изтръпна. Едва сега се увери, че обрязването не води до импотентност, съдба, на която се чувстваше обречен, след като от Антиохия до Рим членът му не беше помръднал нито веднъж. Освен това се убеждаваше, че все пак страда от известни предразсъдъци.

— Не, не можеш да гледаш!

Но Фулвия вече беше коленичила пред стола му и повдигаше тогата му. Накрая махна с ръка към бронзовата лампа, изобразяваща легендарния Приап с легендарната му ерекция.

— Точно като него изглеждаш — изкикоти се Фулвия. — Искам да го видя насочен надолу, не нагоре!

Клодий скочи от стола и оправи дрехите си. Гледаше уплашено към вратата да не би Семпрония да се върне. Но майката така и не се показваше, а очевидно никой в къщата не държеше да види как дъщерята оглежда бъдещите си придобивки.

— За да го видиш надолу, трябва да се омъжиш за мен — каза той.

— О, мили Публий Клодий, разбира се, че ще се омъжа за теб! — изправи се пъргаво Фулвия. — Ще запазя тайната ти. Пък и ако наистина е такъв позор, ти никога не би погледнал друга жена, нали?

— Аз съм изцяло твой — призна си Публий Клодий и преглътна сълзите. — Обожавам те, Фулвия! Боготворя земята, по която стъпваш!

Клодий и Фулвия се ожениха в края на квинктил след последните избори. Изборите бяха изпълнени с изненади, като се започне с опита на Катилина да се кандидатира задочно — ин абсенция — за консулската длъжност. Но макар завръщането на Катилина от провинцията, която управляваше, да се отлагаше, мнозина други жители на Римска Африка се бяха постарали да бъдат в Рим много преди изборите. Изглеждаше, и то без никакво съмнение, че управлението на Африка от страна на Катилина ще се запомни само с ужасяващата корупция. Африканските откупвачи и прекупвачи, които бяха дошли да се оплакват в Рим, не криеха намерението си да подведат Катилина под отговорност още щом кракът му стъпи на римска земя. Затова консулът, който отговаряше за произвеждането на изборите, Волкаций Тул, деликатно беше отказал да приеме задочната кандидатура на Катилина с обяснението, че го очаква съдебен процес.

Тогава избухна още по-жесток скандал. Успелите на изборите кандидати за следващата година, Публий Корнелий Сула и неговият скъп приятел Публий Автроний, бяха уличени в подкупи. Според изискванията на лекс Калпурния, прокаран наскоро от Гай Пизон, обвиненията в подкуп бяха като пробит съд: водата можеше отвсякъде да изтече. Доказателствата срещу Публий Сула и Автроний обаче бяха толкова неопровержими, че дори законодателството не можеше да ги спаси. Затова обвиняемите пледираха за смекчаващи вината обстоятелства и предложиха да сключат сделка с действащите консули и избраните на тяхно място консули за другата година, Луций Аврелий Кота и Луций Манлий Торкват. В резултат от този хитър ход обвиненията срещу двамата бяха свалени срещу глоби в полза на държавата и публична клетва на двамата, че няма да се кандидатират никога повече за обществена длъжност. Това, че двамата мошеници успяха да се отърват толкова леко, се дължеше отново на Гай-Пизоновия закон, който разрешаваше подобни пазарлъци. Луций Кота, който настояваше за процес, излезе ядосан, когато тримата му колеги гласуваха обвиняемите да запазят гражданството си. Не само това, ами им позволиха да останат в Рим и да задържат големия дял от имуществото си.

Всичко това, разбира се, малко вълнуваше Публий Клодий, чиято единствена цел, както и осем години по-рано, бе да осъди Катилина. След като най-после имаше възможност да си отмъсти, Клодий хвърли доста усилия и накрая убеди африканските ищци да му поръчат обвинението на Катилина. Прекрасно, прекрасно! Грешките на Катилина съвпадаха по време със сватбата му с най-възбуждащото момиче на света! Един след друг над главата му се сипеха даровете на съдбата, не на последно място, защото Фулвия се оказа горещ поддръжник и усърден помощник. Повечето римляни биха предпочели да имат за съпруги скромни жени, които си стоят вкъщи, но Клодий не разсъждаваше така.

В началото трескаво събираше доказателства и свидетели. За негово съжаление делото срещу Катилина беше едно от онези, при които нищо не се случваше бързо, нито се събираха лесно доказателства, нито свидетелите лесно се уговаряха. Пътуването до Утика и Хадрумет отне два месеца, а делото изискваше Клодий още няколко пъти да отиде до Африка. Той се задъхваше от ярост, но пък Фулвия знаеше как да го успокои: „Помисли малко, скъпи Публий. Защо ние самите да не протакаме това дело? Ако процесът не свърши до идния квинктил, тогава Катилина не може да се кандидатира за консул и за следващата година, нали?“

Клодий веднага съзря логиката на подобен съвет и оттам нататък забави крачка. Щеше да докаже вината на Катилина, но той дори за това трябваше да чака! Гениално!

Така му остана повече време да мисли за Лукул, чиято кариера завършваше с истинска катастрофа. Според клаузите на лекс Манилия Помпей отнемаше на Лукул върховното командване във войната срещу Митридат и Тигран и вече беше встъпил в правата си. Двамата с Лукул се бяха срещнали очи в очи в Данала, една затънтена крепост в Галатия, и се бяха скарали толкова жестоко, че Помпей (който дотогава не искаше да налага волята си на Лукул само защото има по-висок империум) издаде указ, обявяващ всяко негово действие за противозаконно. Най-накрая му забрани да стъпва на азиатска земя. В крайна сметка Помпей записа в своите легиони фимбрианците. Макар най-сетне да бяха свободни да се приберат в родината, фимбрианците си дадоха сметка, че не им се напуска Азия. Щяха да се радват да служат в легионите на Помпей Велики.

След като беше прогонен от изтока при подобни унизителни обстоятелства, Лукул се завърна незабавно в Рим и се установи на Марсово поле, за да изчака триумфа, с който беше сигурен, че сенатът ще го удостои. Но Помпеевият човек сред народните трибуни, собственият му племенник Гай Мемий, заяви на сенаторите, че ако само посмеят да обсъдят въпроса, той ще прокара контразаконопроект в плебейското събрание. Сенатът, обясняваше Мемий, нямал право да раздава подобни награди. Катул, Хортензий и останалите добри люде се бориха със зъби и нокти за Лукул, но така и не получиха силна подкрепа. Повечето сенатори смятаха, че правото им да удостояват хора с триумф струва повече, отколкото конкретните искания на Лукул.

Лукул не желаеше да се примири. Колкото пъти сенатът се събираше на заседание, толкова пъти той изпращани писма с искане за триумф. Любимият му брат Варон Лукул си имаше проблеми с Мемий, задето трибунът се опитваше да го осъди за злоупотреби, извършени преди години. От което можеше да се направи изводът, че Помпей се е превърнал в опасен враг за двамата Лукули, а следователно за добрите люде изобщо. Когато двамата се бяха срещнали в Данала, Лукул го обвинил, че иска да му отнеме лаврите от една война, която в крайна сметка той, Лукул, бил спечелил. За Помпей това беше смъртна обида. Колкото до добрите люде, те продължаваха да се съпротивляват на специалните поръчения, които Помпей получаваше.

Можеше да се очаква, че Лукуловата съпруга, Клодила, ще го посети в скъпата му вила на Пинциевия хълм извън границите на Померия, но тя не го стори. Беше навършила двайсет и пет и принадлежеше към най-видните дами в римското общество. Разполагаше с богатствата на Лукул и единствено големият й брат Апий си позволяваше да й държи сметка за деянията й. Клодила имаше много любовници и лоша репутация.

Два месеца след завръщането на Лукул Публий Клодий и Фулвия посетиха Клодила, далеч не с цел да я помиряват с мъжа й. Вместо това (за огромно удоволствие на любопитната Фулвия) Клодий разправи на сестра си какво е наговорил на Лукул в Низиб. Как той, Клодия и Клодила лягали заедно още от малки. На сестра му това се стори доста забавно.

— Държиш ли да се върне при теб? — попита я той.

— Кой, Лукул ли? — Тъмните очи на сестра му се разшириха от удивление. — Не, изобщо не искам да се връща! Той е старец. Беше старец още преди десет години, когато се оженихме… трябваше да се тъпче с испанска муха, за да си го размърда!

— Тогава защо не го посетиш на Пинция, за да му съобщиш, че искаш развод? — предложи Клодий. — Ако искаш да си отмъщаваш, най-добре потвърди каквото аз му разправях в Низиб. Той може да разпространи историята публично, а от това и ти ще си изпатиш. Аз самият съм готов да приема скандала, Клодия — също. Но и двамата ще те разберем, ако ти не пожелаеш.

— Аз да не пожелая? — отвърна Клодила. — Та аз направо ще се радвам! Нека говори каквото си ще! Достатъчно е просто да отречем, ще се разплачем и ще се закълнем в своята невинност. Хората няма да ми повярват. Всички знаят какви са отношенията ви с Лукул. Тези, които са на негова страна, ще повярват на неговите твърдения. Онези по средата няма да знаят как да реагират. Хората на наша страна, като брат ни Апий например, ще ни сметнат за невинни жертви на жестока обида.

— Тогава побързай ти да поискаш развод — подкани я Клодий. — По този начин, дори той да поиска сам развод, не може да ти откаже съществен дял от семейното имущество. Ти нямаш зестра, на която да разчиташ.

— Прав си — отвърна сестра му.

— Пък и винаги ще можеш пак да се омъжиш — напомни й Фулвия.

Мургавото лице на зълва й се изкриви в злобна гримаса.

— Не и аз! — закани се. — Един съпруг ми е достатъчен! Благодаря, но искам сама да си управлявам живота! Докато Лукул беше на изток, можах да си поживея, освен това вече съм си заделила достатъчно от богатствата му. Но идеята аз първа да поискам развод ми харесва. Брат ни Апий ще уреди споразумение, което да ме осигури за цял живот.

Фулвия се усмихна победоносно.

— Така цял Рим ще разбере коя си!

Цял Рим разбра коя е Клодила. Макар тя първа да поиска развод, Лукул се разведе повторно, след като нареди на един от по-видните си клиенти да изчете от рострата на Форума мнението му по въпроса. Мотивите на Лукул, четеше човекът, не били само многобройните изневери на Клодила по време на неговото отсъствие; тя била поддържала кръвосмесителни връзки с брат си Публий Клодий и сестра си Клодия.

Естествено повечето хора бяха склонни да му повярват, най-вече защото клюката беше достатъчно ужасяваща, а и защото Клавдиите бяха толкова забележителна фамилия — лукави, непредсказуеми и склонни на всякакви грехове. Такива си бяха от поколения! Патриции…

Бедният Апий Клавдий беше потресен, но не виждаше смисъл да вдига повече шум. Единствената му реакция беше да стои предизвикателно на Форума и да внушава на минувачите, че последното, за което мисли, е кръвосмешението в семейството му. Хората разбираха намека. Рекс беше останал на изток в качеството на висш Помпеев легат, а жена му Клавдия възприе поведение подобно на това на Апий. Колкото до втория брат, Гай Клавдий, той беше доста глупав и загубен за един Клавдий, така че никой на Форума не го смяташе за достойна жертва. За щастие съпругът на Клодия, Метел Целер, също беше по онова време на изток, както и брат му Метел Непот. Те щяха да се чувстват далеч по-неловко и трябваше да отговарят на трудни въпроси. Ето защо тримата прелюбодейци можеха да си позволят невинни погледи и възмутени гримаси, а след това да се смеят до припадък в отсъствието на трети лица. Какъв изящен скандал!

Последната дума обаче принадлежеше на Цицерон.

— Кръвосмешението — рече замислено той пред тълпата на Форума — е игра, която цялото семейство играе.

В крайна сметка Клодий щеше да съжалява за своята нетактичност. Когато най-после дойде ред на процеса срещу Катилина, повечето от съдебните заседатели бяха изпълнени с предубеждения към обвинителя, а това повлия на присъдата. Битката пред трибунала беше жестока и безмилостна и Клодий храбро се сражаваше; беше взел насериозно съвета на Цицерон да не показва злобата и личното си отношения към противника и излагаше аргументите си доста сполучливо. Това, че изгуби делото, а Катилина отново се измъкна, не се дължеше дори на подкуп. Клодий вече беше помъдрял и знаеше, че няма смисъл да обвинява съда в продажност само защото е оправдал обвиняемия. Всичко се дължеше, разсъждаваше той, на лошия късмет при жребия за съдебни заседатели, както и на блестящата защита.

— Ти се справи добре, Клодий — рече му по-късно Цезар. — Не е твоя вината, че изгуби. Заседателите бяха толкова консервативни, че в сравнение с тях Катул е истински радикал. Не можеше да спечелиш при условие, че начело на защитата стои Торкват, особено след слуховете, че Катилина планувал убийството му миналата Нова година. Да защитава лично Катилина, беше знак от страна на Торкват, че не иска да вярва на слухове, затова и съдът възприе подобна позиция. Но дори при тези обстоятелства ти се справи добре.

Публий Клодий харесваше Цезар, защото усещаше у него бунтарски дух. Освен това му завиждаше за способността да се владее — качеството, което Клодий не притежаваше. Когато съдът се произнесе по делото, му идеше да закрещи от мъка. Но тогава забеляза Цезар и Цицерон сред зрителите и се сдържа. Щеше да си отмъсти, но не сега. Ако сега Клодий покажеше, че е изгубил, Катилина само щеше да спечели.

— Поне стана твърде късно да се кандидатира за консул — въздъхна Клодий пред Цезар. — Това си е донякъде победа.

— Да, ще трябва да почака още една година.

Двамата вървяха по Вия Сакра в посока на странноприемницата на ъгъла с Клив Орбий. Точно пред тях се издигаше внушителната арка на Фабий Алоброгик. Цезар се прибираше към къщи, а Клодий се беше запътил към странноприемницата, където се бяха настанили африканските му клиенти.

— Запознах се с един твой приятел в Тигранокерта — подхвърли Клодий.

— Кой?

— Един центурион на име Марк Силий.

— Силий ли казваш? Силий от Митилена? Фимбрианецът?

— Същият. Той има много високо мнение за теб.

— И аз за него. Добър човек. Ако не друго, то поне може да се прибере у дома.

— Изглежда няма такива намерения. Наскоро получих писмо от него, писано е от Галатия. Фимбрианците са решили да се запишат в легионите на Помпей.

— Очаквах така да стане. Тези закоравели войници хем плачат за родината, хем забравят и дом, и всичко, щом ги очаква интересен поход. — Цезар протегна ръка и се усмихна. — Аве, Публий Клодий. Ще следя с интерес бъдещата ти кариера.

Клодий застана за миг пред вратата на странноприемницата. Когато най-после влезе, все едно се беше превърнал в надзорник на училище: почтен, възпитан, неподкупен.

3

От януари 65 г. пр.Хр. до квинктил 63 г. пр.Хр.

Марк Лициний Крас вече беше толкова богат, че се беше сдобил с втори когномен: Дивес, което ще рече „баснословно богат“. Заедно с Квинт Лутаций Катул беше избран за цензор, затова в успешната му кариера не липсваше нищо, освен някоя забележителна военна операция. Е, навремето беше разгромил Спартак, затова му бяха отредили и овация, но шест месеца на бойното поле, при това срещу гладиатор, в чиято армия се сражават избягали роби, не придаваха кой знае какъв блясък на победата. Това, за което Крас копнееше, беше успех, съпоставим с подвизите на Помпей Велики — такъв велик успех, че да го нарекат спасител на родината. Не можеше да се примири, че някакво парвеню го е засенчило!

Освен това Катул се оказа доста недружелюбен колега. Крас така и не можеше да разбере защо. Нито един Лициний Крас не е бивал обвинявал в демагогия или политически радикализъм, за какво толкова му се сърдеше Катул?

— Заради парите ти — обясни Цезар. — Катул стои начело на добрите люде, затова не може да се примири с търговската дейност, разгръщана от сенатори. Щеше му се сега да бъде с друг цензор и двамата заедно да те подхванат. Но след като точно ти му се падна колега, не може да те разследва, нали?

— Само би си изгубил времето, дори да можеше! — възмути се Крас. — Аз не правя нищо, което половината сенатори да не вършат! Доходите ми са от недвижима собственост, което е в правата на всеки сенатор! Признавам, че имам дялове в търговски дружества, но никъде не участвам в управителните тела, затова нямам глас при определяне дейността на дружеството. Аз съм чисто и просто източник на капитал. Никой в нищо не може да ме упрекне!

— Аз го разбирам — отвърна Цезар. — Разбира го и твоят любим Катул. Нека повторя: мрази те заради парите ти. Старият Катул цял живот се труди да построи храма на Юпитер, и колкото и пари да спечели, всяка излишна сестерция отива задължително за строежа. Докато ти трупаш пари и никой не те закача. Катул ти завижда.

— Нека завижда на хора, които наистина го заслужават! — тросна се Крас.

Откакто бе слязъл от консулската власт, споделяна преди години с Помпей, той се беше заловил с нов тип дейност. Това беше производството на оръжия и снаряжения за римските легиони, съсредоточено в множество занаятчийски центрове на север от река Пад, в Италийска Галия. Крас беше насочен към тази дейност от стария си приятел Луций Калпурний Пизон, който по време на Съюзническата война се беше грижил за въоръжаването на римската войска. Луций Пизон беше оценил възможностите на тази нова производствена дейност, зае се с нея и успя да натрупа големи пари. Така или иначе личните му връзки го теглеха към Италийска Галия, защото майка му Калвенция беше родом оттам. Когато Луций Пизон умря, инвестициите бяха продължени от сина му, Луций Пизон Младши, който продължи и приятелските отношения с Марк Крас. Крас най-сетне се увери в ползата от това да притежаваш цели селища, посветили се на производството на ризници, мечове, копия, шлемове, ножове.

В качеството си на цензор Крас имаше възможност да подпомогне приятеля си Луций Калпурний Пизон, както и младия Квинт Сервилий Цепион Брут, наследник на занаятчийските градчета Фелтрия, Кардиан и Белун. Италийска Галия, включително земите на север от Пад, бяха римско владение от толкова години, че повечето от така наречените гали отдавна се бяха смесили с римляни и италийци, но не се бяха освободили от неприязънта си към Рим. Три години по-рано в района имаше размирици, потушени след изненадващото посещение на Цезар в провинцията. Откакто беше станал цензор, Крас си даваше сметка, че дължи нещо на тези хора. Трябваше да впише и техните имена в списъците с римските граждани; така щеше да помогне на Луций Пизон и Цепион Брут, а най-вече на себе си, защото щеше да си спечели огромна клиентела оттатък Пад. Всички на юг от Пад се ползваха с римско гражданство, не беше честно да се отказва подобна привилегия на хора само защото са се оказали от другата страна на реката.

Но когато съобщи своето желание да даде гражданство на всички жители на Транспаданска Галия, Крас срещна съпротивата на колегата си Катул. „Не, не и не! Никога! За нищо на света! Римското гражданство е само за римляните, а галите не са римляни! И така си имаме достатъчно на брой гали, които се пишат римляни“ — говореше той, имайки предвид Помпей и неговите пиценски последователи.

— Старият и изтъркан аргумент — ядосваше се Цезар. — Римското гражданство трябвало да бъде само за римляни. Защо тези идиоти, нарекли се добри люде, не се съгласят, че вече навсякъде из Италия живеят само римляни? Рим е Италия.

— Аз съм съгласен с теб — кимна Крас, — но Катул не е на това мнение.

Крас предложи и друго нещо, но и то не бе прието.

Искаше Рим да анексира Египет, дори ако за целта се стигне до война — разбира се, предполагаше се, че той ще стои начело на войската. По египетските въпроси се беше превърнал в такъв авторитет, че можеха да го попитат за всичко. И колкото повече факти за страната научаваше, толкова по̀ нарастваше убеждението му, че Египет с най-богатата държава на света.

— Представи си само! — обясняваше той на Цезар и както много рядко се случваше, лицето му издаваше вълнение. — Фараонът е собственик на всичко. В Египет няма такова нещо като свободна частна собственост — земята се дава под аренда от фараона, който си прибира всички ренти. Всички стоки в Египет му принадлежат по право, от житото до златото, скъпоценните камъни, подправките и слоновата кост! Изключение прави само лененият плат. Той принадлежи на местните жреци, но дори и от тях фараонът изисква една трета за себе си. Личните му доходи са поне шест хиляди таланта годишно, а доходите от данъци — още шест хиляди таланта. Да не говорим за приходите от Кипър.

— Чувал съм — подхвърли уж случайно Цезар, за да провери реакцията на приятеля си, — че Птолемеите били толкова глупави и неспособни, че изхарчили и последната драхма в Египет.

— Глупости! Пълни глупости! И най-големият глупак на мястото на Птолемеите не би могъл да изхарчи и една десета от това, което печели. Доходите от данъци са достатъчни да заплатят всичко, което трябва да се поддържа с пари: армията от чиновници, войската, моряците, пазителите на реда, жречеството, дори дворците. Египтяните не са воювали от години, като се изключат династичните им конфликти, когато парите сменят крайния си притежател, но все пак остават в Египет. Доходите от пряката си собственост фараонът слага настрана, както и всички богатства — злато, сребро, рубини, сапфири, слонова кост, тюркоази, червен халцедон, лапис лазули. Толкова е богат, че дори не му трябва да превръща всичко това в пари само го прибира за себе си. Разбира се, като се изключи онова, което предоставя на златарите и дърводелците да превърнат в мебели или накити.

— Ами какво ще кажеш за кражбата на златния саркофаг на Александър Велики? — подразни го Цезар. — Птолемей Александър е бил толкова беден, че лично си присвоил саркофага, претопил го на златни монети и го заместил с днешния саркофаг от скални кристали.

— Ето на, виждаш ли! — отвърна с презрение Крас. — Що за жалки истории! Въпросният Птолемей е прекарал всичко на всичко пет дни на престола в Александрия. След това трябваше да бяга. Да не кажеш, че пет дни са достатъчни да се премести златен саркофаг с тегло най-малко четири хиляди таланта, да бъде насечен на малки парчета, които да влязат в златарската пещ, след което течното злато да бъде отливано милиони пъти в калъпите за монетите? Цяла година не би стигнала за подобно нещо! Не само това, ами какво говорят простите сметки, Цезаре? Един прозрачен саркофаг от планински кристал не само трудно би побрал човешко тяло — да, да, знам, че Александър е бил дребен, — но би струвал десет пъти повече от златния саркофаг. А дори някой да намери подобен кристал, ще са нужни години материалът да бъде обработен и шлифован. Логиката подсказва, че някой наистина се е натъкнал на подобно чудо на природата и е заместил златния саркофаг. По някакво съвпадение прехвърлянето на тялото е съвпаднало с царуването на Птолемей Александър. И всичко това, защото жреците от Сама са искали хората да видят с очите си Александър Велики.

— Ъ! — Цезар изрази известен скептицизъм.

— Няма „ъ“. Тялото е чудесно запазено. Вярвам, че и днес Александър е също толкова красив, колкото е бил като жив — отбеляза Крас.

— Като оставим настрана въпроса колко добре се е съхранил мъртвият Александър, признай, Марк, че крушката си има опашка. Вече векове се разказват приказки за този или онзи Птолемей, как трябвало да ходи гол, защото нямал пукната пара да си купи дреха. Просто няма как да съществуват всички тези богатства, за които разправяш.

— А-ха! — извика победоносно приятелят му. — Но тези разкази се основават на погрешни заключения. Това, което хората не са способни да разберат, е, че богатствата на Птолемеите не се съхраняват в Александрия. Александрия е един изкуствен клон, присаден насила върху египетското дърво. Пазители на египетските съкровища са жреците в Мемфис, богатствата се намират там. А когато поредният Птолемей или поредната Клеопатра са принудени да бягат от страната, пътят им минава не през Мемфис, който е в горния край на делтата, а през пристанището Кибот при Александрия, към Кипър, Сирия или остров Кос. Затова никой не може да сложи ръка на истинските богатства — само на това, което се намира в Александрия.

— Скъпи Красе, ти ме убеди.

Едва тогава Крас се успокои и забеляза ироничния поглед на Цезар.

— Само да ме дразниш, нали? Проклетник!

— Съгласен съм с теб за Египет — рече Цезар. — Проблемът е, че никога не ще склониш Катул да подкрепи подобно начинание.

Самият Цезар също не можа да убеди Катул в правотата на Крас, докато Катул убеждаваше сената в обратното. В резултат от всичко това, преди да са изминали три месеца от влизането им в длъжност, и много преди да са проверили списъците на конническото съсловие, да не говорим за преброяване на населението, Катул и Крас сложиха край на своето цензорство. Крас публично се отказа от длъжност, като наговори много неща по адрес на Катул. Двойният мандат свърши толкова бързо, че сенатът реши да не го зачита и да назначи нови избори за цензори на следващата година.

Цезар доказа, че е добър приятел, като се изказа пред сената в полза и на двете предложения на Крас; и за даряване на жителите на Транспаданска Галия с гражданство, и за анексирането на Египет. Но точно тази година личните му интереси бяха други: Цезар беше избран за куриатен едил, което му позволяваше на заседанията в Курията да седи на стол от слонова кост. Освен това по улиците го предшестваха двама ликтори с фасции на рамо. Изборът му се беше състоял, „когато му се полагаше“, знак, че се е изкачил точно докъдето трябва по стълбицата на политическата кариера. За нещастие негов колега (нищо че беше избран с доста по-малък брой гласове) беше Марк Калпурний Бибул.

Двамата имаха крайно различни виждания какво представляват отговорностите на куриатния едил. Заедно с двамата плебейски едили Цезар и Бибул отговаряха за поддръжката на град Рим: улиците, площадите, градините, пазарищата, уличното движение, обществените сгради, редът и законността, водоснабдяването, включително фонтаните и чешмите, нотариалните регистри, новите строежи, канализацията, статуите на обществени места и храмовете, всичко им беше поверено. Отговорностите се поделяха или от четиримата едили заедно, или те по приятелски си поделяха определени сектори.

Под надзора на куриатните едили бяха и мерките и теглилките, затова и службата им се помещаваше в храма на Кастор и Полукс, сграда с доста централно положение — на една редица с дома на весталките в долния край на Форума. Комплектът стандартни мерки и теглилки се съхраняваше в подземието на храма, който всички наричаха само по името на Кастор. Полукс по традиция биваше пренебрегван. Плебейските едили работеха на друго, и то сравнително далечно място, в красивия храм на Церера в подножието на Авентинския хълм, и може би по тази причина се създаваше впечатление, че двамата обръщат по-малко внимание на онези задължения, отнасящи се до обществения и политическия живот.

Едно от задълженията, които четиримата едили неизменно си поделяха, беше и най-разорителното за всеки от тях: снабдяването със зърно. От мига, в който товарите зърно биват свалени от саловете по Тибър, до онзи, в който се изгубят в торбата на отделния гражданин, зърното бе изцяло под грижата на едилите. Те бяха задължени също така да купуват зърно, да го плащат, да го усвояват при пристигането му и сами да си събират парите след това. Едилите пазеха при себе си списъка на всички граждани, имащи право на евтино държавно жито, с други думи, копие на списъка на римските граждани. Едилите се разпореждаха с житото от общата маса в Портик Метели на Марсово поле, но самото зърно се складираше из огромните силози покрай скалите на Авентинския хълм в съседство с римското пристанище.

Точно тази година двамата плебейски едили не можеха да си съперничат с куриатните си колеги. По-знатният от двамата беше малкият брат на Цицерон — Квинт.

— Което означава, че на тях се падат по-скромни и незапомнящи се игри — въздъхна Цезар пред Бибул. — Изглежда, че двамата няма да направят кой знае какво за града.

Бибул изгледа колегата си е неодобрение.

— И ти отсега можеш да се откажеш от всякакви претенции, Цезаре. Аз ще дам, каквото трябва, да организираме едни качествени игри, но нищо грандиозно. Няма да бръкна в кесията си нито за една сестерция повече от теб. Нито смятам да инспектирам канализацията, да проверявам тръбите и разклоненията, да пребоядисвам храма на Кастор или да обикалям пазарите, за да проверявам всеки кантар.

— И какво смяташ да правиш тогава? — надменно отвърна Цезар.

— Само това, което е необходимо, и нищо повече.

— Значи мислиш, че проверката на кантарите не е необходима?

— Точно така.

— Е, тогава излиза, че добре са ни настанили при Кастор. Ако ти искаш да бъдеш Полукс, давай. Но не забравяй каква е съдбата му: вечно го забравят и никога не го споменават.

Това не беше добро начало. Цезар обаче винаги имаше какво да върши и не се притесняваше от нежеланието за съдействие от страна на колегите. Затова си изпълняваше съвестно всички задължения, все едно в Рим само той беше едил. За тази цел се ползваше от изключително прецизната си мрежа за събиране на информация. Сред информаторите беше самият Луций Декумий, както и цялото братство, което той ръководеше. Скоро бяха извадени на показ мнозина търговци, които теглеха или мереха повече, строители, които незаконно увеличаваха петната си или използваха неподходящи материали, стопани, които лъжеха водоснабдяването, монтирайки по домовете си по-широки тръби от разрешените от закона. Цезар налагаше глоби за всичко, при това жестоки глоби. Никой не можеше да се скрие, дори приятелят му Марк Крас.

— Започваш да ми досаждаш — сърдеше се Крас в началото на февруари. — Вече цяло състояние похарчих заради теб! Тук циментът бил недостатъчен, там гредите били малко на брой… А по въпроса за онази инсула на Виминала, тя не е отнела и един пръст от държавната земя. Не ме интересува ти какво мислиш по въпроса! Петдесет хиляди сестерции глоба само защото съм си монтирал лична тоалетна в новите си апартаменти в Карина? Та това са два таланта!

— Щом нарушаваш закона, ще те преследвам — заяви Цезар. — Колкото повече сестерции събера в касичката си, толкова по-добре. Не виждам защо приятелите ми да не допринесат за това.

— Ако продължаваш така, ще останеш без приятели.

— Това, което намекваш, Марк, е, че ти не си от приятелите, които в нужда се познават — тросна му се Цезар.

— Не, не е така! Но ако си решил с моите пари да финансираш някакви сензационни игри, тогава ги вземи назаем като хората. Няма защо да очакваш от римските търговци да заплащат твоите прищевки! — продължаваше Крас. — Аз ще ти дам пари на заем, при това няма да ти искам лихва.

— Не, благодаря. Ако го направя, ще се окаже, че те използвам. Ако ми се наложи да търся заем, ще се обърна към лихвар.

— Не можеш, нали си сенатор?

— Мога, пък дори да съм сенатор. Ако ме изгонят от сената, задето ползвам услугите на лихвари, Красе, скоро в Курията ще останат най-много петдесетина души. — Изведнъж очите на Цезар заблестяха. — Всъщност има нещо, което можеш да направиш за мен.

— Какво?

— Да ме свържеш с някой дискретен търговец на бисери, който ще се заинтересува от най-красивите перли на земята. Ще може да ги продаде двойно по-скъпо.

— Охо! Не си спомням да си декларирал бисери, докато изброяваше плячката, взета от пиратите!

— Не ги декларирах, нито съм декларирал петстотинте таланта, които задържах за себе си. Което означава, че отсега нататък съдбата ми е в твоите ръце, Марк. Достатъчно е да подхвърлиш името ми пред съда и с мен е свършено.

— Няма да го направя, Цезаре, ако ти спреш да ми налагаш глоби — ловко се измъкна Крас.

— Тогава най-добре отивай още сега при градския претор — засмя се Цезар. — Защото няма да ме купиш толкова лесно!

— Това ли е всичко, което си заделил за себе си: петстотин таланта и някакви си перли?

— Това е всичко.

— Не мога да те разбера и това е!

— Не се тревожи, не си единственият — успокои го Цезар и стана да си ходи. — Но бъди добър човек и ми намери купувач. Бих се оправил сам… ако изобщо знаех откъде да започна. Можеш да получиш един бисер вместо комисионна.

— О, задръж си перлите!

Цезар задържа само една перла — най-голямата, с форма и цвят на ягода. Не беше сигурен защо го направи. Навярно само с нея щеше да удвои сумата от петстотин таланта, които получи за останалите. Действаше по инстинкт, дори след като търговецът я видя и настояваше да я вземе.

— Ще изкарам шест-седем милиона за нея — въздишаше човекът.

— Не — отказа Цезар. — Мисля, че ще я задържа, Фортуна така повелява.

Колкото и лесно да харчеше пари, Цезар знаеше да води сметки и когато пресметна всичките си разходи до края на февруари, сърцето му спря. Касата с глобите навярно щеше да му донесе петстотин таланта; Бибул му беше дал да разбере, че ще допринесе със сто таланта при организирането на първите игри, априлските Мегалезии, а за римските игри през септември ще набави още двеста таланта. Цезар разполагаше и с близо хиляда таланта свои пари — всичко, което притежаваше, с изключение на безценните си поземлени владения. С тях вече не можеше да се раздели, те му гарантираха мястото в сената.

Според собствените му изчисления мегаленските игри щяха да струват седемстотин таланта, а римските — хиляда. Общо хиляда и седемстотин, точно колкото имаше. Работата беше там, че Цезар имаше и други намерения, не само да заплати провеждането на двата празника. Това всеки едил го правеше, разликата беше само във великолепието, което предлагаше един или друг. Той обаче имаше и други цели, като например да организира на Форума траурни игри в памет на баща си. Очакваше се и те да струват около петстотин таланта. Налагаше се да вземе пари на заем, а след това да обиди онези, които са му дали заема, като продължи да им налага глоби. Не беше много разумно! Това, че Марк Крас все още му прощаваше, беше само защото въпреки стиснатостта си и убеждението си, че приятелството винаги стои над държавния интерес, Крас го обичаше.

— Можеш да вземеш с каквото аз разполагам, Паунчето ми — предложи услугите си Луций Декумий, който помагаше на приятеля си със сметките.

Цезар беше доста изморен, а донякъде и отчаян, но все пак намери сили да се усмихне. Старецът — особняк до него беше неразделна част от живота му.

— Давай, татенце! Това, което имаш, няма да стигне да наема и двойка гладиатори.

— Ами аз имам почти двеста таланта.

Цезар чак подсвирна.

— Май съм се захванал с неправилен занаят! И всичко това си го измъкнал от бедните жители на Вия Сакра и Вик Фабриции, за да им гарантираш спокойствието?

— Капка по капка… — скромно изрече Луций Декумий.

— Пази парите за себе си, татенце. Не си ги давай.

— Тогава как ще се сдобиеш с останалите?

— Ще взема заем. Ще заложа приходите си от бъдещия си пропреторски мандат в някоя провинция. Вече съм писал на Балб в Гадес, той се съгласи да ми даде препоръчителни писма.

— Не можеш ли да вземеш от него.

— Не, той е приятел. Не мога да вземам пари от приятели, татенце.

— Странен човек! — поклати глава Декумий. — Че нали точно за това са приятелите!

— Не и според мене, татенце. Ако нещо се случи и не мога да върна парите, по-добре да ги дължа на непознат. Няма да понеса мисълта, че моят провал е донесъл загуби на приятелите ми.

— Ако наистина не можеш да изплатиш дълговете си, Паво, значи свършено е с Рим.

Цезар въздъхна.

— Така е, татенце. Ще си върна всички дългове, не се тревожи. Така че защо да се тревожа? Ще заема толкова, колкото е необходимо да ме запомнят като най-великия римски едил за всички времена.

Оттам нататък Цезар се занимаваше само с това, нищо че в края на годината дълговете му нараснаха на хиляда таланта — двойно повече, отколкото бе очаквал. Крас му помогна, като подшушна на когото трябва колко обещаващ длъжник е Цезар, затова не бивало да го товарят с непосилни лихви; Балб пък го свърза с хора, които не само знаеха да си мълчат, но и не прекаляваха с алчността. Десет процента проста лихва, това беше обичайната цена. Единственият проблем бе, че Цезар трябваше да изплати всичко в рамките на година, иначе лихвата се капитализираше: десетте процента вече щяха да са върху олихвената сума.

Така наречените Мегалезии бяха първите игри през годината и от религиозна гледна точка бяха най-внушителни. Може би защото с тях се ознаменуваше идването на пролетта (когато календарът отговаряше на годишните времена), но по-вероятно, защото празникът се беше появил в края на унищожителната Втора пуническа война с Картаген, когато Ханибал се беше разхождал из целия ботуш. Тогава именно в Рим беше въведен култът към Кибела, Великата богиня, азиатската богиня на земята, и беше построен храмът й на Палатинския хълм, обърнат към Мурциевия дол с Големия цирк. В много отношения култът към богинята беше крайно неподходящ за консервативните римски нрави: римляните изпитваха погнуса от евнуси, самобичуване и всички останали ритуали, които издаваха варварщината на своите създатели. Но делото беше извършено, пък и нямаше как иначе, след като весталката Клавдия с чудотворна сила беше изтласкала лодката с каменния пъп на богинята нагоре по Тибър; оттогава насетне всеки четвърти април римляните трябваше да търпят писъците и крясъците на кастрираните жреци с кървящи рани от бич по гърбовете си; така се отдаваше почит на статуята на Великата майка и се искаше благоволението й за зрителите на игрите в нейна чест.

Колкото до самите игри, те повече отговаряха на римските разбирания и продължаваха шест дни — от четвърти до девети април. На първия ден се провеждаше шествие, след това церемония в храма на Великата майка и най-накрая няколко зрелища на Големия цирк. Следващите четири дни се посвещаваха на театрални представления, играни на специално сглобени дървени конструкции, докато на последния ден се провеждаше шествието на боговете от Капитолия до Цирка, следвани от надбягвания с колесници.

В качеството си на пръв куриатен едил Цезар стоеше начело на събитията от първия ден и лично предаде на великата богиня неочаквано безкръвна жертва, като се има предвид що за кръвопийца беше Кибела: тава с билки.

Някои наричаха априлските игри патрициански, защото на първата вечер от празненствата патрицианските семейства се канеха едни други и се черпеха. В списъците с гостите не можеше да се вмъкне плебей; затова патрицианското съсловие гледаше като на добро знамение, ако жертвоприношението се извърши от патриций, какъвто беше Цезар. Бибул, който естествено беше плебей, се чувстваше забравен в този ден на откриване. Цезар беше поканил на широките стъпала пред храма на Кибела все патриции. Като особена чест се полагаше на Клавдии Пулхерите, лично обвързани с поканването на Великата майка в града.

На първия ден от игрите едилите и техните официални гости не слизаха лично в Големия цирк, ами наблюдаваха събитията на арената от местата си пред храма на Великата майка. Цезар беше решил този път, вместо да забавлява публиката с боксови срещи или надбягвания, да им покаже нещо необичайно. Времето беше малко и не позволяваше провеждането на надбягвания с колесници, затова беше измислил друго: беше построил канал до Тибъра и беше наводнил цялата арена на Големия цирк. Преградата в средата на полето, така наречената „спина“ се издигаше над повърхността и изобразяваше остров Тибър, заобиколен от буйни води. Цезар организира представление, пресъздаващо подвизите на весталката Клавдия. Тя здраво натискаше веслото на голямата баржа и се зададе от страната на Форум Боариум — там, където щяха да се наредят колесниците в последния ден от празненствата. С мъжки усилия весталката преплава цялото разстояние, подмина спината и спря да си почине в другия край на цирка — при Капенската порта. Плоскодънната лодка блестеше със златните си обкови и бродираните пурпурни платна; на палубата се бяха струпали всички евнуси — жреци, а между тях се виждаше голяма каменна топка, изобразяваща каменния пъп на богинята. Статуята на Великата майка стърчеше на кърмата, качена на колесница, теглена от лъвове — имитацията беше доста добра. Цезар до такава степен се придържаше към истината, че дори не беше преоблякъл в дрехите на Клавдия някой мускулест роб; беше подбрал стройна и слаба римска красавица, която да отговаря горе-долу на физическия тип на Клавдиите, а кухият, обилно позлатен корпус на лодката криеше нагазилите до кръста хамали, които бутаха отдолу.

След тричасовото представление хората се разотидоха доволни по домовете си, а Цезар остана в компанията на очарованите патриции и приемаше поздравленията им. Бибул разбра намека и след като никой не му обърна внимание, се прибра у дома.

От Марсово поле до Капенската порта бяха издигнати най-малко десет отделни дървени амфитеатъра. Най-големият побираше десет хиляди зрители, най-малкият — петстотин. Цезар дори не искаше да си личи, че конструкциите са временни, ами настояваше да бъдат боядисани, украсени и позлатени. По-големите театри приютиха мимове и изпълнения на фарсове; по-малките представяха римските драматурзи Теренций, Плавт и Ений, докато на най-малките, построени по гръцки образец сцени се играеха Софокъл и Есхил. По този начин имаше по нещо за всеки почитател на театъра. В продължение на четири дни от рано сутринта почти до здрач в десетте театъра се даваха без почивка представления. Пиршество за духа, но и за тялото, защото Цезар беше осигурил закуски за зрителите по време на почивките между актовете.

В последния ден тържественото шествие се събра на Капитолия, откъдето пое по традиционния път през Римския Форум и Триумфалния път към Големия цирк. На различни платформи стояха позлатените статуи на божества като Марс и Аполон… Или Кастор и Полукс. След като Цезар беше платил за статуите, нищо чудно, че Полукс беше доста по-малък на ръст от близнака си Кастор. Забавно!

На теория се очакваше игрите да бъдат финансирани от хазната, особено надбягванията с колесници, които бяха любимо зрелище за гражданите, но в действителност никога не се намираха държавни средства за забавленията. Това не беше възпряло Цезар, който беше заплатил за повече надбягвания, отколкото някога са се провеждали по време на Мегалезиите. Беше негово задължение в качеството му на първи куриатен едил лично да даде старт на надбягването, в което участваха по четири колесници: червена, синя, зелена и бяла. Най-напред се надбягваха колесници, теглени от четири коня, вързани на една дължина. Нататък следваха или колесници с два коня, или с три, или с четири, но строени в две редици. Цезар дори се бе погрижил за надбягвания без колесници: само с ездачи без седла.

При всяка гонка общата дистанция беше от пет римски мили, или около шест километра и половина. За целта се осъществяваха седем обиколки на спината — тясна и висока преграда от пръст, окичена с различни статуи. На една от тях се виждаха седем златни делфина, на друга — седем златни яйца, пъхнати в големи чаши, и т.н. При всяка обиколка единият делфин размахваше опашката си нависоко, както и едно яйце падаше от чашата. В деня на равноденствието, когато денонощието се поделяше на двайсет и четири еднакво дълги часове, едно надбягване би отнело около четвърт час, което означаваше, че конете бягат в галоп. Понякога при острите завои колесниците се засичаха, като целта беше всеки от водачите, омотан няколко пъти около кръста с юздите, за да не му избяга, и въоръжен с остър нож, за да среже каишите, ако се изхлузи от колесницата, да изпревари съперника и да се вмъкне от вътрешната страна на дъгата.

Публиката щеше да запомни този ден, защото между различните надбягвания почти нямаше почивки. Хората, събиращи залози, едва насмогваха да обиколят тичешком трибуните, за да съберат парите на въодушевените зрители. Нямаше нито едно празно място, за да се съберат всички. Много жени седяха в скутовете на съпрузите си. На подобни зрелища не се допускаха деца, роби и дори освободени роби, но жените седяха редом с мъжете. По време на Цезаровите надбягвания на трибуните се смениха поне двеста хиляди римски граждани, докато десетки хиляди други се бяха скупчили на Палатинския или Авентинския хълм, за да гледат отдалеч.

— Това са най-забележителните игри, които Рим някога е виждал — похвали Крас Цезар в края на шестия ден. — Що за техника си приложил да наводниш целия цирк с водите на Тибър, а след това да го подсушиш и приготвиш за надбягванията?

— О, тези игри са нищо — усмихна му се Цезар. — Пък и не беше чак толкова трудно да се използва Тибър: тъкмо беше придошъл от дъждовете. Почакай да видиш римските игри през септември. Лукул ще получи удар, ако направи грешката да прекоси Померия.

Но през месеците между Мегалезиите и римските игри Цезар извърши нещо толкова знаменателно, че в Рим щеше да се говори в продължение на години. Към края на лятото, когато в напечения от слънцето град имаше много гости от провинцията, подранили за септемврийските зрелища, Цезар организира траурни игри в памет на баща си и за целта зае целия Форум. Разбира се, денят беше горещ и слънчев, затова над площада беше опънато огромно пурпурно платнище. За опора беше използвал високите сгради, а ако нямаше сгради — беше издигнал величествени стълбове. Цялата тази конструкция беше проектирана лично от Цезар и издигната под неговия поглед.

Но още докато опъваха платнището, из града плъзна слух, че той има намерение да покаже хиляда гладиаторски схватки. Катул дори свика сената на извънредно заседание.

— Какви са истинските ти намерения, Цезаре? — питаше Катул пред препълнената зала. — Винаги съм знаел, че искаш да подкопаеш основите на републиката, но чак пък да поканиш две хиляди гладиатори при условие, че край града няма никаква войска! Това дори не е подкопаване, ами нападение с боен таран!

— Ами-и — изправи се бавно Цезар, — вярно е, че притежавам доста мощен таран, вярно е и че тайно съм подкопал не един и два тунела… Но винаги там, където е бил тунелът, е отивал и таранът. — Цезар демонстративно дръпна горния ръб на туниката си. Наведе глава и извика: — Истина ли казвам, таране? — Пусна плата, намести си дрехите и отправи най-чаровната си усмивка. — И според него казвам истината.

Крас му отговори с някакъв необичаен звук, наподобяващ едновременно кучешки лай и котешко мяукане, но преди да се е отпуснал съвсем, Цицерон огласи залата с игривия си смях. Сенаторите се разпръснаха да не се види, че всички се смеят, и Катул остана сам, моравочервен като въпросния таран.

В крайна сметка Цезар извади на Форума триста и двайсет двойки гладиатори.

Но преди да започнат самите игри, Катул и събратята му бяха стреснати от нова, още по-сензационна новина. Когато се зазори и вместо обичайния пуст площад слънчевите лъчи огряха едно малко пурпурно море, най-ранобудните зяпачи, дошли да заемат навреме хубавите места, установиха, че платнището далеч не е единственото нововъведение. През нощта по нареждане на Цезар из града бяха върнати по местата им всички статуи и портрети на Гай Марий, свалени навремето от Сула. Също и бойните трофеи на армията на Марий бяха прибрани на мястото си в храма на Честта и Добродетелта, който лично Марий беше издигнал на Капитолия. Какво можеха да сторят ултраконсервативните сенатори? Нищо. Рим не само че не беше забравил, но и не бе престанал да обича великия Гай Марий. От всичко, което Цезар стори през легендарния си мандат на римски едил, възвръщането на култа към Марий беше най-знаменателното му дело.

Естествено Цезар не пропусна възможността да напомни на гласоподавателите що за човек е той самият; на всяка от малките арени, на които се сражаваше някоя от триста и двестате двойки гладиатори — в дъното на Кладенеца на комициите, в свободното пространство между дървените трибунали, в съседство с храма на Веста, пред Портик Маргаритария, на Велия, навсякъде публично се изброяваха славните предци на покойния му баща, като се стигне чак до Ромул и Венера.

Два дни по-късно Цезар (заедно с Бибул) даде начало на римските игри, които по негово време продължаваха вече дванайсет дни. Парадът от Капитолия през Римския Форум до Големия цирк отне три часа. Водеха го висшите римски магистрати и останалите сенатори, а след тях яздеха на коне множество красиви младежи. Нататък се изреждаха колесниците, които щяха да се надбягват в цирка, както и различните атлети, които щяха да се съревновават в различните спортове. В шествието участваха стотици танцьори, мимове и музиканти, джуджета, предрешени като сатири или фавни, проститутки, облечени в оранжево-червени тоги, роби, нарамили стотици златни и сребърни урни и вази, псевдовойници, облечени в червени туники с бронзови колани, нахлупили изваяни шлемове с гиздави и пъстри пера и размахали фалшиви копия и мечове. Към края на шествието се движеха жертвените животни, а зад тях — на последно и най-почетно място — дванайсетте велики римски богове, както и по-незначителните божества и митичните герои, разположили се царски на носилки от злато и пурпур, гримирани така, както ги знаеше народът от статуите им, и облечени в красиви одежди.

Цезар беше декорирал целия цирк и беше надминал всички свои предшественици, като за целта бе наредил поставянето по трибуните на свежи цветя. Римляните обожаваха цветята, затова публиката беше трогната и мнозина като че ли се омаяха от тежкия аромат на рози и теменужки. Цезар предлагаше на всички безплатни закуски, дори беше измислил нови атракции, като въжеиграчи, огнегълтачи и полуголи танцьорки.

Всеки ден игрите предлагаха нещо ново и непознато, а надбягванията с колесници бяха на високо ниво.

Най-накрая Бибул рече на всички, които имаха желание да го чуят:

— Каза ми, че аз ще бъда неговият Полукс. Колко прав се оказа! Можех да си спестя скъпоценните триста таланта, те само послужиха двеста хиляди римски гърла да се нагълтат с повече храна и напитки, а за всичко останало той единствен ще обере лаврите.

Цицерон рече на Цезар:

— Аз ненавиждам игрите, но трябва да призная, че твоите бяха забележителни. Това да покажеш най-голямо прахосничество е само по себе си похвално дело, но това, което на мен най-много ми се понрави, бе, че никъде не забелязах вулгарности.

Конникът плутократ Тит Помпоний Атик рече на сенатора плутократ Марк Лициний Крас:

— Това беше блестящ ход. Успял е да подбутне занаята на всеки. Каква година за градинарите и продавачите на едро! Оттук нататък всички ще гласуват само за него. Да не говорим за хлебарите, пекарите, мелничарите… Много, много умел ход!

А младият Цепион Брут рече на Юлия:

— Вуйчо Катон е направо отвратен. Вярно, че е близък приятел с Бибул, но защо баща ти толкова държи да се показва?

Катон ненавиждаше Цезар.

Когато най-сетне се прибра в Рим, а Цезар вече беше станал едил, той се залови веднага с изпълнение завещанието на брат си Цепион. Това предполагаше поне едно посещение у Сервилия и Брут, който вече наближаваше осемнайсет години и беше започнал кариера на Форума, нищо че не смееше сам да поема дела.

— Аз самият не съм очарован, задето вече си патриций, Квинт Сервилий — рече Катон, като съзнателно използва новото име на племенника си, — но след като аз самият отказах да нося друго име, освен родното си, не мога да възразявам. — Катон се наведе към Брут. — Ти защо си губиш времето на Форума? Точно в този момент би трябвало да си на бойното поле, в щаба на някой пълководец. Ето, вземи пример от приятеля си Гай Касий.

— Брут — прекъсна го Сервилия — беше освободен.

— Никой не бива да бъде освобождаван, освен ако не е сакат.

— Гърдите му са болни — обясни майката.

— Гърдите му много бързо ще се оправят, ако напусне дома си и изпълни дълга си пред закона. А дългът повелява да служи в легионите. Така и кожата му ще се оправи.

— Брут ще отиде войник, когато аз реша, че е достатъчно добре.

— Той да не е онемял? — подхвърли брат й, но не с онази злоба, която му беше присъща преди заминаването на изток. Във всеки случай околните трудно правеха разлика. — Не може ли сам да говори? Ти глезиш това момче, Сервилия, а един римлянин не бива да бъде глезен.

Брут мълчаливо слушаше спора им. Чудеше се на чия страна да застане. От една страна, му се искаше да види как майка му най-сетне отстъпва, но, от друга, се страхуваше от военната служба. Касий се беше записал на драго сърце в легионите, но Брут започна да се мъчи от жестока кашлица. Не му беше никак приятно, че вуйчо му има лошо мнение за него, но пък вуйчо Катон по принцип не приемаше човешките слабости. Освен това той беше спечелил толкова воински отличия, че трудно би разбрал как така един младеж изобщо не иска да се докосва до меча. За да разреши своята дилема, Брут шумно се закашля. Кашлицата беше много мъчителна и накрая Брут погледна отчаяно майка си и вуйчо си, сякаш недоумяваше какво му се случва, извини им се и се махна от стаята.

— Виждаш ли какво направи? — рече на брат си Сервилия.

— Нужни са му повече физически упражнения и живот на открито. Освен това смятам, че си го водила на знахар. Кожата му изглежда още по-зле отпреди. Направо ме плаши.

— Брут не е твоя грижа.

— Според клаузите в завещанието на Цепион със сигурност е моя грижа.

— Вуйчо Мамерк вече изпълни всичко, както си му е редът. Ти не ни трябваш. В интерес на истината, Катоне, никой няма нужда от теб. Защо просто не отидеш да се удавиш в Тибър?

— Всички имат нужда от мен, това не подлежи на спор. Когато тръгвах на изток, момчето ти тъкмо започваше да посещава Марсово поле, вече си казвах, че все пак ще успее да израсне като истински мъж. Но сега го заварвам седнал като кученце в скута на майка си! И което е още по-лошо, позволила си му да се сгоди за момиче без никаква зестра, при това проклета патрицианка! Представи си що за болнави деца ще им се народят!

— Аз пък се надявам — отвърна с леден глас Сервилия — да имат синове като бащата на Юлия и дъщери като мен. Каквото ще да разправяш за патрициите и старата аристокрация, Катоне, у бащата на Юлия аз виждам всичко, което един римлянин трябва да притежава: великолепен войник, оратор и политик. Брут пожела годежа, идеята наистина не беше моя, но ми се ще аз да се бях сетила първа. Потекло като неговото струва много повече от всякаква зестра! И все пак за твое сведение бащата е гарантирал зестра от сто таланта. Пък и на Брут не му трябва младоженка с пари, нали е наследник на Цепион?

— Ако е готов да чака с години годеницата му да порасне, можеше да почака още малко и да вземе моята Порция — каза Катон. — Виж, това ще бъде една връзка, която бих подкрепил! Парите на моя скъп брат щяха да се разпределят между всички роднини.

— Аха, разбирам! — присмя му се Сервилия. — Истината ще бъде разбрана от всички, а, Катоне? Не искаше да си промениш името, но вече си измислил как най-добре да сложиш ръка на наследството! Моят син обаче няма да се ожени за правнучката на някаква си робиня! Само през трупа ми!

— Още не се знае — отвърна й той.

— Ако някой ден се случи, ще храня дъщеря ти с живи въглени! — закани се Сервилия. Даваше си сметка, че напоследък по-трудно се справя с брат си: Катон беше станал някак по-спокоен и по-неуязвим. Затова беше ред да извади най-страховитото си оръжие. — Като оставим настрана фактът, че ти, наследникът на една робиня, си баща на Порция, нека не забравяме и майката. Мога да те уверя, че няма да допусна синът ми да стане зет на една женичка, която не намира търпение да изчака мъжа си да се върне у дома!

Навремето Катон щеше да проглуши ушите й с крясъци и обиди, но днес той просто застина неподвижен и дълго време нищо не отвърна.

— Мисля, че подобно твърдение трябва да се докаже — рече той най-накрая.

— С радост ще го сторя заради теб. Атилия беше доста непослушна, докато теб те нямаше.

— Ох, Сервилия, ти си най-сериозното основание защо в Рим трябва да се приемат закони как да се държи езикът зад зъбите!

Тя лукаво му се усмихна.

— Ако не ми вярваш, попитай приятелите си. Попитай, Бибул, попитай Фавоний или Ахенобарб. Те бяха тук и са станали свидетели на това-онова. За никого не е тайна.

Катон прехапа устни.

— Кой е той?

— Ами кой друг, ако не най-големият римлянин от всички римляни… Разбира се, че Цезар. И не питай кой Цезар, от всичките Цезари само един има репутация в това отношение. Бъдещият тъст на моя любим Брут.

Катон се изправи, без да продума.

Веднага се прибра в скромния си дом на една скромна уличка в затворения от всички страни център на Палатина. Там беше настанил и приятеля си Атенодор Кордилион, почетния гост, по-важен дори от семейството му.

Като се замислеше, излизаше, че Сервилия има право. Атилия се беше променила. Най-малкото, защото си позволяваше от време на време да се усмихва и дори да взема думата, без той да я е попитал каквото и да е; нещо повече, гърдите й се бяха налели, а това по неизвестни причини го отблъскваше. Бяха минали три дни от завръщането му в Рим, но така и не я беше посетил в леглото (Катон по принцип предпочиташе да спи сам в най-голямата спалня в къщата), за да удовлетвори онези чувства, които дори достопочтеният му прадядо Катон Цензор беше смятал за естествена физическа склонност. Цензорът не само разрешаваше подобни отношения между мъж и жена (господар и робиня), но дори ги насърчаваше като достойни за възхищение.

Кое ли добронамерено божество го беше предпазило от погрешната стъпка? Да се вмъкне в своята законна собственост, без да знае, че тя е вече нечия друга. Катон потръпна от погнуса и с мъка преглътна. Цезар. Гай Юлий Цезар, най-отвратителният представител на едно пропаднало племе. Какво толкова беше харесал у Атилия, която самият Катон беше избрал именно защото бе пълната противоположност на закръглената, мургава и възхитителна Емилия Лепида? Не му беше трудно да отгатне мотивите на Цезар. Макар да се беше родил патриций, този човек си беше наумил да се превърне в новия демагог, още един Гай Марий. Колко ли бяха съпругите на закоравелите традиционалисти, които вече беше прелъстил? Ето, че сред рогоносците се нареждаше и той, Марк Порций Катон, все още твърде млад, за да влезе в сената, но очевидно един сериозен бъдещ противник. Това все пак беше добре! Излизаше, че Марк Порций Катон притежава силата и волята да се превърне във фигура на Форума и в сената. Цезар беше стигнал дотам да сложи рога и на него. Нито за миг не му мина през ума, че причина за позора му е Сервилия, защото нито за миг не би предположил, че между нея и Цезар могат да съществуват интимни връзки.

Е, Атилия може и да е допуснала Цезар до леглото си, но откакто го е сторила, Катон така и не беше лягал на заетото място. Това, което смъртта на Цепион само започваше, измяната на Атилия завършваше. Катон вече нямаше да се тревожи за нищо и за никого. Да се грижиш за другите, само причинява страдания.

Така и не разпита Атилия. Извика иконома си и му нареди да събере нещата й и да я изхвърли от дома. Нека я върне обратно при брат й. Няколко думи, надраскани на лист хартия, и всичко беше готово. Катон вече се беше развел с Атилия и нямаше да върне нито сестерция от зестрата на прегрешилата съпруга. Оставаше му само да стои в кабинета си и да слуша гласа й в далечината: как плаче, как пищи, как вика децата си, но как всеки път икономът я надвиква, а робите неумолимо бързат да изпълнят заповедите на господаря си. Най-накрая входната врата се отвори и затвори, а икономът почука на вратата на кабинета.

— Господарката Атилия си замина, господарю.

— Прати децата при мен.

Те дойдоха почти веднага. Бяха дочули суматохата, но нямаха представа какво се е случило. Че и двете бяха от него, Катон не можеше да отрече, нищо че вече имаше съмнения. Порция беше шестгодишна, висока, слаба и кокалеста, с гъсти, къдрави кестеняви коси, но беше наследила от баща си сивите, леко раздалечени очи, дългия врат и големия нос. Катон Младши беше две години по-малък от сестра си. Беше мършаво момченце, което неизменно напомняше на баща си за собственото му детство, когато онова парвеню, марсът Квинт Попедий Силон, го беше провесил през прозореца и заплашваше да го хвърли на скалите. С тази разлика, че Катон Младши беше по-скоро срамежлив и много лесно се разплакваше. Уви, отсега се виждаше, че Порция е умницата, че тя е наследила дарбата да философства и да държи речи. Излишни способности за едно момиче.

— Деца, току-що се разведох с майка ви заради изневяра — обясни им накратко Катон с възможно най-непринуден глас. — Те не е опазила семейната чест и с това е доказала, че е недостойна да бъде съпруга и майка. Забранил съм й да стъпва в тази къща и ви забранявам да я виждате.

Момчето едва ли разбираше и част от това, което баща му говореше, знаеше само, че нещо ужасно се е случило и че мама стои в основата му. Големите сиви очи се изпълниха със сълзи, устните му потрепериха. Не заплака само защото сестра му го сграбчи за ръката — знак, че трябва да се сдържа. А Порция, малката стоичка, която по-скоро би умряла, отколкото да разочарова баща си, стоеше неподвижна като статуя, без сълза да пророни.

— Мама е осъдена на изгнание — заключи дъщерята.

— Може и така да се каже.

— Още ли е римска гражданка? — заинтересува се Порция. И тя като баща си беше надарена с гръмовен и неприятен за ухото глас.

— Не мога да я лиша от него, Порция, а и нямам желание. Това, от което я лиших, беше участие в нашия живот, не за друго, а защото не заслужава. Майка ти е лоша жена. Лека жена, курва, пачавра. Забавлявала се е с един мъж на име Гай Юлий Цезар, типичен представител на патрицианското съсловие: подъл, развратен и старомоден.

— Наистина ли никога повече не ще видим мама?

— Не и докато живеете под моя покрив.

Тонът, с който бяха изговорени тези сложни думи на възрастен човек, беше достатъчно красноречив. Четиригодишният Катон Младши не издържа повече и избухна в ридания.

— Искам мама! Искам мама! Искам мама!

— Сълзите не са правилният начин на поведение — смъмри го баща му, — особено когато нищо не си заслужава. Ще се държиш като истински стоик и веднага ще престанеш с това циврене. Не подхожда на един мъж. Няма да видиш майка си и толкова. Порция, отведи го в стаята му. Следващия път, когато се яви пред мен, искам да видя мъж, а не бебе.

— Ще му обясня — обеща дъщеря му. В погледа й се четеше истинска възхита. — Докато сме с теб, татко, всичко е наред. Ние обичаме най-много теб, не мама.

Катон се вцепени.

— Не използвай думата „обичам“! — извика той. — Никога, никога не обичайте! Един стоик не обича! Един стоик не иска да бъде обичан!

— Не знаех, че Зенон забранява да обичаме. Чувала съм, че забранява грешните дела — възрази момичето. — Но нима е грешно да обичаме всичко, което е добро? Ти си добър, татко. Аз трябва да те обичам. Зенон казва, че това е добро дело.

Какво да отговори на това?

— Тогава не позволявай да те ръководи любовта. Нищо не бива да принизява нашия разум.

Децата си отидоха и Катон също не се задържа в кабинета си. В перистила, под колоните го чакаха Атенодор Кордилион, делва с вино, няколко хубави книги и сладки приказки. Отсега нататък виното, книгите и сладките приказки щяха да запълнят живота му.

И все пак не му беше лесно да гледа преуспяващия куриатен едил, който се справяше толкова добре със задълженията си и показваше такъв политически нюх!

— Държи се, сякаш е римски цар — казваше Катон пред Бибул.

— Мисля, че се смята за римски цар. Нали е постигнал най-важното: раздава хляб и зрелища. Всичко у него напомня за царско величие: от непринуденото му държание пред простолюдието до арогантното му поведение в сената.

— Той е мой отявлен враг.

— Той е враг на всеки, който иска да защити римските традиции и не държи да се издига над събратята си — отсъди Бибул. — Ще се боря с него, докато умра!

— Все едно Гай Марий се е върнал отново — отбеляза Катон.

Но приятелят му го изгледа с лека насмешка.

— Гай Марий? Не, Катоне! Гай Марий си знаеше мястото, помнеше, че е обикновен селяк от Арпин и че никога не би могъл да стане цар. Също като братовчед му Цицерон. Цезар не е никакъв Марий, слушай ме какво ти казвам. Цезар е един нов Сула, а това е много, много по-лошо.

През юли същата година Марк Порций Катон беше избран за квестор и жребият го посочи за най-старши сред тримата градски квестори; колеги му бяха големият аристократ Марк Клавдий Марцел и Лолий, представител на същата онази пиценска фамилия, която Помпей Велики подтикваше да заеме място сред римляните в сената и на Форума.

Тъй като му оставаха няколко месеца, преди да започне да изпълнява задълженията си, а и след като още не можеше да заседава в сената, Катон използваше времето, за да се учи на търговия и да запаметява търговския закон. За целта си нае услугите на един бивш служител в хазната, който му обясняваше как така наречените трибуни ерарии, управляващи въпросната институция, водят сметките си. С цената на големи усилия Катон стана не по-лош познавач на държавните финанси от Цезар. Само дето нямаше как да знае, че това, което е отнело на него месеци, Цезар е постигнал за броени часове.

Квесторите по традиция се отнасяха с пренебрежение към задачите си и никога не правеха усилия да наглеждат какво всъщност влиза и излиза от хазната. За всеки градски претор изборът за квесторска длъжност имаше само един смисъл: свързваше го със сената, където се решаваше къде и какви държавни пари да бъдат похарчени. Беше прието квесторите да хвърлят по едно око на счетоводните книги, които служителите на хазната им предложеха, както и да се съгласяват с всички изчисления на хазната, щом от сената се заинтересуваха за финансовото положение на страната. Квесторите също така услужваха на свои роднини и приятели, ако те дължаха пари на държавата, а квесторите се правеха, че не забелязват, докато подкупените чиновници изтриват имената им от списъците. Накратко, квесторите в града оставяха на постоянните служители на хазната да си вършат работата и не им се месеха. Със сигурност никой от постоянните служители, още по-малко градските квестори Марцел и Лолий не очакваше, че нещата коренно ще се променят.

Катон възнамеряваше да се справи с хазната така, както и Помпей не е успял да се справи с пиратите в морето. Още призори на петия ден от декември, когато започваше мандатът му, той вече тропаше на вратата встрани от входа на Сатурновия храм и с огромно неудоволствие установяваше, че в хазната нямат навика да стават преди изгрев-слънце.

— Работното време започва призори — заяви Катон на началника на хазната Марк Вибий, когато служителят дотича запъхтян от дома си.

— Няма установен правилник по въпроса — измъкна се Вибий. — Работим по график, който сами определяме според нуждите.

— Глупости! — ядоса се Катон. — Аз съм избран за пазител на тази институция и искам да се уверя, че нито една сестерция, платена данък от римския сенат и народ не е похарчена напразно. И ти, и всички, работещи тук, живеете от данъците, не го забравяй!

Това не беше добро начало. Оттам нататък над главата на Марк Вибий се струпаха какви ли не облаци. Беше попаднал в ръцете на маниак. Дори в миналото да се е случвало да отнася ругатните на някой по-стриктен квестор, Вибий го поставяше на мястото му, като го смайваше с професионалните си познания и му доказваше, че е пълен профан; понеже квесторите изобщо нямаха понятие какво ги чака в хазната, оставяха го да се разпорежда както намери за добре. За щастие подобна тактика не можеше да спре Катон, който се оказа, че познава дейността на хазната не по-зле от самия Марк Вибий. А може би дори по-добре.

Катон беше довел със себе си неколцина роби, за които се беше погрижил да научат някоя и друга хитринка от занаята на счетоводителя. Оттам нататък всяка сутрин, рано по изгрев на слънце, Катон и малката му свита се явяваха в хазната, за да побъркат Вибий и подопечните му чиновници. Какво е това? Какво е онова? Къде е това-онова? Кога се е случило това-онова? Как изобщо се е случило? И така нататък, и така нататък. Катон беше обидно настоятелен е въпросите си и не позволяваше да му се отговаря вяло и недостатъчно подробно. Освен това не обръщаше внимание на прикритата ирония, саркастичните забележки, откровените обиди, ласкателствата, извиненията и престорените припадъци.

— Имам усещането — казваше Марк Вибий два месеца по-късно, когато най-сетне се осмели да потърси утеха и подкрепа у патрона си Катул, — че всички фурии са ме подгонили, както навремето са гонили Орест! Не ме интересува какво трябва да сториш, за да затвориш устата на Катон! Просто искам да ми се махне от главата! Бил съм твой лоялен клиент в продължение на повече от двайсет години, освен това съм човек с положение — трибун ерарий от първата класа. Никой няма право да заплашва общественото ми положение, още по-малко разсъдъка ми. Спаси ме от този Катон!

Първият опит в тази насока завърши с жалък провал. Катул предложи на сенаторите да връчат някаква специална задача на Катон, да речем да проверява финансите в армията; личало си, че го бива в тази дейност. Но Катон лесно се измъкна, като предложи имената на четирима души, които биха могли да бъдат назначени на длъжност, която изборът на квестор по принцип не предвижда. Много благодаря за доверието, но смятам да си остана в хазната.

Катул се сети за други, по-изтънчени ходове, но никой не проработи. А в това време метлата на Катон бясно шеташе из всички кътчета на хазната и не оставяше скрито-покрито. През март захвърчаха първите глави. Един, двама, после трима, четирима, дори петима служители в хазната установиха, че Катон е прекратил дейността им и е опразнил писалищата им в храма на Сатурн. През април секирата се стовари върху главата на самия Марк Вибий: Катон не само че го уволняваше, ами го унижаваше със съдебен процес по обвинения в злоупотреби.

Катул беше патрон на обвиняемия и се налагаше лично да защитава Вибий в съда. Само на първия ден обвинението извади такива смразяващи доказателства, че той се оказа с вързани ръце. Време беше да се настоява пред Катон, да му се напомни каква голяма стойност имат отношенията между патрона и клиента.

— Скъпи Катоне — увещаваше го Катул след края на съдебното заседание, — трябва да спреш. Разбирам, че бедният Вибий не е бил стриктен, колкото навярно се е изисквало от него, но той е един от нас. Можеш да уволниш всички счетоводители и архивари, но, моля те, остави бедния Вибий! Давам ти тържествено думата си на бивш консул и бивш цензор, че отсега нататък Вибий няма да направи и най-малката грешка. Просто оттегли този ужасен иск! Дай му шанс на човека!

Катул говореше тихо, за да не чуят другите, но Катон така се разкрещя, че всички на площада се заковаха на място и наостриха уши.

— Квинт Лутаций, трябва да се срамуваш от себе си! — викаше той. — Как можеш да бъдеш толкова сляп за собственото си положение, как можеш да имаш наглостта да ми напомняш, че си бил консул и цензор, когато се опитваш да ме отклониш от законния ми дълг? Е, нека аз ти кажа, че аз няма да се срамувам, ако се наложи да накарам приставите да те изхвърлят от съда. А те ще трябва да те изхвърлят, защото ти се опитваш да попречиш на римското правораздаване!

С тези думи му обърна гръб и си тръгна с гордо вдигната глава, докато смаяният Катул не смееше дума да продума. От срам дори не се появи на заседанието на следващия ден. Но все пак реши да изпълни задълженията си на патрон, като убеди самите заседатели да оправдаят обвиняемия. Ако ще Катон да извади повече доказателства, отколкото навремето Цицерон срещу Верес, Вибий трябваше да бъде оправдан. Катул нямаше намерение да раздава подкупи; устните увещания излизаха безплатни, а и изглеждаха по-етични. Един от заседателите беше Марк Лолий, квесторът — колега на Катон. Той се съгласи да гласува в полза на оправдателна присъда. Обаче беше тежко болен и се наложи Катул да му осигури носилка. Когато съдът се произнесе, решението беше „АБСОЛВО“, оправдан. Благодарение на Лолий гласовете се изравниха, което автоматически освобождаваше обвиняемия.

Но дали това беше достатъчно Катон да се признае за победен? Не, ни най-малко. Когато Вибий се яви на работното си място, той просто му прегради пътя. Вибий беше уволнен, а Катон нямаше намерение да го назначава повторно. В крайна сметка дори Катул, който се наложи да присъства на грозната сцена край храма на Сатурн, трябваше да отстъпи. Клиентът му беше изгубил мястото си. Катон дори отказа да му се изплати дължимата заплата.

— Длъжен си! — крещеше Катул.

— Не съм длъжен! Той е излъгал държавата и дължи на хазната много повече пари, отколкото му е заплатата. Така поне ще компенсираме загубите.

— Ама защо? — питаше Катул. — Съдът призна Вибий за невинен!

— Да, ама аз не съм го признал! — отвърна му Катон. — Няма да взема под внимание гласа на един болен човек! Той имаше висока температура и изобщо не е знаел какво гласува.

Наложи се нещата да останат както си бяха. Убедени, че Катон ще изгуби словесния двубой, малцината оцелели чиновници в хазната бяха готови да празнуват. Но след като Катул отведе плачещия Вибий, като по чудо всички сметки и дела се изгладиха; длъжниците трябваше да пренасрочват падежите, кредиторите си получиха обратно пари, за които вече не смееха да се надяват. Марцел, Лолий, Катул и изобщо целият сенат също разбра намека. Голямата война за хазната беше свършила и само един от участниците в нея стоеше още на краката си: Марк Порции Катон. Рим сипеше хвалебствия по негов адрес, удивен от самия факт, че в римската управляваща класа има неподкупен човек. Катон стана известен.

— Това, което не мога да разбера — споделяше съсипаният Катул пред Хортензий, — е какво смята да прави Катон със себе си! Той наистина ли разчита, че като е неподкупен, ще събере много гласове на изборите? Номерът може и да мине в трибутните комиции, но ако продължава в този дух, никога няма да спечели сърцата на центуриатните комиции. В цялата първа класа няма да се намери човек, който да го подкрепи.

Хортензий имаше други виждания по въпроса.

— Разбирам, че Катон те постави в доста неловко положение, Квинт, но все пак трябва да кажа, че му се възхищавам. Защото си прав. Той никога няма да бъде избран за консул от центуриатните комиции. Представи си що за страст бушува в гърдите му, за да може да си позволи подобна честност!

— А ти — ядоса се Катул — си просто един дилетант с много пари и желание да бъде оригинален!

След като спечели голямата война за хазната, Марк Порций Катон се зае да си търси нови полета за подвизи. Откри ги, докато разлистваше финансовите отчети от времето на Сула, съхранявани в специално построения от диктатора Табуларий. Отчетите бяха доста стари, но пък един от най-изрядните му подсказа следващата война, която трябва да поведе. Ставаше дума за списъка на всички хора, които са получили по време на суланската диктатура сумата от два таланта, изплащана при залавянето на всеки обвинен в държавна измяна и проскрибиран римски гражданин. Катон се захвана да разследва всяко име в списъка с изплатените суми (срещу много имена бяха отбелязани няколко пъти по два таланта) със скритата мисъл да даде на съд всички онези, които лично са извършили насилие, за да се сдобият с парите. По онова време беше напълно законно да се убиват хората от списъка с проскрибциите, но Сула отдавна беше мъртъв, а Катон не очакваше, че закоравели убийци и гнусни предатели ще спечелят симпатиите на съда дори ако действащите съдилища бяха създадени от Сула.

За голямо съжаление сред благородните съображения на Катон имаше и едно не чак толкова възвишено — в своето начинание той виждаше случай да създаде неприятности на Гай Юлий Цезар. Цезар вече беше приключил мандата си на едил и му беше връчена нова служба: назначиха го за съдия в съда за убийствата.

На Катон дори не му хрумваше, че Цезар сам би пожелал да сътрудничи на човек от средата на добрите люде. Очакваше, че и той както всички председатели на съдилища ще използва тактиката на създаване постоянни пречки, само и само да спаси от съд хора, за които смята, че не бива да бъдат съдени. Но за огромно свое неудовлетворение Катон установи, че Цезар не само желае да му помогне, но дори сам се е подготвил за целта.

— Ти само ми ги прати, пък аз ще ги осъдя — увери го той.

Макар че цял Рим шумеше около развода на Катон с Атилия и нейното позорно връщане у дома заради евентуална любовна връзка с Цезар, самият Цезар не се чувстваше неловко в присъствието на Катон. Пък и не беше той човекът, който ще започне да съжалява Атилия; да му е мислила, винаги е могла да му откаже. Затова и председателят на съда по убийствата се сработи доста добре с неподкупния квестор.

С времето Катон се насити на дребната риба: все роби, освобожденци и центуриони, използвали клеветничество то, за да получат пари. Искаше му се да съди самия Катилина, задето беше убил Марк Марий Гратидиан. Това се беше случило скоро след победата на Сула при Колинската порта, а по онова време Марий Гратидиан беше шурей на Катилина. Впоследствие Катилина наследи цялото му имущество.

— Катилина е зъл човек и аз ще го науча най-сетне — заканваше се Катон пред Цезар. — Ако не успея, догодина ще стане консул.

— И какво толкова те плаши, ако стане консул? Съгласен съм, че е зъл човек, но…

— Ако някой ден стане консул, ще се превърне във втори Сула.

— Ще стане диктатор? Няма как.

Напоследък в очите на Катон се четеше най-вече болка и страдание, но този път той изгледа събеседника си с хладно спокойствие.

— Той е Сергий, наследник на най-старата фамилия и Рим, по-стара дори от твоята, Цезаре. Ако Сула нямаше потекло, нямаше да успее. Тъкмо затова нямам доверие във вас, старите аристократи. Вие сте наследници на царе и искате отново да станете такива.

— Не си прав, Катоне, не и за мен. Колкото до Катилина, е, никой не отрича, че е извършил големи злодеяния при Сула, така че защо да не опитаме? Но просто се съмнявам, че ще успееш.

— О, ще успея и още как! — закани се Катон. — Разполагам с десетки свидетели, които са видели с очите си как отсича главата на Гратидиан.

— Най-добре да отложиш делото за пред самите избори — посъветва го Цезар. — Моят съд взема бързо решения, аз не съм склонен да си губя времето. Ако го обвиниш сега, процесът ще е приключил много преди да изтече срокът за издигане на кандидатури за изборите. И ако го оправдаят, Катилина ще може пак да се яви за консул. Докато ако оставиш за последния момент, братовчед ми Луций Цезар просто няма да позволи в изборите да участва човек, обвиняван в убийство.

— Това — заинати се Катон — само ще отложи голямото зло. Аз искам Катилина да бъде прогонен от Рим и да изостави всякакви мечти да стане консул.

— Както кажеш, но ти си носиш отговорността! — отвърна Цезар.

Истината бе, че след последните си успехи в обществения живот Катон се бе главозамаял. Хазната си прибираше една по една платените навремето награди от два таланта, защото Катон най-сетне приложи на дело закона на някогашния консул и цензор Лентул Клодиан всички подобни суми да бъдат върнати на държавата, дори техните получатели да не са извършвали убийства. Катон просто не виждаше спънки в осъждането на Луций Сергий Катилина. Тъй като беше само квестор, не можеше лично да обвинява, но беше предал делото на сериозен човек, Луций Лукцей, близък приятел на Помпей и известен оратор. Катон знаеше, че това е ловък ход, защото даваше да се разбере, че процесът срещу Катилина не е просто прищявка на добрите люде, а дело, което засяга всеки римлянин; все пак в процеса вземаха участие близък приятел на Помпей и самият Цезар!

Когато Катилина научи какво му се готви, стисна зъби. Вече две години подред не му се позволяваше да се кандидатира за консул заради различни обвинения; сега пак го викаха на съд. Време беше да се сложи край на тези смешни обвинения, с които разни нещастници е робско потекло като Катон се стремяха да уязвят патрицианското съсловие. В продължение на векове Сергиите стояха далеч от висшите управленски длъжности в Рим поради липса на пари — нещо, което важеше и за Цезарите, преди Гай Марий да ги подпомогне. Е, най-после Сула помогна на Сергиите и Луций Катилина щеше да върне фамилията на консулския стол! Освен това Катилина имаше много красива и амбициозна жена — Аврелия Орестила; беше лудо влюбен в нея и искаше да я зарадва. Това означаваше, че трябва да стане консул.

Едва когато разбра, че делото е насрочено далеч преди изборите, реши как точно да действа: този път щяха да го оправдаят навреме… при условие, че го оправдаят. Затова отиде при Марк Крас и сключи сделка с влиятелния и богат сенатор. В замяна на подкрепата му по време на процеса Катилина обещаваше, че щом стане консул, ще даде тласък и в сената, и в народното събрание, на двете големи начинания на Крас: даване римско гражданство на жителите на Транспаданска Галия и официално присъединяване на Египет към Римската империя, при това в качеството на лично владение на Крас.

Макар името му да не се споменаваше сред големите римски адвокати и макар да не беше добър оратор или блестящ интелектуалец, Марк Крас си беше създал репутация в съда най-вече заради своята упоритост и заради огромното си желание да защитава самоотвержено и най-скромните си клиенти. Освен това той беше на голяма почит сред конниците, защото личните му капитали подпомагаха не едно и две делови начинания. През последните години съставът на съдебните заседатели се делеше на три части: една трета сенатори, една трета конници от първите осемнайсет центурии и една трета конници от останалите центурии в първата имуществена класа, така наречените трибуни ерарии. Крас се ползваше с огромно влияние сред две трети от съдебните заседатели, а дори и сред онези сенатори, които му дължаха пари. Всичко това означава, че дори не му се налагаше да подкупва заседателите; те сами бяха склонни да повярват, че каквато присъда иска Крас, тя ще е най-справедливата.

Защитата на Катилина беше лесна. Да, той наистина беше отрязал главата на шурея си Марк Марий Гратидиан; не отричаше стореното, защото не би могъл да го отрече. Но по онова време той бил просто легат на Сула и действал по негова заповед. Сула искал главата на Гратидиан да бъде изстреляна с катапулт вътре в пределите на Пренесте, за да се убеди младият Марий, че няма полза от съпротива.

Заради своя председател Цезар съдебният състав внимателно изслуша доводите на обвинителя Луций Лукцей и неговите помощници, но в крайна сметка Цезар се увери, че нищо няма да излезе. Съдът просто нямаше желание да осъжда Катилина. С голямо мнозинство злодеят беше оправдан и дори Катон трудно щеше да намери доказателства, че Крас е раздавал подкупи.

— Казах ти — напомни му Цезар след процеса.

— Още не сме свършили! — закани се Катон и се запъти към дома си.

Когато привърши записването на кандидатите, за консулските постове се бореха общо седем души. След като беше оправдан от съда, Катилина най-после можеше да участва в изборите, освен това се смяташе за почти сигурен победител. Както Катон се беше изразил, Катилина беше човек с потекло, освен това беше чаровен и убедителен. Затова Катилина се радваше на множество последователи. Това, че сред поддръжниците му имаше хора, които бяха разорени, не намаляваше политическата му мощ. А и всички вече знаеха, че Марк Крас стои зад кандидатурата му, което му осигуряваше гласовете от цялата първа класа.

Друг кандидат беше Силан, съпругът на Сервилия. Ако не боледуваше, Силан лесно щеше да събере необходимите гласове, но лошият късмет на Квинт Марций Рекс, който бе принуден да изкара целия си мандат в Рим, защото колегата му беше умрял, навеждаше хората на мрачни размисли. Силан едва ли щеше да доживее края на мандата си, а никой не би желал да види Катилина да държи юздите на римската държава без партньор, който да го контролира. На Крас не можеше да се разчита.

Възможен беше успехът на злодея Гай Антоний Хибрида, когото навремето Цезар напразно се бе опитал да осъди заради изтезанията, осакатяванията и мъчителните убийства, които беше извършил над множество гръцки граждани в провинция Македония. Хибрида се беше спасил от правосъдието, но общественото мнение в Рим го беше принудило доброволно да се оттегли в изгнание. Той се беше установил на остров Кефалония, където беше разровил антични гробници и беше натрупал огромно богатство. Когато се прибра в Рим, Хибрида се оказа изгонен от сената, но много скоро се завърна отново. Най-напред стана народен трибун, а на другата година с подкупи си гарантира и избора за претор. Най-усилено го подпомагаше новият човек Цицерон, който имаше защо да му е благодарен. Горкият Цицерон имаше сериозни финансови затруднения заради страстта си да колекционира гръцки статуи и да ги нарежда из множеството си провинциални вили. В крайна сметка Хибрида му зае достатъчно пари, за да избегне банкрута. Оттогава Цицерон се беше превърнал в негов говорител и изпълняваше задълженията си с такова усърдие, че чак глухите разбраха намеренията им да се кандидатират заедно за консулските места. Цицерон гарантираше известна човечност и представителност на екипа, докато Хибрида влагаше парите си.

Без съмнение от всички претенденти най-сериозна съпротива на Катилина можеше да окаже Марк Тулий Цицерон. Проблемът беше, че Цицерон нямаше знатни предци. Той беше хомо новус, нов човек, парвеню. Притежаваше забележителни юридически познания, беше гениален оратор, затова бе успял да се издигне високо в политическото поприще. Но мнозинството от избирателите в първата имуществена класа продължаваха да гледат на него като на самонадеян селяк, а такова беше и мнението на добрите люде. Консули трябваше да бъдат все хора с доказан римски произход и по възможност от знатни фамилии. Макар всички да познаваха Цицерон като почтен и много способен човек (а за сметка на това Катилина имаше доста мрачна репутация), обществените настроения в града бяха в полза на това аристократът Катилина да бъде предпочетен пред него.

След като Катилина беше оправдан в съда, Катон проведе задълбочен разговор с Бибул и Ахенобарб, който беше служил като квестор две години преди него; и тримата вече членуваха в сената, което означаваше, че принадлежат на крайните консерватори, добрите люде.

— Не можем да допуснем Катилина да стане консул! — обясняваше разгорещено Катон. — Освен всичко друго е подмамил и алчния за пари Марк Крас да го подкрепи.

— Съгласен съм — кимна Бибул. — Двамата ще унищожат каквото е останало от старите традиции. Сенатът ще се изпълни с гали, а Рим ще трябва да се грижи за още една провинция.

— Какво да правим тогава? — попита Ахенобарб, млад мъж с буен нрав.

— Ще поискаме среща с Катул и Хортензий — рече Бибул. И ще се опитаме да разубедим първата класа от гласуване в полза на Катилина. — Той многозначително се покашля. — И все пак мисля да определим Катон за водач на нашата делегация.

— Напротив, на теб ти се полага — отказа Катон.

— Добрите люде са против това хората да се смятат за по-висшестоящи от събратята си. А аз съм един от добрите люде, Марк. Нека бъде говорител този, който е най-подходящ. Днес ти си човекът.

— Това, което не разбирам — възрази Ахенобарб, — е защо ние трябва да искаме разговор. Катул е нашият лидер, той трябва да се сети да ни повика.

— Той вече не е същият — обясни Цезар. — Откакто Цезар го унижи в сената, загуби влиянието си. — Леденият поглед на Бибул се спря върху Катон. — А и ти не беше особено тактичен, Марк. Да го унижиш публично по време на процеса срещу Вибий… За Цезар се знае, че не обича Катул, но човек губи най-силно авторитета си, когато собствените му съмишленици го злепоставят.

— Да не ми е говорил ония неща!

Бибул въздъхна.

— Знаеш ли, Катоне, понякога повече пречиш на делото!

Писмото, с което искаха среща с Катул, беше подпечатано с пръстена на Катон. Той го беше и написал. Катул веднага повика Хортензий (Катул беше женен за Хортензия, сестрата на Хортензий, който пък беше съпруг на Лутация, сестрата на Катул). Чувстваше се победител. Това, че Катон сам идваше да търси помощта му, донякъде успокояваше старата рана.

— Съгласен съм, че Катилина не бива да бъде избран — сухо рече Катул. — Сделката му с Марк Крас вече е публично достояние. Катилина е твърде самовлюбен и обича да се хвали, още повече, когато смята победата си в кърпа вързана. Доста съм разсъждавал над проблема и стигнах до заключението, че трябва да се възползваме от хвалбите на Катилина за връзките му с Марк Крас. В Рим има твърде много конници, които почитат Крас, но само защото властта му е ограничена. Убеден съм, че мнозинството от римските богаташи няма да се зарадват, ако Крас увеличи своето влияние, записвайки хиляди клиенти оттатък Пад и слагайки ръка на египетските богатства. Ако очакваха египетската плячка да бъде поделена, нещата биха стояли различно, но Крас няма намерение да дели нищо с никого. Макар формално Египет да се превърне в римско владение, на практика Марк Крас ще стане един малък цар и ще граби на воля.

— Работата е там — взе думата Квинт Хортензий, — че останалите кандидатури са ужасяващи. Силан, добре… ако беше здрав, а той очевидно не е. Освен това той навремето отказа да поеме управлението на някоя провинция. А това отблъсква избирателите. Някои от другите кандидати — Минуций Терм например — са безнадеждни.

— Остава Антоний Хибрида — напомни му Ахенобарб.

Бибул сви устни.

— Ако изберем Хибрида — лош човек, но толкова инертен, че няма да стори зло на държавата, — ще трябва да се съгласим и с Цицерон.

Настъпи гробно мълчание, нарушено най-сетне от Катул:

— Излиза, че истинската дилема е кой от тези двама неприятни типове е по-добрата алтернатива? Какво предпочитат добрите люде: Катилина и Крас да дърпат конците в сянка или да търпим провинциалиста Цицерон?

— По-добре Цицерон — отговори му Хортензий.

— Цицерон — съгласи се Бибул.

— Цицерон — съгласи се и Ахенобарб.

Най-накрая Катон отстъпи:

— Цицерон.

— Много добре — заключи Катул. — Нека бъде Цицерон. Един човек, тръгнал от никъде, да стане римски консул! Пфу!

Те се разделиха и всеки се залови за работа. В продължение на месец не си дадоха миг почивка. За съжаление на Катул личеше си, че не той, а Катон, макар да бе едва на трийсет години, се ползва с най-голям авторитет. Голямата война за хазната, както и прибирането в хазната на всички възнаграждения от времето на проскрибциите, бяха създали изключително впечатление сред богаташите от първата класа, изстрадали най-много при Сула. Катон беше героят на конническото съсловие и ако Катон би гласувал за Цицерон и Хибрида, значи и всеки конник извън първите осемнайсет центурии ще стори същото!

В резултат на всичко това за първи консул беше избран Марк Тулий Цицерон, а за втори — Гай Антоний Хибрида. Цицерон не можеше да си намери място от радост, без да разбере, че победата му се дължи на обстоятелства, нямащи никаква връзка с неговите способности, заслуги и популярност. Ако сред кандидатите не беше Катилина, той никога нямаше да стане консул. Но тъй като не се намираше кой да му го каже, новият първенец се пъчеше като петел на Форума. Ех, каква славна година! Първи консул, при това от първи път, освен това му се беше родило момче, а четиринайсетгодишната Тулия беше официално сгодена за богатия благородник Гай Калпурний Пизон Фруги. Дори Теренция се държеше любезно с него!

Когато Луций Декумий разбра за намеренията на действащите консули Луций Цезар и Марций Фигул да забранят със закон колегиите по кръстопътищата, той изпадна едновременно в паника и бяс и незабавно отиде да говори с патрона си Цезар.

— Това — задъхваше се от злоба той — не е честно! Кога сме правили нещо лошо? Всеки да си гледа работата!

Изказване, което поставяше Цезар пред дилема, защото той много добре знаеше обстоятелствата, довели до предлагането на подобен закон.

Събитията водеха началото си от управлението на консула Гай Пизон три години по-рано. Тогава един от народните трибуни беше Гай Манилий, човек на Помпей. Преди него Авъл Габиний трябваше да уреди за Помпей върховното командване в борбата срещу пиратите; на Гай Манилий обаче се падаше тежката задача да осигури командването във войната срещу източните царе. От известна гледна точка това беше по-лесна задача заради блестящите успехи на Помпей срещу пиратите, но, от друга страна, нещата се усложняваха именно от тези успехи: всички онези, които по принцип не се примиряваха със специалните поръчения, разбираха, че Помпей е човек с изключителни способности, който може да използва поредното специално поръчение, за да се обяви за диктатор след завръщането си от изток. И понеже Гай Пизон беше единственият консул в града, Манилий можеше да е сигурен в упоритата съпротива на управляващите в сената.

На пръв поглед законопроектът на Манилий изглеждаше безобиден, пък и нямаше никаква пряка връзка с амбициите на Помпей. Манилий просто искаше от плебейското събрание да разпредели освободените роби в Рим по равно из всичките трийсет и пет градски и селски триби, вместо да пълнят единствено две от тях — Есквилина и Субурана. Но никой не му повярва. Предложението на Манилий пряко засягаше интересите на сенаторите и богатите конници, тъй като те едновременно бяха хората с най-много роби и с най-много клиенти освободени роби.

Човек, който не познава политическия живот в Рим, може да реши, че ограниченият брой на гражданите освободени роби не би могъл да повлияе съществено върху състава на трибите. Ако тревогата беше, че освободените роби представляват голяма обществена група, то тя изглеждаше безпочвена: в римското общество за бедняк се смяташе човек, който не притежава нито един роб, а огромното мнозинство от римляните съзнателно бягаха от обвинението в беднотия и си подсигуряваха поне по един. Оттам би следвало, че разпределението на освободените роби, които така или иначе не бяха много на брой, из трийсет и петте триби няма да наклони везните в ущърб на висшите слоеве. Но случаят далеч не беше такъв.

Мнозинството от робовладелците в Рим притежаваха само един или двама роби. Но това не бяха роби — мъже, а жени, и то по две причини: или за да може господарят да се възползва от сексуалните услуги на робинята си, или да бъде спокоен, че жена му няма да се изкуши на свой ред с роба и няма да постави под съмнение бащинството на децата. Пък и в крайна сметка за какво му е на един беден човек роб — мъж? В бедните семейства робите вършеха единствено домакинска работа: миеха, носеха вода, готвеха, гледаха децата, изпразваха нощните гърнета, а тази работа се вършеше по-добре от жени. Човек не можеше да промени навиците си дори съдбата да му е отнела правото да се нарича свободен; мъжете си вършеха мъжките дела и черната работа си оставаше за жените.

На теория всеки роб получаваше някаква заплата, която се събираше на едно място; подобни спестявания един ден биха му позволили да откупи свободата си. Но на практика само заможните господари можеха да си позволят лукса да освободят робите си, не на последно място, защото трябваше да платят и данък пет процента от стойността на откупването. Като следствие от това огромната част от жените — робини не биваха освобождавани до момента, в който вече не вършеха работа (а те, понеже се страхуваха повече от глад, отколкото от робия, си намираха начин да бъдат полезни дори след като остареят). Робите не можеха да си платят членство в някоя погребална колегия, която да им осигури почтена погребална церемония след смъртта. Завършваха земния си път в ямите с вар, без да изпишат имената им.

Само римляните с относително високи доходи и повече от едно жилище можеха да си позволят повече роби. Колкото по-високо е социалното и икономическото положение на един римлянин, толкова повече роби следваше да притежава — и съответно толкова по-голяма бе вероятността сред тях да се намират и мъже. Сред висшите съсловия даряването на свободата на робите беше обичайна практика, затова най-обикновено робът слугуваше на господаря си от десет до петнайсет години, след което го освобождаваха и той се прикрепваше към клиентелата на доскорошния си собственик. Слагаха му шапката на свободата, даваха му римско гражданство, а ако имаше и пълнолетни деца, те също автоматично ставаха граждани.

Гласът на освободения роб обаче беше без всякаква стойност, освен ако — в редки случаи — той не натрупаше по-голямо състояние и не си купеше място в някоя от трийсет и едната селски триби; освен това високите доходи автоматично го прикрепваха към някоя от по-горните имуществени класи, които решаваха нещата в центуриатните комиции. Но огромният брой от освободените роби оставаха в списъците на трибите Субурана и Есквилина, които макар да наброяваха стотици хиляди членове, имаха общо два гласа в трибутните комиции и плебейското събрание. Това означаваше, че гласът на един освободен роб няма абсолютно никакво значение за изхода от едно или друго гласуване.

Оттам и огромното значение на законопроекта на Гай Манилий. Ако всички освободени римски роби бъдеха записани в различните трийсет и пет триби, те биха могли да влияят върху изборите в трибутните комиции, както и върху приемането на законите в плебейското събрание. Това, че не представляваха мнозинство сред римските граждани, нямаше значение. Опасността се състоеше в това, че освободените роби живееха в самия град; ако принадлежаха към селските триби, те лесно биха надвишили по брой останалите членове на съответната селска триба, понеже малцина от римляните, жители на провинцията, биха присъствали по време на гласуването. Това нямаше да е проблем за изборите, понеже те се състояха през лятото и много хора от провинцията се явяваха по това време в Рим. Но за приемането на законите опасността беше голяма. Новите закони се подлагаха на гласуване най-често през декември, януари и февруари — месеците, когато новите народни трибуни доказваха себе си като законодатели и когато по традиция жителите на селата си стояха по селата.

Законопроектът на Манилий претърпя пълен провал. Освободените роби и занапред щяха да си останат в двете градски триби. Но ако впоследствие хора като Луций Декумий щяха да пострадат, то беше заради помощта, която Манилий беше потърсил сред освобожденците. А къде се събираха освободените роби? Из колегиите на кръстопътищата, понеже това бяха оживени заведения с клиентела сред римските роби, освободени роби и бедни граждани. Манилий лично беше обикалял колегиите, беше убеждавал тамошните клиенти в ползата, която ще извлекат от неговата реформа, внушаваше им лично да се явят на Форума и да го подкрепят. Много освободени роби се почувстваха поласкани и се явиха на Форума, нищо че гласът им не беше от значение. Но когато сенторите и конниците от първите осемнайсет центурии видяха огромната тълпа от бивши роби да завладява Форума, те нямаше как да не се почувстват в опасност. Затова трябваше да се обявят извън закона всички онези места, където римските бедняци имаха навика да се събират. Колегиите на кръстопътищата трябваше да бъдат заличени.

Според римските разбирания кръстопътят е място на духовна дейност, затова трябва да се закриля срещу злите сили. Кръстопътят беше мястото, където се събираха ларите, а ларите бяха всички онези десетки хиляди невидими духове, които изпълваха Подземния свят и съсредоточаваха своята сила върху кръстопътищата. Затова на всеки кръстопът се издигаше олтар на ларите и всяка година около началото на януари се провеждаше празник, наречен Компиталии, на който ларите се умилостивяваха. През нощта преди Компиталиите всеки свободен гражданин на местността около някой кръстопът трябваше да закачи на олтара на ларите вълнена кукла, а всеки роб — вълнена топка; в Рим живееха много хора и олтарите се претрупваха от кукли и топки, затова колегията на кръстопътя трябваше да плете въжета. Куклите имаха глави, защото свободният гражданин притежава глава, преброявана периодически от цензорите; топките нямаха глави, защото никой не броеше робите. И все пак робите представляваха важна част от празненствата. Както на Сатурналиите, така и на Компиталиите те участваха наравно с римските мъже и жени и именно роби (освободени от знаците, сочещи безправното им положение) извършваха жертвоприношението на угоено прасе за ларите. А всичко това се уреждаше от колегиите на кръстопътищата под върховния надзор на градския претор.

И така, една колегия на кръстопътя представляваше религиозно братство. Всяка колегия си имаше свой пазител, наречен вилик, който се грижеше за това всички жители на района да се събират редовно в специално заведение, неподлежащо на наеми и данъци, в близост до кръстопътя и олтара на ларите. Хората от колегията поддържаха кръстопътя чист и непривлекателен за злите сили. Повечето от кръстовищата в Рим нямаха колегии, такива се полагаха само на големите пресечки.

Една подобна колегия се помещаваше на приземния етаж на къщата на Аврелия и неин пазител и управител беше Луций Декумий. Преди Аврелия да се нанесе в многоетажната къща и да му сложи юздите, Декумий разгръщаше изключително доходоносна дейност, като осигуряваше закрила на всички продавачи и занаятчии в района; когато Аврелия доказа силата на своя характер и го убеди, че не е добре да й се противи, той просто прехвърли дейността си в района от другата страна на Вия Сакра и Вик Фабриции, където тамошната колегия не се беше заела е подобен бизнес. Макар според римския ценз Луций Декумий да принадлежеше едва към четвъртата имуществена класа и да беше част от триба Субурана, той не беше човек, на когото да не обърнеш внимание.

В сътрудничество с пазителите на другите подобни колегии на територията на Рим Декумий успешно се бе противопоставил на опита на Гай Пизон да сложи край на дейността им заради политическите услуги, които били оказали на Манилий. Затова Гай Пизон и добрите люде бяха принудени да си търсят другаде изкупителна жертва, най-вече в лицето на самия Манилий. Той успя най-напред да се спаси от обвинение в незаконно присвояване на имущество, но впоследствие го осъдиха на вечно изгнание заради държавна измяна и конфискуваха цялото му имущество до последната сестерция.

За нещастие заплахите за колегиите не изчезнаха след края на мандата на Гай Пизон. Сенатът и конниците от осемнайсетте центурии си бяха втълпили, че съществуването на колегиите на кръстопътищата предлагат места, където политическите им врагове могат спокойно да се събират и да съзаклятничат под предлог, че извършват религиозна дейност. И ето, че Луций Цезар и Марций Фигул се готвеха да забранят колегиите.

Луций Декумий отиде да търси обяснение от своя любим съсед и приятел Юлий Цезар.

— Не е честно! — повтори той.

— Знам, татенце — въздъхна Цезар.

— Тогава какво ще направиш, за да ги спреш? — попита настойчиво старецът.

— Естествено, че ще опитам да направя нещо, татенце, но се съмнявам, че имам много възможности. Знаех си, че ще дойдеш да ме видиш, затова вече разговарях с братовчеда Луций. Двамата с Марций Фигул са твърдо решени. С малки изключения смятат да забранят всички колегии, общини и сдружения в Рим.

— И кои са тези изключения? — искаше да знае Луций Декумий.

— Религиозни общини като евреите. Законните погребални сдружения. Колегиите на държавните служители. Търговските гилдии. Това е всичко.

— Но ние сме религиозно братство!

— Не и достатъчно религиозно според братовчеда Луций Цезар. Евреите не пият и не клюкарстват в синагогите си, а братята Салии, Луперции и Арвали много рядко се събират. Колегиите на кръстопътищата разполагат със собствени помещения, в които всеки мъж е добре дошъл, дори да е роб или освобожденец. Това ги превръща в потенциална заплаха, така обясняват консулите.

— И тогава кой ще се грижи за ларите и олтарите им?

— Градският претор и едилите.

— Те и така си имат достатъчно задължения!

— Съгласен съм, татенце. Опитах се да го кажа на братовчед си, но той не ще и да чуе.

— Не можеш ли ти да ни помогнеш, Цезаре? Кажи честно!

— Ще гласувам против проекта и ще се опитам да убеди възможно най-много хора да сторят като мен. Колкото и странно да изглежда, сред добрите люде има мнозина, които са против закона — колегиите на кръстопътя са стара традиция, затова тяхното събаряне нарушава римските нрави. Катон вече се е разкрещял в този смисъл, но с него или без него законът ще мине.

— Тогава ще трябва да затворим врати.

— Е, не е необходимо — усмихна се Цезар.

— Знаех си аз, че няма да ме изоставиш! Какво ще правим?

— Със сигурност ти ще изгубиш официалното си положение, но това само ще ти наложи някои финансови разходи и ограничения. Предлагам да си отвориш кръчма и да станеш неин съдържател.

— Не мога, Цезаре. Старият Росций ще се оплаче на градския претор — купували сме си вино от него още от както бях момче.

— Тогава ще предложиш на Росций кръчмата на концесия. Ако вие затворите, татенце, и той ще изгуби огромни пари.

— Дали всички колегии ще могат да сторят същото?

— Имаш предвид другите колегии в Рим?

— Да.

— Не виждам защо да не могат. И все пак благодарение на определени дейности, които няма да назовавам, вие представлявате богата колегия. Консулите са убедени, че ако колегиите бъдат принудени да плащат наеми, ще затворят врати. И ти ще трябва да плащаш на майка ми, татенце. Тя е делова жена, няма да те остави. Може би на теб ще ти направим отстъпка, но какво ще правят другите? — Цезар вдигна рамене. — Съмнявам се, че изконсумираното вино ще компенсира разходите.

Луций Декумий сбърчи вежди и дълбоко се замисли.

— Консулите знаят ли от какво живеем, а, Цезаре?

— Ако аз не съм им казал, а аз не съм, не виждам кой друг би могъл.

— Тогава няма проблем! — успокои се Луций Декумий. — Ние сме в охранителния занаят — потри той доволно ръце. — А пък никой не може да ни забрани да се грижим за кръстовището. Няма да оставим ларите да се разбунтуват, ами… Ще свикам събрание на пазителите — ще се справим, паунчето ми!

— Това е целта, татенце!

Луций Декумий си излезе ухилен до уши.

През есента над Апенините се изляха много дъждове и Тибър излезе от бреговете си по протежение на триста километра. От векове в Рим не си спомняха подобно бедствие. Само седемте хълма се виждаха над водата: Форум Романум, Велабрум, Големият цирк, Форумите Боарий и Холиторий, цялата Вия Сакра до Сервиевите стени и манифактурите на Вик Фабриции се изгубиха в реката. Канализацията изхвърли цялото си съдържание по улиците, сградите с по-неустойчиви основи се срутиха, рядко населените височини на Квиринала, Виминала и Авентина се превърнаха в бежански лагери; възникнаха епидемии от заразни болести. За голямо удивление оцеля античният Дървен мост, може би защото беше най-надолу по течението, докато Фабрициевият мост между Фламиниевия цирк и остров Тибър беше отнесен. И понеже тази година изборите вече бяха минали, най-сериозният представител на фамилията Луций Фабриций тържествено обеща, че на другата година ще се кандидатира за народен трибун. Грижата за мостовете и важните пътища в Рим се полагаше на народните трибуни, а Фабриций нямаше да позволи на друг да построи наново това, което той смяташе за семейна собственост! Мостът се казваше Фабрициев и такъв щеше да остане.

А съвсем скоро след това Цезар получи писмо от Гней Помпей Велики, завоевателя на Изтока.

Ех, Цезаре, какъв поход! Справих се с двамата царе и всичко изглежда наред. Не мога да разбера защо Лукул толкова време се е бавил. Какво да ти кажа, той дори не е могъл да подчини войската си, докато аз приех абсолютно всеки негов войник в моите легиони и не мога да се оплача от тях. Между другото, имаш много поздрави от Марк Силий. Добър човек.

Понт е много странна страна. Сега разбирам защо Митридат винаги е използвал в армията си наемници или хора от северните провинции. Някои от жителите на Понт са толкова изостанали, че все още живеят по дърветата. Освен това варят някакво питие от дървесни клони, нищо че не разбирам как могат да го пият и да останат живи. Мои войници вървели из горите в Източен Понт и се натъкнали на делви с подобна течност, забравени на земята. Нали познаваш войниците! Обърнали делвите, повеселили се и накрая всички се отровиха!

Плячката е невероятна. Естествено превзех една след друга всички онези непристъпни крепости, които той бил издигнал в Малка Армения и Източен Понт. Не ми беше трудно. О, ти може би не знаеш кого разбирам под „него“. Митридат. Ами което си е истина, богатствата, които този човек е успял да измъкне от народите си, биха напълнили и седемдесетте крепости до тавана. Ще са нужни години да изнесем всичко това в Рим. Наел съм цяла армия от счетоводители да описват намереното. Изпитвам усещането, че намереното ще удвои съдържанието на хазната, а оттам нататък ще увеличи двойно приходите от данъци.

Принудих Митридат да ми даде сражение при едно градче, което впоследствие нарекох Никопол — вече си бяха кръстил един Помпейопол, — и той се представи доста зле. Избяга в Синория, където задигнал шест хиляди таланта злато и хукнал надолу по Ефрат да настигне Тигран. Но и Тигран не бил в цветущо положение! Фраат Партски нахлул в Армения, докато аз съм гонел Митридат от Мала Азия, и обсадил Артаксата. Тигран успял да отблъсне нападението и партите се прибрали в страната си. Но войната обезсилила Тигран. Не разполагаше с никакви резерви да ме посрещне. Затова се мъчеше да сключи мир и не позволяваше Митридат да стъпи на арменска земя. Митридат замина на север по посока на Кимерия. Обаче не е знаел, че от известно време аз поддържам връзка с неговия син Махарес, когото Митридат лично бил назначил за сатрап на Кимерия.

Както и да е, оставих Армения на Тигран, но отсега нататък ще плаща данък на Рим, а всички земи на запад от Ефрат завладях, включително царство Софена и царство Кордуена. Накарах Тигран да ми възстанови шестте хиляди таланта, които Митридат беше задигнал, и поисках по двеста и четирийсет сестерции възнаграждение за всеки мой войник.

Сигурно се питаш дали се притеснявам от действията на Митридат. Отговорът е не. Митридат отдавна е прехвърлил шейсетте, Цезаре, вече му е минало времето. Аз възприех старата тактика на Фабий. Ще оставя старото момче на воля, нека само се измори. Освен това спечелих Махарес на своя страна. И така, докато Митридат бягаше, аз тръгнах на поход. За което вината е единствено на Варон. Много държеше да намокри крака в Каспийско море, така че и аз си казах: защо не? И продължихме на североизток.

Малко плячка, затова пък много змии, гнусни паяци и огромни скорпиони. Интересно как войниците ми могат, без да трепнат, да се изправят срещу всякакви врагове, но като видят някоя гадина, пищят като жени. Дори ми пратиха делегация да се връщаме назад, и то на броени километри от бреговете на морето. И аз дадох заповед да се връщаме. Налагаше се, защото и аз пищя, като видя голям паяк. Пищи и Варон, колкото и да му се иска да нагази из каспийските води.

Може би си научил, че Митридат е мъртъв, но нека ти разкажи как точно се е случило. Отишъл човекът до Пантикапей на Кимерийския Боспор и започнал да събира нова армия. Сетил се да вземе със себе си повечето си дъщери и ги използвал като примамка да привлича към себе си скитските царе и князе, склонни да му станат зетьове.

Трябва да оцениш колко упорито е старото момче, Цезаре. Знаеш ли какви са му били истинските намерения? Да събере четвърт милион войници и да ги поведе на поход срещу Рим и Италия. По суша! Щял да заобиколи Евксинския понт от север, да мине през земите на роксоланите по устието на Дунава, след това да продължи нагоре по течението на реката, да подбере със себе си всички племена, които срещне — даки, беси, дардани, знам ли и аз какви… Доколкото разбрах, владетелят на даките Буребиста проявявал голям интерес към предложението. След това щели да прекосят реките Драв и Сав, да прехвърлят Карнските Алпи и да нахлуят в Италия!

О, забравих да ти кажа, че когато пристигнал в Пантикапей, той принудил Махарес да се самоубие. Жажда за кръвта на своите собствени роднини, това е нещо, което никога не мога да разбера у източните царе. Докато се занимавал с новата си армия, Фанагория (градът на отсрещната страна на Боспора) се вдигнала на бунт. Водач на бунта бил друг син на Митридат, Фарнацес. Аз и на него му бях писал. Естествено Митридат потушил въстанието, но допуснал голяма грешка. Помилвал Фарнацес. Фарнацес му се отплатил, като събрал край себе си нова банда метежници и щурмувал стените на Пантикапей. Това било краят и Митридат го усетил. Затова избил колкото дъщери му били останали, заедно със съпругите, конкубинките, че дори и със синовете си, някои от които били невръстни деца, и погълнал огромна доза отрова. Но не подействала, защото той толкова успешно се е предпазвал от отрови, че организмът му бил придобил имунитет. Най-накрая работата свършили галите от личната му охрана. Пронизали стареца с меч в гърдите. Аз после го погребах в Синоп.

Междувременно аз бях на поход в Сирия. Сирия вече си няма собствени царе. На мен ми е омръзнало от източни деспоти. Сирия ще се превърне в римска провинция, така ще е по-добре за нея самата. Освен това ме привлича идеята да настаня постоянна римска армия по бреговете на Ефрат: нека партите се позамислят. Уредих и проблемите между гърците, отвлечени навремето от Тигран, и арабите, които са се наместили по неволя в техните земи. Мисля, че някой ден арабите ще са ни от голяма полза, затова пратих част от тях обратно в пустинята. Но се постарах да не ги отпратя току-така. Абгар — разбрах, че е създал доста главоболия на младия Публий Клодий в Антиохия, но какво точно му е направил, че го е изгонил, не знам, — го направих цар на скинитските араби, след това направих още един цар — със забележителното име Сампсикерам, и т.н. Тази работа наистина ми е по вкуса, Цезаре, човек се чувства удовлетворен да сваля и качва царе на престола. Тук хората не са особено практични и постоянно намират за какво да се карат. Много глупаво. Страната е толкова богата, че би трябвало да има от всичко за всеки, но те пак се разправят. Но пък и аз нямам причини да им се сърдя. Гней Помпей от Пицен вече си има клиенти — царе! Казвам ти, наистина съм Велик.

Най-неприятни от местното население са евреите. Много странни хора. Навремето са си живели добре при царица Александра. Но след смъртта й синовете й се хванали за гушите, като проблемите допълнително се усложняват и от религиозни въпроси. Изглежда, евреите много държат на религията си. Единият син трябвало да стане върховен жрец, доколкото поне разбрах. Другият искал да стане еврейски цар. Онзи, дето бил върховен жрец, казва се Хиркан, решил, че ще е най-добре, ако съчетае двете длъжности. Двамата си обявили война и в крайна сметка Хиркан бил победен от брат си Аристобул. Но изведнъж се появява някакъв идумейски принц на име Антипатър, който подшушнал нещо в ухото на Хиркан и го убедил да се съюзи с царя на набатейците Аретас. Според сключената сделка Хиркан щял да предаде на Аретас дванайсет арабски града, които били под еврейска власт.

Двамата обсадили Аристобул в Йерусалим, както евреите казват на Хиеросолима.

Аз пратих моя квестор, младия Скавър, да уреди споровете. Трябваше да се посъветвам с някого. Скавър решил, че правото е на страната на Аристобул, и заповядал на Аретас да се прибира в Набатея. Но Аристобул устроил засада на арабина при Папирон ли беше, какво беше, забравих, и избил армията му. Когато стигнах Антиохия, се разбра, че Аристобул вече бил еврейски цар, а Скавър не знаел какво да стори. Сега получавам подаръци и от двете страни. Да можеше да видиш какво ми е изпратил Аристобул, Цезаре: истинска лоза с плодове, само че направена от чисто злато.

Както и да е, заповядал съм на двете страни да се явят при мен другата пролет в Дамаск. Надявам се Дамаск да се окаже с приятен климат, защото смятам да зимувам в града и оттам да сложа край на споровете между Тигран и царя на партите. Човекът, с когото ми е най-интересно да се срещна, е Антипатър, идумеецът. От това, което слушам за него, трябва да е много умен. Навярно е обрязан. Почти всички семити се обрязват. Доста странна практика. Аз съм си доста привързан към кожичката, и в буквален, и в преносен смисъл. Ето, виждаш ли! Излезе почти като сполучлива игра на думи. Това е, защото Варон все още е при мен, а също и Леней и Теофан от Митилена. Доколкото разбирам, Лукул е почнал да се хвали, че е занесъл в Италия този фамозен плод, наречен череша, но пък и аз няма да се върна с празни ръце: натоварил съм се с всякакви корени и семена, включително на някакъв сладък лимон, какъвто намерих в Мидия — оранжев лимон, представяш ли си? Италийският климат би трябвало добре да му се отразява, понеже обича сухото време и дава плодове през зимата.

Е, стига толкова празни приказки. Време е да мина по същество и да ти съобщя защо ти пиша. Ти си много хитър и ловък политик, Цезаре, а на мен не ми е убягнало, че в сената винаги си говорил в моя полза, при това с успех. Никой друг не се изказа в моя полза по пиратския въпрос, само ти. Мисля, че ще остана на изток още две години, затова се очаква да се върна в Рим по времето, когато ти напускаш преторския пост — ако се възползваш от законите на Сула и като патриций се кандидатираш две години по-рано от приетото.

Но докато се прибера у дома, политиката изисква да имам винаги под ръка поне един свой човек сред народните трибуни. Догодина се пада ред на Тит Лабиен, а съм сигурен, че го познаваш, защото преди десетина години двамата заедно сте служили при Вация Исаврик в Киликия. Той е добър човек, родом е от Цингул, точно в средата на моята родна страна. И той е умник. Твърди, че навремето добре сте се разбирали. Знам, че догодина няма да бъдеш магистрат, но може би ще помагаш на Тит Лабиен. А може и той на теб да ти помага, не се притеснявай да го помолиш. Дал съм му инструкции. На следващата година — когато ти би трябвало да си претор — мой човек ще бъде по-малкият брат на Муция, Метел Непот. Правя си планове да се прибера, преди да е слязъл от длъжност, но не мога да съм сигурен.

Та това, което искам от теб, Цезаре, е да наглеждаш от мое име как върви животът в Рим. Ти ще стигнеш далеч, нищо че ти оставям малко страни да завладееш! Не съм забравил, че точно ти ми посочи пътя да стана консул, докато онзи продажник Филип нехаеше.

Приятелят ти от Митилена, Авъл Габиний, ти праща сърдечните си поздрави.

Е, защо пък да не го кажа направо: направи каквото можеш, за да осигуря земя за войската си! Още е рано Лабиен да се занимава с това, задачата ще бъде прехвърлена на Непот. За целта го пращам в Рим далеч преди изборите. Жалко, че няма да бъдеш консул, когато се разиграе голямата битка, още ти е рано. И все пак, нищо чудно борбата да се проточи до избирането ти, а тогава ще ми бъдеш от голяма помощ. Няма да е лесно.

Цезар остави това необичайно дълго писмо на писалището си и се замисли. Макар да му се струваше наивна, голата проза на Помпей го забавляваше; освен това Помпей му пишеше в доста непринуден стил, все едно в стаята беше влязъл самият той, докато изгладените политически обръщения, които Варон пишеше за пред сената, далеч нямаха подобно въздействие.

Когато за пръв път срещна Помпей — онзи паметен ден, когато Великият беше дошъл у леля му Юлия, за да иска за жена Муция Терция, — Цезар го възненавидя. По много причини вероятно никога нямаше да изпитва топли чувства към този човек. И все пак времето и контактите им донякъде бяха загладили първоначалното отношение и напоследък Цезар имаше по-скоро високо мнение за знатния си съгражданин. Е, Помпей още дразнеше със селските си маниери и надменността си, а най-вече — с навика си да пренебрегва законите. И все пак той беше надарен човек и всичко му идеше отръки. Много рядко правеше погрешни стъпки, а колкото повече остаряваше, толкова по-стабилно следваше правилната посока. Разбира се, Крас го мразеше от дъното на душата си, което създаваше известни трудности. Налагаше се Цезар внимателно да балансира между двамата.

Тит Лабиен? Жесток и кръвожаден варварин. Висок, як, с къдрави коси, крив нос и черни очи, режещи като с нож. Все едно се беше родил на кон. Мнозина римляни, че дори и Цезар, се бяха питали какви са истинските корени на Лабиен. А самият Помпей навремето се беше чудил дали кърмачката — робиня Мормолика не е откраднала новороденото дете на стария Тит Лабиен от люлката, за да постави собствената си рожба на негово място. Интересно как самият Лабиен е говорил пред Помпей колко добре са се разбирали с Цезар навремето. Това беше донякъде вярно. Двамата бяха превъзходни ездачи и бяха прекарвали много време в галопиране из равнината край Тарс, обсъждайки най-добрата тактика за използване на конницата в бой. И все пак Цезар никога не е чувствал Лабиен близък, нищо че той беше умен и способен човек. Лабиен можеше да се използва, но не биваше да му се има доверие.

Цезар донякъде разбираше защо Помпей се тревожи за съдбата на Лабиен като народен трибун, та чак се обръща към един патрицианец да му помага. Новата колегия беше съставена от доста разнородни хора, но което беше по-важно — независими люде, които щяха да подкарат каруцата в десет различни посоки едновременно. Със сигурност щяха да се надпреварват да си налагат вето един на друг. Но пък в едно отношение Помпей грешеше: ако Цезар беше подреждал вместо него в каква последователност хората му да бъдат избирани за трибуни, щеше да запази Лабиен за по-късно: за времето, когато Помпей ще отвори въпрос за оземляването на войниците си. Цезар знаеше, че Метел Непот е като всички Цецилии: нямаше да намери необходимата злоба, за да успее. Подобни задачи трябваше да се връчват на пиценски провинциалисти без знатни предци, те най-добре знаеха как да се оправят сами срещу всички.

Муция Терция. Вдовицата на Гай Марий Младши, понастоящем съпруга на Помпей Велики. Майка на Помпеевите деца: две момчета, момиче. Защо Цезар никога не я беше приближавал? Може би защото изпитваше към нея горе-долу същите чувства, както и към съпругата на Бибул — Домиция; самата мисъл да сложи рога на Помпей му се струваше толкова сладка и изкусителна, че вечно я отлагаше за по-късно. Вярно, че Домиция (братовчедка на Катоновия зет Ахенобарб) вече беше свършен факт, нищо че Бибул още не знаеше. Но щеше да научи, когато му дойде времето! Колко забавно! Но дали Цезар искаше да ядоса Помпей по начин, който със сигурност нямаше да му се понрави? Може би някой ден щеше да има нужда от Помпей, както и Помпей се случваше да има нужда от него. Колко жалко. От всички жени в списъка си Цезар най-много копнееше по Муция. Освен това от години знаеше, че и тя го желае. Но… дали си струваше? Навярно не. Цезар изпитваше горчиво съжаление, но най-накрая изтри името на Муция Терция от списъка си.

Което се оказа правилно. Годината привършваше, когато Лабиен се вдигна от имението си в Пицен и се премести в скромната къща, която наскоро си беше купил на Палатинския хълм — в по-скромния и не чак толкова представителен квартал, наречен Паладий. Още на другия ден се разходи из града и навести Цезар в дома на Аврелия — достатъчно късно, за да не си помислят, че Цезар му е патрон.

— Но нека не говорим тук, Тит Лабиен — посрещна го Цезар и го избута назад към вратата. — Имам си една друга квартира надолу по улицата.

— Тук е много уютно — отбеляза Лабиен, след като седна на удобния стол до масата с разреденото вино.

— Във всеки случай много по-тихо от къщата ми — обясни Цезар. Нарочно не седна зад писалището: не искаше да създава впечатлението, че двамата са се събрали само по работа. — Много ми е любопитно — рече той — защо Помпей не те запази за по-следващата година.

— Защото не очакваше да се задържи толкова дълго на изток — отговори гостът. — Не знаеше, че се налага да остане в Сирия да урежда еврейските проблеми, затова се надяваше да се прибере идната пролет. Мислех, че го е споменал в писмото си?

Значи Лабиен е бил предупреден за писмото. Цезар широко се усмихна.

— Познаваш го не по-зле от мен, Лабиене. Поиска да ти съдействам, разправи ми и за проблемите с евреите. Това, което обаче е забравил да спомене, е, че е имал намерение да се прибере доста по-скоро, отколкото е възможно.

В черните очи на пиценеца нещо проблесна.

— Е, това е, друга причина няма. Вместо да се изявя като най-великия народен трибун от години, ще трябва да се боря за това Великият да присъства с триумфални одежди на игрите.

— С или без червен грим на лицето?

Лабиен се засмя.

— Знаеш що за човек е Великият, Цезаре! Той няма да си сложи грим дори по време на самото шествие.

Цезар започваше по-добре да разбира положението.

— Ти клиент ли си на Великия?

— О, да. Има ли човек в Пицен, който да не е?

— И все пак не замина с него на изток.

— Той дори не искаше да използва Афраний и Петрей, когато воюваше с пиратите, нищо че успя да ги включи в дългия списък на легатите си за войната срещу царете заедно с Лолий Паликан и Авъл Габиний. Как да ти обясня, аз нямам сенаторски ценз, затова не можех да се кандидатирам за квестор. Единственият начин бедняк като мен да влезе в сената е да стане народен трибун, а след това да събере достатъчно пари, че при следващото преброяване цензорите да не го изхвърлят.

— Винаги съм си мислил, че Великият е щедър. Не ти ли е предложил помощ?

— Той пази щедростта си само за онези, които ще сторят велики подвизи за него. Може да се каже, че според първоначалния план можех да се надявам на подобна чест.

— А това да му гласуваш триумфалните одежди не представлява висока чест?

— Именно.

Цезар въздъхна и протегна крака.

— Доколкото разбирам — заключи той, — искаш да оставиш името си в аналите.

— Да.

— Доста време мина, откакто служихме като младши трибуни при Вация Исаврик. Съжалявам, че годините не те пожалиха. За нещастие моето финансово положение не ми позволява да ти дам заем, а и разбирам, че не бих могъл да ти бъда патрон. И все пак, Тит Лабиен, след четири години ще бъда консул, което означава, че след пет години ще управлявам някоя провинция. Нямам намерение да бъда миролюбивият управител на мирна провинция. Където и да отида, ще се води война, затова ще ми трябват способни хора за легати. Особено ще се нуждая от висш легат с пропреторски статут, който ще е способен да ръководи военни операции вместо мен. Спомням си, че имаш интерес към военното изкуство. Затова още сега съм склонен да сключим сделка. Най-напред, че ще намеря с какво да се запомни службата ти като народен трибун. И второ, когато отида да управлявам някоя провинция в качеството си на проконсул, ти ще дойдеш с мен като главен легат с пропреторски статут.

Лабиен се развълнува.

— Каквото си спомням за теб, Цезаре, все е свързано с войната. Колко странно! Муция винаги е казвала, че не бива да те изпускаме от очи. Говореше за теб, доколкото си спомням, с повече уважение, отколкото някога е говорила за Великия.

— Кой, Муция?

В черните очи на Лабиен не се четеше нищо.

— Именно.

— Бре, бре! И кой, освен теб го знае? — попита Цезар.

— Никой, надявам се.

— Той не я ли заключва в крепостта, докато отсъства? Така правеше навремето.

— Тя вече не е дете… Ако изобщо някога е била. И тя е като мен, имала е труден живот. Човек много научава от трудностите в живота. Все ще се оправим.

— Следващия път, когато я видиш, кажи й, че няма да издам тайната й — усмихна се Цезар. — Ако Великият разбере, няма да можеш да разчиташ на помощ от него. Още ли те интересува предложението ми?

— Разбира се.

Лабиен си тръгна, а Цезар остана още дълго време на стола. Муция Терция си имаше любовник, при това не й се беше наложило да го търси вън от Пицен. Какъв необикновен избор! Цезар трудно си представяше мъже, по-различни по характер от младия Марий, Помпей и Тит Лабиен. Жената търсеше разнообразие. Дали Лабиен й се нравеше повече от другите двама, или беше просто временно увлечение?

Във всеки случай беше сигурно, че Помпей ще разбере. Любовниците можеха да се заблуждават, че никой не знае за тях, но ако продължаваха своята любовна история в сърцето на Пицен, все щеше да се разчуе. Ако се съдеше по писмото на Помпей, още не знаеше, но това нямаше да продължи дълго. И тогава Тит Лабиен щеше да изгуби всичко, което Помпей някога му е дал, нищо че така и така не очакваше много от него. Може пък да е станал любовник на Муция именно, за да си отмъсти за провалените надежди? Нищо чудно.

Но това едва ли имаше някакво значение. Цезар трябваше да мисли за друго — как да превърне за Лабиен предстоящата година в пътека на славата. Не беше невъзможно, но щеше да се окаже трудно. Градът сякаш тънеше в политическа леност, а куриатните магистрати не вдъхваха никакви надежди. Ако нещо можеше да подпали искри, това щеше да е някой ужасяващо радикален поземлен закон, който да предложи и последното парче от държавната земя на Рим да бъде раздадена на бедните… А такъв закон нямаше да зарадва Помпей. Той имаше нужда от държавна земя, за да я раздаде на войниците си.

Щом новите народни трибуни влязоха в длъжност — на десетия ден от декември, станаха очевидни различията помежду им. Цецилий Руф има наглостта да поиска от плебейското събрание да разреши на изпадналите в немилост Публий Сула и Публий Автроний да се явят отново на консулските избори; нищо чудно, че и деветте колеги на Цецилий гласуваха против. Нищо чудно, че събранието се съгласи с искането на Лабиен Помпей цял живот да се явява на градските игри с триумфални одежди.

Голямата изненада дойде от страна на Публий Сервилий Рул, който пожела всяко парче държавна земя на територията на Италия и провинциите да бъде раздадено на бедните. Сякаш изведнъж духът на Гракхите възкръсваше! С един замах Рул разпали полуизгасналите въглени.

— Ако Рул успее, докато се върне Великият, няма да остане държавна земя за легионите му — тревожеше се Лабиен.

— Да, но Рул забрави да спомене този факт — отговори му Цезар. — След като сам предпочете да представи законопроекта си най-напред в сената, допусна голяма грешка, че не спомена войниците на Великия.

— Защо да ги споменава, след като всеки знае?

— Истина е. Но ако има нещо, което всеки човек с положение мрази, това са поземлените реформи. Държавната земя е свещена. Твърде много сенаторски фамилии с твърде голямо влияние наемат държавните земи и правят големи пари от тях. Да се предложи част от държавната земя на войската е само по себе си зло, но да поискаш цялата да бъде разпределена между бедните, това е проклятие към боговете! Ако Рул просто беше споменал, че това, което вече не принадлежи на Рим, не може да бъде дадено тепърва на войската, току-виж получил подкрепа от най-неочаквани места. Но така както представи нещата, законопроектът няма шанс.

— Ти ще гласуваш ли против? — попита Лабиен.

— Не, не и аз! Ще застана изцяло зад него — ухили се Цезар. — Ако аз подкрепя законопроекта, мнозина от колебаещите се ще се наредят на противната страна. Цицерон е най-типичният пример в това отношение. Как беше кръстил той хората като Рул? „Популари“, защото са склонни повече да мислят за народа, отколкото за сената. Името ми харесва, ще се опитам да си спечеля име на „популар“.

— Да, но ще разсърдиш Великия, ако говориш в полза на закона.

— Не и ако прочете писмото, което ще му пратя заедно с копие от речта си. Великият не е вчерашен.

Лабиен обаче не беше доволен.

— Всичко това ще отнеме време, Цезаре, а аз нямам никакво участие в цялата история. Какво ще правя аз?

— Вече уреди на Великия триумфалните одежди за цял живот, не ти остава друго, освен да чакаш суматохата около Рул да се успокои. А това скоро ще стане. Запомни, че който се смее последен, най-добре се смее.

— Ти имаш нещо наум.

— Нямам — призна си Цезар.

— Е, хайде де!

Цезар се усмихна.

— Бъди спокоен, Лабиене, все нещо ще ми хрумне. Винаги ми е хрумвало.

Когато се прибра у дома си, Цезар потърси най-напред майка си. Тя си беше направила малък личен кабинет в една от стаите, където Помпея никога не я безпокоеше; свекърва й може би не я плашеше чак толкова, но любовта на Аврелия към сметките и числата държеше снахата достатъчно далеч. Освен това беше по-мъдро големият кабинет да бъде оставен на Помпея (Цезар така или иначе използваше другото си жилище за работа). Доволна от просторните си покои, Помпея по-рядко безпокоеше Аврелия. Сега, докато минаваше покрай таблиния, Цезар чу смях и женски гласове.

— Кой е с нея? — попита той и седна на стола срещу писалището на майка си.

Стаичката беше толкова малка, че по-едър мъж от Цезар не би могъл да се пъхне в малката ниша, оставена за стола. Аврелия обаче знаеше как да подреди и толкова ограничено пространство; рафтовете със свитъците стояха на известно разстояние от главата й, така че да не се удари при сядане и ставане, а в далечните ъгли на писалищната маса имаше няколко етажерки за документи.

— Кой е с нея? — настоя Цезар, след като Аврелия не отговори веднага.

Тя остави писеца, вдигна поглед и въздъхна.

— Няколко глупачки.

— За това не ще и питане. Глупост глупост привлича. Но кои са сега?

— Двете Клодии и Фулвия.

— Охо! Помпея вероятно се среща с чужди мъже, майко?

— Със сигурност не. Не й позволявам да приема мъже у дома, а когато излиза, винаги пращам с нея Поликсена. Поликсена е моя робиня, не могат да я подкупят или сплашат. Разбира се, Помпея взима със себе си глупавата си дъщеря, но и двете заедно не могат да излязат наглава с Поликсена.

Цезар изглеждаше доста уморен, преценяваше майка му. Беше прекарал цяла година като председател на съда по убийствата и през ръцете му бяха минали много дела. Той обаче се справяше и вече дори му се носеше славата на перфектен правист. Другите съдии имаха навика да отлагат делата и да си правят безкрайни почивки, но не и Цезар. Естествено Аврелия знаеше, че синът й дължи пари, знаеше и каква е общата сума; но с времето се беше научила, че разговори за пари винаги създават напрежение между двамата. Затова, макар да изгаряше от любопитство, стоеше прехапала устни и мълчеше. Цезар изглеждаше твърде безразличен към съдбата си, при условие че не можеше да спази сроковете и лихвите растяха. Нещо му подсказваше, че рано или късно пари ще се намерят, но Аврелия от опит знаеше, че ако се лепне на човек, призракът на парите може да изсмуче силите и на най-жизнеспособните. А че призракът вече се беше залепил за Цезар, в това Аврелия беше убедена.

Освен това синът й беше все така обвързан със Сервилия. Изглежда, нищо не беше в състояние да ги раздели. За съжаление Юлия, която наближаваше тринайсетия си рожден ден и вече имаше мензис, проявяваше все по-очевидна нетърпимост към Брут. Е, нищо не можеше да предизвика момичето да се държи грубо или нетактично с него, но вместо да се влюби по-силно в годеника си — сега, когато у нея проговаряше жената, — Юлия ставаше все по-хладна и детската й загриженост се изместваше от скука. Това беше пагубно за всеки брак.

Това бяха проблемите, които измъчваха Аврелия, но с тях грижите не свършваха. Така например даваше си сметка, че апартаментът й е твърде скромен за човек в положението на Цезар. Клиентите му вече не можеха да се поберат едновременно в атрия, а и адресът не беше подходящ за човек, който възнамерява след пет години да бъде консул. Тя не се съмняваше в избора на сина си за най-висшата длъжност. С неговото име, потекло, обществено поведение, външен вид, чар и интелектуални способности, за каквото и да се кандидатираше Цезар, винаги щеше да събере най-много гласове от всички. Той имаше безброй врагове, но никой не можеше да разруши здравата основа, на която беше стъпил сред представителите на първата и втората класа. А за изборите за консул именно първите две класи решаваха всичко. Да не говорим, че в очите на останалите обществени съсловия Цезар се ползваше с авторитет, какъвто нямаше никой от неговите събратя. Той се чувстваше еднакво сигурен сред най-богатите и сред най-бедните римляни. И все пак Аврелия нямаше как да заговори за нов дом, без да засегне неприятния проблем с парите. Да бъде или да не бъде? Да отвори ли дума или нищо да не каже?

Аврелия си пое тежко дъх и положи ръцете си на масата.

— Цезаре — започна тя, — догодина ще се кандидатираш за претор. А аз предвиждам един доста сериозен проблем.

— Адресът ми — сети се той.

Тя кисело му се усмихна.

— Поне си досетлив.

— Това да не е прелюдия към някоя разправия за пари?

— Не, не е. Или май е по-правилно да кажа: надявам се, че не е. През годините успях да поспестя нещо, а бих могла да заложа инсулата за някой сериозен заем. Като съберем спестяванията и заема, мога да ти дам, колкото да си купиш къща на Палатина или в Карина.

Цезар прехапа устни.

— Много щедро от твоя страна, майко, но както не мога да приема пари от приятелите си, така няма да ги приема и от теб. Нали ме разбираш?

Изглеждаше невероятно, че Аврелия е на шейсет и една. По лицето й не забелязваше нито една бръчица, може би защото леко беше напълняла.

— Знаех, че така ще отговориш — невъзмутимо отвърна Аврелия. След което подхвърли уж между другото: — Чувам, че върховният понтифекс Метел Пий е заболял.

Това като че ли го изненада.

— Кой ти каза?

— Най-напред Клодия. Според съпруга й Целер цялото семейство било отчаяно. Емилия Лепида го потвърди. Метел Сципион бил много потиснат от състоянието на баща си. Откакто жена му почина, не се чувствал добре.

— Вярно е, че старият не се е появявал отдавна в сената — съгласи се Цезар.

— Няма и да се появи. Като ти казвам, че е заболял, имам предвид, че умира.

— И?

— Когато умре, колегията на понтифексите ще трябва да привлече нов върховен понтифекс. — Големите очи на Аврелия блестяха от вълнение. — Ако те назначат за върховен понтифекс, Цезаре, ще можеш с един удар да разрешиш няколко проблема наведнъж. Най-вече ще докажеш пред кредиторите си, че консулството няма да ти се изплъзне. А това ще означава, че кредиторите ти ще се съгласят да отложат падежите за след края на преторския ти мандат. Имам предвид, че ако случайно ти се падне да управляваш Сардиния или Африка, няма да успееш да възстановиш загубите си. А ако наистина стане така, кредиторите ще се изнервят.

— Много добре си пресметнала нещата, майко.

Аврелия продължи:

— На второ място службата на върховен понтифекс ще ти осигури превъзходно жилище за сметка на държавата. Освен това ще станеш понтифекс цял живот, затова и държавният дом ще си остане твой. Той се намира на самия Форум, голям е, удобен… Та затова — допълни майка му — вече започнах да подготвям съпругите на колегите ти понтифекси.

Цезар въздъхна.

— Планът е великолепен, майко, но не можем да го изпълним. При условие, че в колегията членуват хора като Катул и Вация Исаврик — да не говорим за останалите, — шансовете ми се нищожни. Най-малкото, защото е прието човек да стане върховен понтифекс, след като вече е бил консул, а не обратното. И второ, защото в колегията са най-заклетите консерватори в сената. Те не ме обичат.

— Нищо не ми струва да опитам — настоя Аврелия.

В този момент обаче Цезар се сети какво може да се направи. Той отметна глава назад и гръмко се засмя.

— Да, майко, точно така! Залавяй се за работа! Знам как ще стане. Ох, каква буря се задава!

— И какво точно знаеш?

— Всъщност дойдох да поговорим за Тит Лабиен, който е, сигурен съм, че знаеш, тазгодишният човек на Помпей в колегията на трибуните. Трябваше да помисля на глас пред някого. А ти си толкова умна, че като подхвърля някоя мисъл, тя много добре отскача от теб.

Аврелия вдигна вежди.

— Е, благодаря все пак! Дали идеите не отскачат по-добре от Сервилия?

Цезар отново се засмя. Аврелия рядко прибягваше до намеци, но понякога беше находчива като Цицерон.

— Ако трябва да бъда сериозен… — обясни Цезар. — Знам какво мислиш за тази връзка, но не ме смятай за глупак. Сервилия много разбира от политика. Освен това е влюбена в мен. И все пак тя не е член на моето семейство, а и не мога да й имам пълно доверие. Когато я използвам за стена, винаги гледам да не изтърва някоя топка по невнимание.

— Това много ме успокоява — не се въздържа да отбележи Аврелия. — И какво толкова гениално ти хрумна?

— Когато Сула премахна закона на Домиций Ахенобарб за свещенослужителите, той отиде дори една крачка по-далеч, отколкото повеляваше традицията навремето. Защото отне правото на народното събрание да избира своя върховен понтифекс. Преди Сула върховният понтифекс винаги се е избирал от народа, никога не се е назначавал от колегите си. Ще накарам Лабиен да възвърне правото на избор на понтифексите и авгурите на трибутните комиции. Ще върне и избора на върховния понтифекс. На народа идеята ще се хареса.

— На народа се харесва всичко, което е против законите на Сула.

— Именно. Тогава ми остава единствено — изправи се Цезар от стола — да се кандидатирам за върховен понтифекс.

— Тогава нека Тит Лабиен действа още сега, Цезаре. Не отлагай за по-късно! Никой не знае колко време му остава на Метел Пий. Той е толкова самотен без своята Лициния.

Цезар пое ръката на майка си и я поднесе до устните си.

— Майко, много ти благодаря. Въпросът ще намери своето решение съвсем скоро. Това е закон, който Помпей ще подкрепи. Той има голямо желание да стане понтифекс или авгур, но знае, че никога няма да бъде приет доброволно от колегиите. Докато при евентуални избори ще спечели.

От триклиния се разнасяха все по-силни смехове, отбеляза Цезар, щом се озова в приемната. Имаше намерение веднага да си тръгне, но все пак размисли, че е редно да навести и жена си.

„Страшна сбирка, няма що“ — мислеше си той, докато наблюдаваше гостите от вратата. Помпея беше преустроила цялото помещение, като го беше претрупала с кушетки, безброй много пурпурни възглавници и завивки, банални, пък дори и скъпи вещи, фрески и статуи. Доколкото се виждаше, спалнята й също беше безвкусно подредена.

Помпея се беше излегнала на кушетката в десния край на стаята, при това не беше сама; Аврелия й забраняваше да приема чужди мъже, но не можеше да затвори вратата на дома за големия брат на снаха си — Квинт Помпей Руф. Младежът наскоро беше прехвърлил двайсетте и си създаваше лоша репутация. Без съмнение, че сестра му се е сближила с Клавдиевци покрай него, защото за Помпей Руф се знаеше, че е пръв приятел е Публий Клодий, три години по-възрастен от него, но още по-неукротим.

Аврелия не допускаше в дома си самия Клодий, но двете му по-малки сестри — Клодия и Клодила — бяха чести гостенки. Можеше да се каже, че Клодия, омъжена за Метел Целер (по-големия брат на Муция Терция), е по-привлекателна от сестра си Клодила, която наскоро се беше развела с Лукул след шумен скандал. Подобно на всички Клавдии Пулхери двете бяха с широки и влажни очи, дълги и леко извити мигли, гъсти тъмни коси и мургава кожа с цвят на зехтин. Не бяха високи, но и двете имаха чудесни фигури, знаеха как да се обличат и имаха грациозна походка. Бяха и доста начетени, особено Клодия, която имаше влечение към възвишената поезия. Двете седяха на кушетката срещу тази на Помпея и брат й, робите им се спускаха някак твърде свободно надолу по раменете и очертаваха приятно налетите им гърди.

Фулвия, която седеше до тях, не беше кой знае колко по-различна, нищо че кожата й беше по-бледа, а косите й донякъде напомняха на Цезар за тези на майка му. Освен това имаше същите тъмновиолетови очи и изящни мигли. Изобщо младата жена внушаваше приятни усещания, допълнени от глуповатите й твърдения, вдъхновени от собствените й наивни представи за двамата й прословути предци: дядо й Гай Гракх и неговия брат Тиберий. Доколкото знаеше Цезар, бракът на Фулвия с Публий Клодий не беше гледан с добро око от родителите й, но тя винаги получаваше каквото пожелае. Откакто се омъжи, се беше сприятелила с двете си зълви.

Но ако Цезар се притесняваше от компанията в дома му, не беше заради трите млади дами. Повече го плашеха две по-възрастни гостенки на третата кушетка: Семпрония Тудитан, съпруга на един Децим Юний Брут, и майка на друг (доста странен избор на приятели от страна на Фулвия — Тудитаните бяха заклети врагове на двамата Гракхи, също както и семейството на Децим Юний Брут Калаик, дядо на мъжа на Семпрония), и Пала, която в миналото беше съпруга най-напред на цензора Филип, а сетне на цензора Попликола, като им беше родила по един син на двамата. И Семпрония, и Пала трябваше да са прехвърлили петдесетте, нищо че използваха всички познати чудеса на козметиката, за да скрият възрастта си. Пък и не се бяха наситили още на плътските удоволствия, които предлага животът; и двете си въобразяваха, че кожата им е на млада девица, и ходеха облечени в широко разпуснати роби. Упоритата борба с възрастта, усмихваше се вътрешно Цезар, беше колкото безплодна, толкова и жалка. Майка му, преценяваше той с безмилостния си поглед, беше много по-привлекателна, нищо че беше с десет години по-възрастна от тях. Аврелия обаче не копнееше за мъжки прегръдки, докато Семпрония и Пала бяха известни курви, които не оставаха дълго време сами.

Присъствието на двете стари дами предполагаше, че около Помпея кръжат и младите Децим Брут и Попликола. За Децим Брут нямаше какво толкова да се каже, освен че е млад, животът му се струва скучен, притежава изобретателност и е готов да върши обикновени безобразия, като да се налива с вино, да ляга с различни жени и да харчи пари на комар. Но за младия Попликола се знаеше, че е прелъстил мащеха си и че се е опитал да убие баща си, цензора, заради което беше съден и обречен на бедност и липса на политическо бъдеще. Никога нямаше да бъде допуснат до сената, но откакто Публий Клодий се ожени за Фулвия и съответно се докопа до бездънната каца с мед, младият Попликола започна отново да се появява сред богаташките среди.

Най-накрая Цезар беше забелязан от Клодия. Тя надигна глава, изпъчи гърди и многозначително му се усмихна.

— Цезаре, какво божествено удоволствие да те видим! — възкликна.

— Усещането е същото, естествено — отвърна той.

— Няма ли да влезеш? — подкани го Клодия и потупа кушетката до себе си.

— Много бих се радвал, но за жалост се канех да излизам.

„Явно — размишляваше Цезар, докато се измъкваше от дома си — ще имам доста проблеми.“

Лабиен беше повикан веднага, но преди това Цезар трябваше да се срещне със Сервилия, която навярно вече го чакаше в апартамента му.

Сервилия наистина го чакаше, но беше разумна жена и никога не би му държала сметка защо закъснява. Освен това знаеше, че той няма да се извини.

Известно време двамата нищо не си казаха. Започнаха да се целуват, след това с въздишки се излегнаха на кревата, освобождавайки се от дрехите и грижите едновременно. Сервилия беше толкова възхитителна, толкова умна и изобретателна. А той беше съвършен, гостоприемен, непогрешим и властен дори когато проявяваше внимание. Напълно доволни един от друг, Цезар и Сервилия бяха изгубили представа за времето и ако се съдеше по водния часовник, възвърнаха си го доста късно.

Цезар не желаеше да споменава за Лабиен; но Помпея беше интересна тема и той я подхвана още докато се прегръщаха.

— Жена ми си е намерила доста странни приятелки.

Сервилия не бе забравила влудяващите месеци на безпомощна ревност, затова се радваше всеки път, когато Цезар кажеше нещо лошо за жена си. Вярно, че още при първата им среща след раждането Сервилия разбра колко нещастен е бракът му; и все пак съперницата беше пищна красавица, а и имаше шанса да живее заедно с Цезар; никоя жена на възрастта на Сервилия не можеше да бъде спокойна, ако врагът е с близо двайсет години по-млад.

— Какви странни приятелки? — попита Сервилия.

— Клодиите и Фулвия.

— Това можеше да се очаква. Да не забравяме в какви среди се движи брат й Помпей.

— Да, но днес в клетката с животните влязоха още два екземпляра.

— Кои?

— Семпрония Тудитан и Пала.

— А така! — Сервилия се надигна и Цезар сякаш усети да го обливат със студена вода. Тя свъси вежди, замисли се и накрая добави: — И това не би трябвало толкова да ме учудва.

— Не и мен, като знам що за приятели има Публий Клодий.

— Не, нямах предвид общите познати. Знаеш, предполагам, че сестра ми Сервилила се разведе с Друз Нерон заради изневяра.

— Чух нещо такова.

— Това, което не знаеш, е, че смята да се жени за Лукул.

Този път и Цезар се надигна.

— От трън, та на глог! Този човек провежда върху себе си всякакви експерименти с вещества, въздействащи върху възприятията. Правил го е от години. Доколкото знам, един от освободените му роби има задължение единствено да му осигурява сънотворни или възбуждащи вещества — цветчета, гъби, отвари от листа, плодове, корени, всичко.

— Сервилила твърди, че Лукул най-много обичал виното, но страдал от мъчителен махмурлук. Изглежда, въпросните вещества му понасят по-добре след изтрезняването. Както и да е, сестра ми не се оплаква. Мисли, че ще е достатъчно хем да е богата, хем съпругът й да не е много бдителен.

— Той все пак се разведе с Клодила заради изневяра… И кръвосмешение.

— За това е виновен единствено Клодий.

— Е, пожелавам късмет на сестра ти — заключи Цезар. — Лукул все още е на Марсово поле и си чака триумфа, но сенатът все така му отказва, затова няма скоро да го видим в града.

— Той скоро ще си получи триумфа — възрази Сервилия. — Мои хора ми издадоха, че Помпей не искал в никакъв случай да дели Марсово поле със стария си враг, още по-малко, когато се завърне от Азия покрит със слава. — Тя презрително изсумтя. — Какъв позьор! Всеки разумен човек разбира, че основната работа я свърши Лукул! Великият отиде да обере плодовете на упорития му труд.

— Съгласен съм, нищо че Лукул ми е най-малката грижа. — Цезар я погали по едната гърда. — Ти нямаш навика да се отплесваш със странични теми, мила. Какво общо има това с Помпея и приятелките й?

— Наричат го Клодиевия кръг — изтегна се Сервилия. — Всичко знам от Сервилила. Начело на въпросното общество стои, разбира се, самият Публий Клодий. Главната, а по-точно е да се каже, единствената цел на въпросния Клодиев кръг е да скандализират. Така се забавляват членовете му. Те са все хора скучаещи, мързеливи, нежелаещи да се захванат с нищо полезно, но затова пък богати. Пиенето, мърсуването и комарът не им се струват достатъчни. Единствената цел на Клодиевци е да създават скандали и да предизвикват. Ето защо се свързват с курви като Семпрония Тудитан и Пала, създават кръвосмесителни връзки или ласкаят мръсници като Попликола. Мъжката част от кръга включва неколцина младежи, от които би трябвало да се очаква повече — включително младия Курион и братовчед ти Марк Антоний. Разбирам, че тяхното любимо забавление е да се правят на любовна двойка.

Този път Цезар шумно изсумтя.

— Всичко мога да повярвам за Марк Антоний, но не и това! На колко години е той? Деветнайсет или двайсет? А вече е направил повече копелета, отколкото всеки друг, при това са се народили из всички обществени класи.

— Това е така. Но да изпълниш римските къщи с деца не е достатъчно скандално. Една хомосексуална връзка, при това между синовете на толкова консервативни фамилии, би шокирала повече хората.

— Та значи жена ми принадлежи към тази свята институция! — въздъхна Цезар с тъга. — Чудя се как да я измъкна навреме.

Думите му не зарадваха Сервилия и тя бързо скочи от леглото.

— И аз не виждам как, Цезаре, освен с цената на скандал, който само ще зарадва Клодиевия кръг. Или ще се разведеш с нея, което означава да нарушиш принципите си.

Цезар поклати глава.

— Не, не мога да го сторя без причина. А приятелството с порочни люде само по себе си не е причина. Помпея и да иска, нищо повече не може да постигне, защото майка ми не я изпуска от очи. Жал ми е за нея. Тя дори не може да излъже свекърва си.

Беше време да се изкъпят (Цезар беше отстъпил пред любовницата си и се беше сдобил с малък мангал, на който да се топли вода); Сервилия реши, че не си струва повече да одумва Помпея.

Тит Лабиен трябваше да почака до следващия ден, чак тогава Цезар го прие в самостоятелното си жилище.

— Имам две задачи за теб — каза Цезар.

Лабиен го наблюдаваше с интерес.

— Първата би трябвало да се възприеме добре от конническото съсловие и със сигурност ще допадне на Великия.

— И каква е тя?

— Да прокараш закон за възвръщането правото на народното събрание да избира авгури и понтифекси.

— Включително — подхвърли хитрият Лабиен — и върховния понтифекс.

— Бре, колко бързо схващаш!

— Чух, че всеки момент се готви държавно погребение за Метел Пий.

— Има нещо такова. Вярно е също така, че искам да стана върховен понтифекс. И все пак не очаквам колегите ми понтифекси да пожелаят аз да ги оглавя. За сметка на това избирателите навярно няма да са съгласни с тях. Тогава защо да не дадем на народа правото да посочи кой е най-достоен за върховен понтифекс?

— Защо не, наистина? — Лабиен внимателно го изгледа. Много неща у Цезар му харесваха и все пак склонността му да говори по всички въпроси с ирония и пренебрежение му се струваше недостатък. Човек не можеше да разбере доколко сериозно говори Цезар. О, амбициите му бяха безгранични, но подобно на Цицерон и той често даваше знак, че понякога предпочита просто да се забавлява. В този момент все пак изглеждаше напълно сериозен, а и Лабиен знаеше добре за огромните му дългове. Ако спечелеше изборите за върховен понтифекс, Цезар щеше да укрепи доверието на кредиторите си.

— Искаш законът да се гласува възможно най-скоро?

— Именно. Ако се случи Метел Пий да умре, преди законът да е влязъл в сила, народът може и да се откаже от реформата. Ще трябва да действаме бързо.

— Ампий ще се радва да ми помогне. Предполагам, че и останалите народни трибуни ще проявят разбиране. Това е закон, който с нищо не нарушава римските обичаи — едно голямо предимство. — Но в тъмните очи на Лабиен се четеше очакване. — И какво е другото, което си намислил?

Цезар се намръщи.

— Нищо особено. Ако Великият се върне по-рано, би било много лесно. Единственото нещо, за което съм сигурен, че ще създаде голяма суматоха в сената, е да предложиш законопроект, възстановяващ правата на децата и внуците на проскрибираните от Сула. Няма да успееш да прокараш подобен текст, но поне дебатите ще вдигнат шум и ще се съберат слушатели.

Идеята очевидно се понрави на Лабиен. Той широко се усмихна и стана.

— На мен ми харесва. Здраво ще издърпам опашката на Цицерон!

— У Цицерон не опашката е най-важното — подхвърли Цезар. — Ако някой негов израстък се нуждае от ампутация, това е езикът. Но ако предложиш двата законопроекта едновременно, ще раздвоиш вниманието и хората няма да знаят на кой проект държиш повече. А ако се подготвиш достатъчно добре, нищо чудно да използваш Цицероновия език в своя полза.

Прасчо беше мъртъв. Квинт Цецилий Метел Пий Понтифекс Максимус, преданият син на Метел Прасето и предан другар на диктатора Сула, умря в съня си. Признатият за най-добрия сред римските медици, някогашният лекар на Сула Луций Тукций, поиска от осиновения син на Пий да извърши аутопсия.

Но осиновеният Метел не беше нито толкова умен, нито толкова съобразителен като баща си. Метел Сципион по рождение беше син на Корнелий Сципион Назика и на по-голямата от двете Лицинии, дъщери на Крас Оратор (по-младата Лициния беше омъжена за Метел Пий и съответно беше негова осиновителка), и беше известен най-вече с високомерието си и аристократичните си предразсъдъци.

— Никой няма да се докосва до тялото на баща ми! — нареди той през сълзи и инстинктивно сграбчи жена си за ръката. — Ще отиде сред пламъците непокътнат!

Погребението, разбира се, беше проведено за сметка на държавата и церемонията отговаряше на високото положение на починалия. Погребалното слово на Форума беше прочетено от Квинт Хортензий, след като Мамерк Лепид, тъст на Метел Сципион, отказа честта. Присъстваха всички важни особи, от Катул до Цезар, от Цепион Брут до Катон.

В деня след изгарянето на тялото на Прасчо Метел Сципион проведе разговор с Катул, Хортензий, Вация Исаврик, Катон, Цепион Брут и първия консул Цицерон.

— Носят се слухове — рече осиротелият младеж, чиито зачервени очи подсказваха колко сълзи е пролял за баща си, — че Цезар възнамерява да се кандидатира за върховен понтифекс.

— Е, това не може да ни изненада — отговори Цицерон. — Всички знаем кой дърпа юздите на Лабиен в отсъствието на Великия, нищо че точно в този момент се съмнявам дали Великият изобщо се интересува от делата на Лабиен. Това народът да избира кой да бъде понтифекс или авгур не е от значение за Великия, но със сигурност е от голяма полза за Цезар. Така той има шансове да спечели, докато ако решението зависеше единствено от колегията, не би могъл да разчита на това.

— Колегията никога не е избирала сама върховния понтифекс — обясни Катон на Метел Сципион. — Единственият върховен понтифекс, който не е бил избран от народа, е баща ти, а и него го посочи Сула, не колегите му.

Катул обаче имаше друго възражение срещу Цицерон.

— Колко сляп си ти за намеренията на нашия приятел Помпей Велики! Казваш, че няма да спечели? Хайде сега! Великият само чака случай да стане понтифекс или авгур. И това може да стане само след решение на народното събрание, никоя колегия няма да го приеме по свое желание в състава си.

— Катул е напълно прав, Цицероне — подкрепи го Хортензий. — Законът на Лабиен ще послужи идеално на Помпей.

— По дяволите, законът на Лабиен! — избухна Метел Сципион.

— Успокой се, Сципионе — сгълча го Катон. — Тук сме се събрали да решим как да попречим на Цезар да се кандидатира.

През цялото време Брут седеше на стола си и следеше с поглед гневните изражения на присъстващите. Чудеше се защо изобщо са го поканили на събрание на толкова важни особи. Предполагаше, че това е част от доживотната война, която вуйчо му Катон водеше със Сервилия кой да го наставлява в живота — война, която хем го плашеше, хем му се струваше интересна, още повече че вече беше пораснал и много неща му ставаха ясни. Разбира се, хрумна му дали не са го поканили в качеството му на бъдещ зет на Цезар — може би смятаха да го поразпитат; но колкото повече спореха околните, толкова по-изолиран се чувстваше и след като никой за нищо не го питаше, реши, че в крайна сметка всичко е, за да се ядоса Сервилия.

— Можем да ти осигурим избора за редови член на колегията много лесно — обясняваше Катул на Метел Сципион, — като просто разубедим всеки друг, изкушил се да заеме освободеното място.

— Е, това поне е нещо — отвърна Сципион.

— Кой обаче смята да се конкурира с Цезар? — попита Цицерон, още един от присъстващите, който не знаеше със сигурност защо са го поканили. Предполагаше, че е по искане на Хортензий и че от него се очаква да открие как Цезар да бъде отстранен. Работата беше там, че Цицерон беше сигурен в успеха на Цезар. Очевидно законът на Лабиен не беше изготвен от самия Лабиен. В самия текст си личеше стилът на Цезар.

— Аз ще се кандидатирам — зарече се Катул.

— Аз също — обади се Вация Исаврик, който досега беше мълчал.

— Тогава, след като само седемнайсет от трийсет и петте триби участват в избора на духовници — разсъждаваше Цицерон, — трябва да манипулираме жребия така, че да се паднат трибите и на двама ви, а тази на Цезар да остане отвън. Така се увеличават шансовете ви.

— Аз по принцип съм против използването на подкупи — обади се Катон, — но мисля, че точно в този случай ще трябва да се бръкнем за пари. — Той погледна племенника си. — Квинт Сервилий, ти си най-богатият сред нас. Ще бъдеш ли така добър да пожертваш известна сума за нашата справедлива кауза?

Студена пот обля Брут. Ето защо бил тук! Той прокара език по пресъхналите си устни и ги изгледа някак притеснено.

— Вуйчо, с радост бих ви помогнал — рече с треперещ глас, — но не смея! Парите ми се контролират от майка ми.

— На двайсетгодишна възраст оставяш майка си да ти държи парите? — възмути се Катон.

Всички го гледаха смаяни.

— Вуйчо, опитай се да разбереш! — рече Брут.

— О, много добре разбирам — подхвърли с презрение Катон и демонстративно му обърна гръб. — Явно — рече, — ще трябва да разчитаме на личните си средства. — Вдигна рамене. — Както знаете, кесията ми е плитка. И все пак ще дам двайсет таланта.

— Аз нищо не мога да си позволя — погледна ги нещастно Катул, — защото храмът на Юпитер ми отнема всяка спестена сестерция. Но все някак ще намеря петдесет таланта.

— Петдесет и от мен — рече Вация.

— Петдесети от мен — обеща Метел Сципион.

— Петдесет и от мен — съгласи се Хортензий.

Едва сега Цицерон си даде сметка защо присъства на този заговор и с най-медения си глас оповести:

— Жалкото състояние на финансите ми е твърде добре известно, за да очаквате от мен нещо повече от сърцераздирателни речи пред избирателите. Услуга, която ще бъда изключително щастлив да ви предоставя.

— Тогава остава само едно — рече Хортензий. — Да решим кой от вас двамата в крайна сметка ще се изправи срещу Цезар.

Но точно тук планът срещна неочаквана пречка: нито Катул, нито Вация Исаврик бяха съгласни да отстъпят в полза на другия. Всеки от тях беше убеден, че именно той трябва да бъде новият върховен понтифекс.

— Пълна глупост! — беснееше Катон. — Най-накрая ще разделите гласовете и шансовете на Цезар ще станат най-големи. Ако само един от вас участва в изборите, борбата ще е равностойна. При трима кандидати кой знае какво ще стане.

— Аз ще се кандидатирам — настояваше Катул.

— И аз също — рече Вация Исаврик, който придобиваше все по-агресивно изражение.

Събранието се разпусна. Унижен и съсипан, Брут напусна богаташкия дом на Метел Сципион и се запъти право към скромното жилище на годеницата си в Субура. Нямаше къде другаде да отиде, след като вуйчо му не му беше казал дори „довиждане“, а мисълта да се прибере вкъщи при майка си и бедния Силан с нищо не го привличаше. Сервилия щеше да се опита да научи къде е бил, какво е чул и какво е замислил вуйчо Катон; а вторият му баща щеше да си седи и да мълчи.

С годините любовта на Брут към Юлия се засилваше.

Докато той разправяше надълго и нашироко за срещата в дома на Метел Сципион, Юлия, най-милото и сладко девойче на земята, го слушаше със сълзи в очите.

— Дори на Метел Сципион му се е налагало да се съобразява с родителите си — заключи тя най-накрая, — а другите вече са твърде стари, за да си спомнят какво е да живееш под един покрив е главата на семейството.

— Със Силан проблеми нямам — обясняваше Брут, като едва се сдържаше да не заплаче, — но толкова се страхувам от майка си! Работата е там, че вуйчо Катон не се страхува от нищо.

Никой от двамата не подозираше за отношенията, които съществуваха между бащата на Юлия и майката на Брут. Затова Юлия не виждаше причина да крие мнението си за Сервилия.

— Разбирам те, Бруте, мили. — Тя беше пребледняла от притеснение. — Майка ти не знае що е съчувствие, дори не си дава сметка колко властна и самолюбива се. Толкова е неуязвима.

— Напълно съм съгласен — въздъхна Брут.

Време беше да го разведри по някакъв начин, да му вдъхне повече самочувствие. Юлия се усмихна и посегна да оправи дългите му черни къдрици.

— Мисля, че се държиш правилно, Бруте. Стоиш настрана и не я предизвикваш. Ако вуйчо ти Катон живееше с нея, сигурно щеше да разбере положението ти.

— Вуйчо Катон е живял навремето с нея — напомни й той.

— Да, ама тя тогава е била малка — галеше го момичето.

Брут искаше да я целуне, но се въздържа. Задоволи се с това да я погали на свой ред по ръката. Юлия наскоро беше навършила тринайсет и макар че вече се превръщаше в жена, Брут знаеше, че още не й е време да се целува. Освен това го възпираше чувството за чест, което му бяха внушили множеството консервативни автори, които четеше, да речем Катон Цензор. А с доверието не биваше да се злоупотребява.

Разбира се, щеше да е по-добре и за двамата Брут да се беше престрашил, защото тогава Юлия не би могла да прикрие нарастващата си неприязън към него, а колкото по-рано двамата сложеха край на противоестествения си годеж, толкова по-добре за всички. Но понеже Брут никога не я докосваше, тя не виждаше разумна причина да се оплаче пред баща си и да го моли да я спаси от един навярно ужасен брак. Колкото и добра съпруга да бъде тя, нищо добро няма да се получи и за двама им.

Проблемът беше, че Брут беше изключително богат! Това си беше беда още когато ги сгодяваха, но откакто Брут наследи и богатствата на дядо си по майчина линия, нещата станаха ужасяващо сложни. Подобно на всички в града Юлия знаеше историята за Златото от Толоза и за всичко, което Цепионите са си купили с него. Парите на Брут щяха да са от огромна полза за баща й, в това не биваше дори да се съмнява. Баба й винаги й обясняваше, че неин дълг като единствена рожба на баща си е да повдигне престижа му на Форума. И имало само един начин едно момиче да го стори: като се омъжи за съпруг с възможно най-много пари и обществен авторитет. Брут можел и да не е момичешкият идеал за съпруг, но като пари и име нямал равен. Затова Юлия щеше да изпълни своя дълг и да се омъжи за човек, с когото за нищо на света не би легнала. Баща й беше по-важен.

Затова когато Цезар мина да я навести, Юлия се държеше, все едно Брут е годеникът на мечтите й.

— Пораснала си — отбеляза той.

— Само пет години ми остават — отвърна му тържествено Юлия.

— Това ли е всичко?

— Да — въздъхна Юлия, — това е всичко.

Той я прегърна и я целуна. Нямаше как да знае, че дъщеря му е точно от онези момичета, които искат съпругът им да прилича на баща им: да бъде зрял мъж, известен, хубав и да ръководи събитията.

— Нещо ново? — попита Цезар.

— Брут идва.

Той се засмя.

— Това не е новина, Юлия!

— Може би този път е — отговори тя многозначително, след което му разправи всичко, което бе научила за разговора в дома на Метел Сципион.

— Какъв нахалник е този Катон! — възкликна Цезар. — Да иска пари, и то много, от едно двайсетгодишно момче!

— Парите са си останали на мястото заради майка му.

— Ти не харесваш много Сервилия, нали?

— И аз се чувствам като Брут, татко, тя ме ужасява.

— И защо по-точно?

Юлия не можа да му обясни.

— Просто някакво усещане. Колкото пъти я видя, все се сещам за някоя зла черна змия.

— А ти някога виждала ли си зла черна змия?

— Не, но съм виждал на картинки. Напомня ми и на Медуза. — Юлия затвори очи и опря чело в рамото му. — А ти харесваш ли я, татко?

На това Цезар можеше да отговори, без да си криви душата:

— Не.

— Ето виждаш ли!

— Права си — съгласи се той.

Естествено, когато Цезар преразказа цялата случка няколко минути по-късно, Аврелия беше смаяна.

— Не е ли приятно да знаеш, че дори общата им омраза към теб не е могла да ограничи амбициите на Катул или Вация? — Аврелия дори си позволи да се усмихне.

— Катон е прав, ако и двамата се явят на изборите, ще разделят гласовете. А ако не друго, то поне знам, че ще манипулират жребия. На изборите няма да гласува триба Фабия!

— Но техните триби ще гласуват.

— Това няма да е пречка, ако и двамата участват в изборите. Някои от техните естествени поддръжници може би ще се вслушат в моите аргументи и в крайна сметка ще подкрепят мен, като откажат да гласуват за тях.

— Това е мъдро!

— Печеленето на избори — разсъждаваше на глас Цезар — не става само с подкупи. Но никой от тези глупаци, решени да ме преследват, не го разбира. Подкупът не е инструмент, който аз бих използвал, дори да имах желанието или парите да го сторя. Ако аз съм кандидат при едни или други избори, ще се намерят поне петдесет хрътки — сенатори, които ще обикалят и душат наоколо. Няма да остане неразследван и един-единствен глас. Но подкупът далеч не е единственото средство.

— Жалко, че въпросните седемнайсет триби ще се изтеглят в последния момент — рече Аврелия. — Ако жребият се проведе няколко дни по-рано, ти би могъл да извикаш избиратели от провинцията. Името Юлий Цезар значи много повече на село, отколкото имената Лутаций Катул или Сервилий Вация.

— И все пак, майко, нищо не може да се направи по въпроса. Със сигурност в избора ще гласува поне една градска триба — Луций Декумий ще е от огромна полза там. Крас също ще мобилизира своята триба, ако се падне да гласува, същото ще стори и Помпей. А моето влияние не се ограничава само в рамките на триба Фабия.

Настъпи кратко мълчание. Цезар беше обзет от мрачни мисли. Дори да искаше да каже нещо, Аврелия се стърпя. Изражението му подсказваше, че синът й води спор със самия себе си, навярно се чудеше дали да подхване друга, по-деликатна тема. Ако Аврелия си мълчеше, имаше по-голям шанс той сам да се разприказва. А каква по-деликатна тема от парите? Затова тя просто изчака.

— Крас дойде да ме види тази сутрин — най-после изрече Цезар.

Аврелия нищо не отговори.

— Кредиторите ми започват да се притесняват.

Мълчание.

— Още получавам неплатени сметки от времето, когато бях едил. Това означава, че не съм изплатил и една сестерция от заемите.

Аврелия сведе очи към масата.

— Това включва и лихвата върху лихвата. Вече се говорело да ме наклеветят пред цензорите. Това, че единият цензор ми е вуйчо, няма да ми помогне. Цензорите са длъжни да спазват закона. Ще изгубя мястото си в сената, всичко, което притежавам, ще бъде разпродадено. Включително и земите ми.

— Крас има ли някакво предложение? — осмели се да попита Аврелия.

— Да бъда избран за върховен понтифекс.

— Той самият няма ли да ти заеме пари?

— Това е последната сламка, поне що се отнася до мен. Крас е голям приятел, но неслучайно го сравняват с бик със слама около рогата. Вярно е, че не чака лихва, затова пък е свикнал, когато си поиска обратно парите, да ги получава веднага. Помпей ще се прибере, преди да стана консул, затова трябва да го имам на своя страна. Крас обаче ненавижда Помпей, не може да го понася още от времето на съвместното им управление. Трябва да лавирам между двамата. Което означава, че не бива да дължа пари на никого от тях.

— Разбирам. Ако те изберат, тогава какво ще стане?

— Тогава нещата ще се пооправят, особено ако победя сериозни съперници като Катул и Вация. Победата ще подскаже на кредиторите ми, че скоро ще стана претор, че със сигурност ще бъда първи консул. И че каквото и да стане, веднъж да поема управлението на някоя консулска провинция, ще съумея да възстановя загубите си. Рано или късно всеки ще си получи дължимото. Натрупващата се лихва е нещо чудовищно и трябва да се забрани със закон и все пак си има предимствата: кредиторите знаят, че колкото по-късно си получат парите, толкова повече ще получат.

— Значи е най-добре да станеш върховен понтифекс.

— И аз така мисля.

Изборите за нов върховен понтифекс, както и за ново попълнение в колегията на понтифексите, бяха насрочени за след двайсет и четири дни. Кой ще бъде новото попълнение, не беше загадка за никого: чисто и просто единственият кандидат беше Метел Сципион. Докато Катул и Вация Исаврик обявиха кандидатурите си за върховен понтифекс.

Цезар се хвърли в предизборната кампания с желание и енергия. Подобно на Катилина и той разчиташе на знатния си произход, нищо че двамата му съперници далеч не бяха нови хора; не само това, ами бяха водещи фигури сред добрите люде. По принцип длъжността на върховния понтифекс се предоставяше на човек, който вече е бил римски консул, но макар това да беше предимство за Катул и Вация, напредналата им възраст им пречеше. Катул беше на шейсет и една, Вация — на шейсет и осем. В Рим се смяташе, че човек е на върха на своите способности и творческа активност на четирийсет и две години: затова беше прието човек да стане консул на тази възраст. Оттам нататък можеше да стане цензор, принцепс сенатус, десетина години по-късно дори можеше да бъде отново консул, но веднъж навършил шейсет, вече не го вземаха насериозно. Цезар още не беше избиран дори за претор, но беше прекарал повече от двайсет години в сената, бяха го запомнили с делата му като едил, носеше венец от дъбови листа на всяка публична проява, а римските избиратели го знаеха не само като един от големите аристократи в града, но и като човек с големи способности и огромен потенциал. Дейността му на съдия и адвокат не беше минала незабелязана, още по-малко коректното му отношение към клиентите му. Накратко Цезар беше бъдещето, докато Катул и Вация Исаврик принадлежаха на миналото. На това отгоре и двамата носеха върху себе си едно малко позорно петънце, а именно че са се ползвали с благоволението на Сула. Повечето от избирателите щяха да са конници, а Сула навремето жестоко беше преследвал конническото съсловие. За да омаловажи факта, че Цезар е племенник на омразния Сула, Луций Декумий се беше заел да припомни конфликта, който младият Цезар бе имал навремето с диктатора: как отказал да се разведе с дъщерята на Цина и как за малко да заплати с живота си, когато по време на бягството си бил покосен от жестока болест.

Три дни преди изборите Катон повика в дома си Катул, Вация и Хортензий. Този път нямаше нужда от парвенюта като Цицерон или недорасли момчета като Цепион Брут. Дори Метел Сципион беше по-добре да стои настрана.

— Казах ви — говореше с присъщата си прямота Катон, — че е грешка и двамата да се кандидатирате. Затова настоявам сега един от вас да се откаже.

— Не — отказа Катул.

— Не — отказа и Вация.

— Толкова ли не разбирате, че разделяте гласовете? — удари Катон с юмрук по грозната маса, която ползваше за писалище. Изглеждаше доста зле, защото предната вечер беше прекарал пред каната с вино. Откакто Цепион беше умрял, често се утешаваше с вино, ако изобщо може да се говори за утеха. Сънят го беше напуснал, призракът на брат му го преследваше, а робинята, която от време на време ползваше, за да утолява плътските си желания, го отвращаваше. Дори приказките с Атенодор Кордилион, Мунаций Руф и Марк Фавоний не го вълнуваха. Катон все четеше и четеше, но колкото повече се запознаваше с Платон, Аристотел или дори с прадядо си Катон Цензор, толкова повече го преследваше мисълта за самотата и мъката. Оттам каната с вино, а заради нея и нервните изблици пред двамата застаряващи, но упорити римски аристократи, които отказваха да видят каква грешка допускат.

— Катон е прав — мусеше се Хортензий. И той вече не беше млад човек, но в качеството си на авгур не можеше да се кандидатира за върховен понтифекс. Липсата на големи амбиции му помагаше да запази свежа мисълта си, но животът, който водеше напоследък, му пречеше. — Един от вас може и да победи Цезар, но двамата заедно ще си поделите гласовете и онзи току-виж спечелил.

— Тогава е дошло времето да подкупваме — отговори Катул.

— Да подкупваме? — Катон силно удари по масата. — При тези обстоятелства дори няма смисъл да подкупваме! Двеста и двайсет таланта няма да ви спечелят достатъчно гласове да изпреварите Цезар!

— Тогава — предложи Катул — защо да не подкупим самия Цезар?

Другите го зяпнаха.

— Цезар има близо две хиляди таланта дългове, които нарастват всеки месец, защото не може да върне и една сестерция — обясни той.

— Тогава аз предлагам — взе думата Катон, — да доложим за случая пред цензорите и да изискваме незабавното отстраняване на Цезар от сената. Така ще се отървем от него веднъж завинаги!

— Скъпи Катоне, не можем да сторим това! — възрази Хортензий. — Той може да е напаст, но все пак е един от нас!

— Не, не е! Не е един от нас! Ако не го спрем навреме, ще унищожи всички ни, в това можете да сте сигурни! — изрева Катон и отново заблъска по масата. — Предайте го! Предайте го на цензорите!

— В никакъв случай — заяви Катул.

— В никакъв случай — повтори Вация Исаврик.

— В никакъв случай — отказа и Хортензий.

— Тогава — Катон изведнъж намери друго решение — намерете човек извън сената, който да го стори. Да речем някой от кредиторите му.

Хортензий затвори очи. Катон беше най-непоклатимият стълб на каузата им, но имаше случаи, когато у него проговаряха и тускуланският селянин, и робът — варварин. Цезар беше роднина на всеки от присъстващите, дори на Катон, нищо че връзката беше доста далечна… А като се замисли човек, с Катул бяха втори братовчеди.

— Забрави за това, Катоне. — Хортензий отвори очи и уморено го изгледа. — Това е против римските обичаи. Повече няма защо да спорим.

— Ще се справим с Цезар според римските разбирания — обеща Катул, — ако сте съгласни парите, които бяхме събрали, за да подкупим избирателите, да бъдат използвани за самия Цезар. Аз самият съм готов да го навестя и да му ги предложа. Двеста и двайсет таланта ще бъдат прекрасна първа вноска за кредиторите му. Сигурен съм, че и Метел Сципион ще се съгласи.

— О, и аз съм сигурен! — процеди през зъби Катон. — Но мен не ме бройте, безгръбначни глупаци! На Цезар дори фалшиви пари не бих му дал!

И така Квинт Лутаций Катул пожела да се срещне с Гай Юлий Цезар в самостоятелното му жилище на Вик Патриции, точно между субуранската баня и работилницата за боядисване на платове. Двамата се видяха в самия ден преди изборите, доста рано сутринта. Подреденото с вкус малко жилище доста изненада Катул; не знаеше, че братовчедите му изпитват слабост към изящната мебел, още по-малко беше очаквал това от самия Цезар. Дали изобщо имаше страна от живота, в която Цезар да не проявява дарба, питаше се той, седнал на кушетката, преди да го поканят на стола за клиентите. Тук несправедливо обвиняваше домакина си: Цезар никога не би третирал като свой клиент човек с обществения ранг на Катул.

— Е, утре ще бъде един велик ден — усмихваше се Цезар, докато му подаваше кристална чаша с разредено вино.

— Тъкмо във връзка с това идвам да те видя — обясни Катул и отпи от виното, което се оказваше превъзходно. — Виното е добро, но не ми е познато — призна си той.

— Ами защото е домашно производство — рече Цезар.

— Къде го правиш? При Бовила?

— Не, имам лозе в Кампания.

— Това обяснява всичко.

— За какво искаш да говорим, братовчеде? — попита Цезар.

Катул не отговори веднага.

— До мен достигна, Цезаре, че финансовото ти положение е доста сложно. Дошъл съм да те помоля да не участваш в изборите за върховен понтифекс. Ако бъдеш така добър да ми направиш тази услуга, аз ще се погрижа да получиш двеста таланта сребро.

Катул бръкна в гънката на тогата си, извади малък свитък хартия и му го подаде.

Цезар не го погледна. Само тъжно въздъхна.

— По-добре да бяхте използвали парите да подкупите избирателите. Двеста таланта щяха да свършат голяма работа.

— Решихме, че така ще сме по-ефективни.

— Но сте сбъркали, братовчеде, защото аз не искам парите ви.

— Не можеш да си позволиш да откажеш.

— Това е така и все пак отказвам.

Малкият свитък остана в протегнатата ръка на Катул.

— Моля те да преосмислиш предложението.

— Задръж си парите, Квинт Лутаций. Утре заранта ще бъда на Форума в своята жреческа тога и ще поискам народът да ме посочи за върховен понтифекс. И нищо няма да ме спре.

— Умолявам те, Гай Юлий, още веднъж: вземи парите!

— Умолявам те, Квинт Лутаций, още веднъж: откажи се!

При което Катул захвърли кристалната чаша на пода и излезе.

Цезар остана за миг загледан в розовата локва, която се беше образувала на пода. Най-накрая стана, отиде до килера, извади парцал и избърса виното. Щом докосна с пръст чашата, кристалът се пръсна на стотици парченца, затова Цезар внимателно забърса стъкълцата с парцала, нави го и го изхвърли. Намери си друг парцал и довърши чистенето.

— Добре, че хвърли чашата на земята — сподели Цезар пред майка си на другия ден, след като мина през дома си, за да поиска благословията й.

— Цезаре, как можеш да се радваш? Много добре знам за коя чаша става дума… Знам и колко пари си дал за нея.

— Продадоха ми я за чаша от планински кристал, но се оказа, че кристалът е имал пукнатина.

— Ами иди си поискай парите.

Цезар направи кисела гримаса.

— Майко, майко, кога най-после ще се научиш? Въпросът няма нищо общо с парите, които съм дал. Просто чашата е била дефектна, а аз не искам нищо дефектно в дома си.

Аврелия наистина не го разбираше, затова смени темата.

— Пожелавам ти успех, скъпи сине — целуна го тя по челото. — Няма да ходя на Форума, ще те чакам тук.

— Ако изгубя, майко — закани се той с усмивка на уста, — ще има доста дълго да чакаш! Ако изгубя, изобщо няма да мога да се върна.

С тези слова той напусна къщата, облечен в жреческата си тога на алени и моравочервени райета. Подире му вървяха стотината му клиенти заедно с цяла тълпа жители на Субура. По целия Вик Патриции нямаше прозорец, от който да не се покаже някоя женска глава да му пожелае късмет.

Аврелия го чу отдалеч как се провиква към почитателките си:

— Някой ден късметът на Цезар ще стане пословичен!

Аврелия седна зад масата си и се захвана със своите безкрайни изчисления на сметалото от слонова кост. Но така и нищо не записа на хартията пред себе си, дори не можеше да си обясни какво изобщо е пресмятала цяла сутрин.

В интерес на истината Цезар не се забави чак толкова; по-късно Аврелия щеше да научи, че е отсъствал шест часа. Когато победоносният му глас се дочу откъм атрия, краката й се подкосиха и тя не можа да стане.

— Пред тебе е новият върховен понтифекс! — похвали се той.

— О, Цезаре! — възкликна Аврелия и се разплака.

Нищо друго не би го изненадало повече, защото през целия си живот нито веднъж не я беше виждал да плаче. Усмивката му угасна, той затръшна вратата зад себе си, помогна на майка си да се изправи, прегърна я и на свой ред се разрида.

— Не си плакала дори заради Цинила — изрече най-накрая.

— За нея плаках, но никога пред теб.

Цезар извади кърпа, за да избърше лицето си, след което изтри и нейните сълзи.

— Ние успяхме, майко, успяхме! Аз съм все още на арената с меч в ръка.

Аврелия успя да се усмихне.

— Колко души чакат в приемната?

— Нямам представа, във всеки случай много.

— Убедително ли спечели.

— Всички седемнайсет триби гласуваха за мен.

— Дори тези на Катул и Вация?

— В техните триби спечелих повече гласове, отколкото се събраха за двамата, взети заедно. Можеш ли да си представиш?

— Това се казва сладка победа — промълви Аврелия. — Но защо?

— Един от тях трябваше да се откаже. Двамата поделиха гласовете помежду си — обясни Цезар. Беше се успокоил и можеше да посрещне хората в приемната. — Освен това като млад съм бил жрец на самия Юпитер, а Сула ме лиши от длъжността. Върховният понтифекс също принадлежи на Великия бог. Моите клиенти държаха доста обстойни речи пред събранието още преди изборите и не млъкнаха, докато не гласува и последната триба. — Цезар отново се ухили. — Казвах ти, майко, изборите са нещо повече от подкупи. Навярно сред всички, които гласуваха, не се намира и един, който да ме е смятал за лош избор: аз винаги съм принадлежал на Юпитер.

— Точно това най-лесно би могло да се обърне срещу теб. Можеха да решат, че щом някой е бил фламен Диалис, а вече не е, ще донесе по-скоро нещастие на града.

— Не! Хората винаги чакат някой да им обяснява как да се държат спрямо боговете. Аз просто се сетих да го сторя преди другите. Всъщност те изобщо не се бяха сетили.

Метел Сципион беше напуснал държавния дом, където живееше върховният понтифекс, още след като се ожени за Емилия Лепида, а бездетната Лициния, съпруга на покойния Метел Пий беше умряла преди него. Жилището на върховния понтифекс беше празна.

Естествено никой от присъстващите на погребението на Прасчо не беше достатъчно нетактичен, та да напомни необичайните обстоятелства около неговия избор: Пий беше посочен навремето за върховен жрец от самия Сула, и то заради жестокото му заекване — една от грозните шеги на Сула, които продължаваха десетилетия след смъртта му. Заради заекването на понтифекса всяка религиозна церемония минаваше при голямо напрежение, защото всички се притесняваха ще успее ли Пий да изговори правилно всяка молитва до края на ритуала. Ако една-единствена дума беше произнесена неправилно, всичко трябваше да започне отначало.

Новият върховен понтифекс не притесняваше и не заекваше. Освен това той дори не пиеше вино. Още една от малките хитринки на Цезар, които умело бе използвал преди изборите. Няколко случайни забележки за възрастните Вация и Катул караха човек да се замисли. След като двайсет години си бяха късали нервите заради един пелтек, римляните държаха да видят на негово място свещенослужител, който няма да допусне и най-малък пропуск.

Цели тълпи от клиенти или просто поддръжници се явиха пред жилището на Цезар, за да му помогнат да се пренесе в Държавния дом на Форум Романум. Самите жители на Субура бяха обаче нещастни, задето най-знатният им съсед си отиваше. А от всички най-нещастен беше Луций Декумий, който беше сторил всичко по силите си Цезар да успее, нищо че собственият му живот нямаше да е същият след заминаването на Цезар.

— Ти си винаги добре дошъл, Луций Декумий — напомни му Аврелия.

— Няма да е същото — отвърна мрачно старецът. — Винаги съм знаел, че сте зад съседната врата, че сте добре. Но там, на Форума, сред храмовете и весталките! Хм…

— Хайде, стари приятелю, горе главата — окуражи го шейсетгодишната дама, в която Декумий се беше влюбил още когато тя бе само на деветнайсет. — Той нито ще дава под наем апартамента, нито ще се отказва от малкото жилище на Вик Патриции. Твърди, че подобни местенца са му все още от полза.

Това беше най-радостната новина, която Луций Декумий беше чувал от много време насам! Веднага изтича при събратята си от колегията да им съобщи, че Цезар ще си остане и занапред част от Субура, че макар и тайно от околните, пак ще е с тях.

Цезар не се вълнуваше, че стои по закон начело на институция, повечето от членовете на която го ненавиждат. Щом свърши церемонията по посвещаването му в храма на Юпитер на Капитолия, той свика всички понтифекси. Заседанието протече толкова бързо и гладко, че някои от жреците, като например Секст Сулпиций Галба или Публий Муций Сцевола, вече се чудеха дали държавната религия няма само да спечели от избора на новия върховен понтифекс, пък бил той и човек с неприемливи политически възгледи. Мамерк Лепид, остарял и болнав, само се усмихваше; той най-добре от всички знаеше колко ефективен е Цезар, щом реши, че някоя работа трябва да се свърши.

На всяка втора година към календара трябваше да се добавят двайсет дни, за да не се изостава спрямо сезоните, но вече няколко върховни понтифекси като Ахенобарб и Метел Пий бяха пренебрегвали тези си задължения. За в бъдеще двайсетте дни щяха да се добавят всеки път, когато е нужно, обяви Цезар. Нямало да приема никакви извинения или религиозни уловки. След това дори съобщи на колегите си, че възнамерява да прокара през трибутните комиции закон, с който еднократно да бъдат добавени сто дни и календарът най-после да съвпадне с годишните времена. В момента едва започвало лятото, докато според календара вече било късна есен. Разбира се, подобен план предизвика доста мърморене сред понтифексите, но никой не възрази на глас; всички присъстващи (включително Цезар) знаеха, че за да има шанс подобен законопроект, вносителят му най-напред трябва да стане консул.

Докато наставляваше своите колеги, Цезар навъсен огледа вътрешността на храма на Юпитер Оптимус Максимум. Катул още се мъчеше с възстановяването му, но откакто бяха издигнати стените и покривът сякаш си даваше почивка. Храмът вече можеше да се ползва, но атмосферата в него беше тягостна, а блясъкът на предишната сграда липсваше. Повечето стени вече бяха измазани и боядисани, но ги нямаше фреските и гипсовите отливки, а очевидно Катул не беше достатъчно предприемчив, а може би достатъчно съобразителен, да изнуди чуждестранните владетели да докажат своята почит към Рим, като подарят на Юпитер някоя и друга лъскава вещ. В светилището нямаше златни статуи, нямаше величествени Виктории, които се носят на колесници с по четири коня, нямаше стенописи от Зевксис, нямаше дори изображение на самия Юпитер, което да замести унищожената скулптура от теракота, изваяна от легендарния Вулка по времето, когато Рим е бил малко детенце, едва-едва пропълзяло на световната сцена. На първо време Цезар реши да си замълчи. Все пак длъжността на върховен понтифекс беше пожизнена, а той нямаше още трийсет и седем години.

Сложи край на заседанието, обявявайки, че тържественият пир по повод посвещаването му ще се проведе след осем дни в Държавния дом, и пое пеша надолу по хълма към новата си къща. Отдавна беше свикнал с многобройната тълпа от клиенти, които го придружаваха навсякъде, затова не им обръщаше внимание и вървеше на няколко крачки пред тях, унесен в собствените си мисли. Беше очевидно, че се беше обрекъл на Великия бог, затова и беше спечелил изборите с Юпитеровата благословия. Да, налагаше се да се впрегне вместо Катул с обзавеждането и украсата на храма. Юпитер заслужаваше красота и богатства, пък дори и във времена, когато римляните бяха свикнали да трупат разкош в собствените си домове и градини, вместо да се грижат за храмовете, и когато всеки способен художник или занаятчия би получил многократно повече пари, ако работи за частни лица, отколкото за обществените сгради, за които държавата никога не харчеше големи суми.

Най-важния разговор за деня Цезар беше оставил за накрая. Най-добре първо да установи контрол върху колегията на понтифексите, а чак след това да се запознае с весталките. Всички жречески колегии бяха в една или друга степен зависими от него, тъй като все пак представляваше най-висшата фигура в религиозния живот на града; ала имаше една колегия, която беше изцяло подчинена на върховния понтифекс и това бяха весталките. Той играеше ролята на техен патер фамилиас, т.е. глава на семейството, и освен това споделяше един и същи покрив с тях.

Държавният дом беше много стар и никога не е бил опожаряван, та да го възстановят наново. Поколения върховни понтифекси с пълни кесии го бяха подобрявали и украсявали, дори да знаеха, че каквато и вещ да оставят в сградата, от масичките от слонова кост до египетските кушетки, нищо не би могло да бъде изнесено след смъртта им в полза на наследниците им.

Подобно на всички сгради на Форума от епохата на ранната република и Държавният дом стоеше под ъгъл спрямо основната ос на Форума. Това беше, защото по времето, когато сградата се е строяла, традицията е изисквала всички култови и обществени сгради да бъдат ориентирани по направлението север-юг. Форумът обаче следваше естествените дадености на терена и се проточваше от североизток на югозапад. По-късно сградите наоколо се подреждаха спрямо контура на площада, така че общата картина ставаше по-приятна за окото. Но Държавният дом, който беше една от най-внушителните сгради на Форума, не само се набиваше в очи, но беше доста грозен. Общият силует се криеше донякъде от така наречената Регия, където се намираха служебните помещения на върховния понтифекс. Високите стени на приземния етаж бяха издигнати от каменни блокове и имаха правоъгълни прозорци, докато горният етаж, построен от капризния Гней Домиций Ахенобарб, беше тухлен. Доста неподходяща комбинация, която би могла да се подобри — поне откъм Вия Сакра, — ако се издигнеха широк портал и подходящ стъпаловиден постамент пред него. Цезар вече бе решил, че точно това ще бъде неговият личен принос към Държавния дом. Сградата беше осветена за храм, следователно нямаше причина да не напомня на храм.

Къщата беше квадратна, макар че от двете й страни имаше пристройки, които я превръщаха в многоъгълник. Зад гърба й се изправяше десетметрова скала, оформяща ръба на хълма Палатин. От горната страна на скалата минаваше Вия Нова, оживена улица с кръчми, магазина и многоетажни жилищни сгради. Точно зад държавния дом минаваше тясна алея, която обслужваше долните етажи на сградите, обърнати към Вия Нова. И понеже въпросните сгради стърчаха доста над нивото над скалата, от тях се разкриваше чудесна гледка към вътрешните дворове в Държавния дом. Освен това не позволяваха на върховния понтифекс и весталките да се радват на следобедното слънце. Като се вземеше предвид разположението на сградата и влагата, Цезар можеше да очаква доста студени зими. В съседство, малко нагоре по хълма, но обърнат с дългата си страна към Форума, се намираше Портик Маргаритария — закритият бижутерски пазар, — който всъщност отцепваше съществена част от площада.

И все пак никой римлянин, пък дори и прагматикът Цезар, не виждаше нещо необичайно в това обществените сгради да имат странна форма.

Ескортът от клиенти застана на почтително разстояние на площада и с благоговение проследи с поглед Цезар, докато той се изкачваше към двукрилата бронзова порта с изваяни барелефи, проследяващи живота на Клелия. При нормални обстоятелства никой не минаваше през тази порта, тъй като и двете крила на голямата къща си имаха входове. Но днешният ден не бе обикновен. Новият върховен понтифекс влизаше във владение на своето имение, а това беше тържествен акт. Цезар удари три пъти с отворена длан по дясното крило на вратата и тя веднага се отвори. Главната весталка ниско му се поклони и го въведе вътре, след което затвори вратата. Трогнатата до сълзи публика тежко въздъхна и се приготви за едно продължително чакане.

Перпения и Фонтея се бяха оттеглили преди няколко години; жената, която изпълняваше ролята на главна весталка, беше Лициния, близка братовчедка на Луций Мурена и далечна братовчедка на Марк Крас.

— Аз — рече тя, докато водеше Цезар по рампата, служеща за вестибюл, към следващата бронзова порта — имам намерение да се оттегля възможно най-скоро. Братовчед ми Мурена се кандидатира за консул тази година и ме помоли да остана главна весталка, колкото да му помогна при изборите.

Лициния не беше красива, но беше приятна жена. Дали обаче си изпълняваше както трябва задълженията, Цезар имаше причина да се съмнява. В качеството си на понтифекс от дълги години имаше вземане-даване с весталките и горко беше оплаквал съдбата им от деня, в който покровител им стана Метел Пий. Най-напред Метел Пий прекара десет години в Испания, където се сражаваше срещу Квинт Серторий, след което се прибра у дома състарен и напълно безразличен към жени, които се очакваше да храни, наглежда, наставлява и подпомага. Пък и злобната му жена не беше от голяма полза в това отношение. Както можеше да се очаква, и трите жени, застанали последователно начело на колегията, се нуждаеха от по-здрава ръка да ги води. Като следствие от всичко това колегията на весталките беше в упадък. Е, свещеният огън беше поддържан, различните празненства и церемонии се провеждаха според правилата. Но скандалът около процеса, който навремето Публий Клодий беше започнал, още не беше заглъхнал: римляните си имаха едно наум за целомъдрието на шестте жени, които трябваше да олицетворяват късмета на града, особено за онези, които бяха весталки по време на самия процес.

Лициния удари три пъти по дясното крило на вътрешната порта и тя се отвори, този път от Фабия, която отново ниско се поклони на Цезар. Зад този свещен портал се бяха събрали шестте весталки, за да поздравят своя нов духовен баща на единствената площ в Държавния дом, която споделяха.

И какво направи духовният баща? Най-напред им се усмихна по начин, който ни най-малко не отговаряше на религиозните разбирания, след което се насочи право към третата бронзова порта в дъното на оскъдно осветения атрий.

— Хайде вън, момичета! — подкани ги Цезар.

Озоваха се в хладната вътрешна градина, така наречения перистил. Той забеляза едно закътано местенце с три каменни пейки. Без видимо усилие върховният понтифекс повдигна едната пейка и я обърна с лице към другите две. След това се разположи на нея, облечен в пищната си червена тога (каквато носеха всички понтифекси) и не по-малко пищната си червена туника (каквато носеше само върховният понтифекс), и потупа с ръка до себе си в знак весталките да седнат при него. Настъпи тягостно мълчание, през което Цезар внимателно огледа всичките си нови жени.

Фабия, която навремето беше прицел едновременно на Катилина и Клодий, се славеше като най-хубавата весталка от десетилетия. Беше втора по старшинство и скоро щеше да наследи Лициния. Не беше кой знае каква перспектива за главна весталка; ако по времето, когато са я предложили на колегията, е имала повече съпернички, никога не биха я допуснали. Но Сцевола, който е бил върховен понтифекс по онова време, е нямал избор. Колкото и да му се е искало да му предложат някое грозно момиченце, трябвало е да приеме тази изящна наследничка на най-старата римска фамилия (нищо че през последните шейсет-седемдесет години Фабиите бяха все осиновени деца). Странното беше, че Фабия и Теренция, жената на Цицерон, имаха обща майка. И все пак у Теренция не се забелязваше абсолютно нищо от красотата и милия характер на Фабия, нищо че беше далеч по-интелигентна от сестра си. В този момент Фабия беше на двайсет и осем, което означаваше, че й оставаха осем до десет години в колегията.

Следваха две момичета — връстнички: Попилия и Арунция. И двете навремето бяха обвинени в прелюбодеяния от Клодий, като се предполагаше, че са имали връзка с Катилина. С божието благоволение бяха доста по-непривлекателни от Фабия! Когато бяха застанали пред съда, макар и само на седемнайсет, на заседателите не им беше трудно да повярват в невинността им. Но все пак Цезар имаше да се тревожи за бъдещето, Фабия, Попилия и Арунция щяха да се оттеглят в разстояние от две години, което оставяше на новия върховен понтифекс тежката задача да им намери заместнички. Но все пак дотогава оставаха десет години. Попилия се падаше при това близка братовчедка на Цезар, но Арунция, наследница на не чак толкова знатна фамилия, почти нямаше общо с неговия род. Нито една от двете не се беше измила съвсем от позорните петна, нанесени им от Клодий, което ги принуждаваше да водят доста отшелнически живот.

Заместничките на Перпения и Фонтея бяха все още деца на по единайсет години.

Едната беше Юния, сестра на Децим Брут и дъщеря на Семпрония Тудитан. За никого не беше тайна защо родителите й я предложиха на колегията още шестгодишна. Семпрония Тудитан виждаше в дъщеря си бъдеща съперница, а Децим Брут Младши пилееше парите с такава лекота, че за сестра му нищо нямаше да остане. Последното не представляваше чак такава беда, защото държавата винаги осигуряваше прилична зестра за весталките си, ако родителите им се окажеха бедни. А и Юния щеше да израсне доста хубава, щом преминеше през мъките на пубертета — как са могли тези бедни създания да живеят в този затворен и лишен от майчина ласка свят?

Другото дете беше патрицианка от стара, но отдавна залязла фамилия, казваше се Квинктилия и беше дебела. И тя си нямаше зестра. Знак, мрачно разсъждаваше Цезар, за лошата репутация на колегията: никой баща, който може да подсигури добра зестра на дъщеря си, колкото да й намери съпруг, не би дал детето си на весталките. Това не само струваше пари на държавата, но и носеше лош късмет. Разбира се, за весталки бяха предлагани и една Помпея, една Лукцея, дори Афрания, Лолия или Петрея; Помпей Велики правеше всичко възможно да окопае себе си и пиценските си поддръжници сред най-уважаваните римски институции. Но болен и стар, Пий нямаше да се остави да му пробутат подобна стока! По-добре държавата да плаща зестри на деца с подходящи предци… Или в най-лошия случай с баща, носител на венеца от трева, като родителя на Фонтея.

Възрастните весталки познаваха Цезар не по-зле, отколкото той тях. Нямаше как иначе след многобройните вечери, на които бяха канени, както и след религиозните церемонии, които изискваха присъствието на различните римски жреци. В Рим имаше много случаи, когато една вечеря може да прерасне в наливане с вино и твърде близки лични контакти, но не и религиозните празненства. Непринуденото поведение на Цезар беше нарушило душевното равновесие на весталките. Той съзнателно се бе държал по този начин, не искаше те да изолират, да се крият от него, а последният път, когато в Държавния дом е живял по-млад понтифекс — прословутият Ахенобарб, — никоя от присъстващите не е била още родена. За Цезар беше изключително важно да им внуши, че отсега нататък върховният понтифекс ще бъде истински патер фамилиас за тях, човек, на когото могат да се опрат за всичко. Нито щеше да ги гледа сластно, нито щеше да ги докосва, нито щеше да им прави намеци. Но Цезар нямаше да си позволи да бъде хладен и безучастен към момичетата, да се интересува от тях само колкото го принуждаваха законите.

Лициния нервно се покашля, прехапа устни и се осмели да каже нещо:

— Кога ще се нанасяш, господарю?

Цезар наистина беше техен господар, вече беше решил, че ще е най-добре за всички да се отнасят към него като към такъв. Той можеше да ги смята за свои момичета, но те не биваше да го третират като техния човек.

— Навярно вдругиден — усмихна се Цезар, протегна крака и въздъхна.

— Сигурно желаеш да те разведем из цялата сграда.

— Да, освен това ще ви помоля за същото и утре, когато доведа майка си.

Весталките не бяха забравили, че Цезар има високоуважавана майка. Изобщо знаеха всичко за семейството му — от годежа на дъщеря му с Цепион Брут до съмнителните познанства на празноглавата му съпруга. Отговорът му беше повече от красноречив: за новия върховен понтифекс майката стоеше над съпругата. Това беше голямо облекчение за всички!

— А съпругата ти? — попита Фабия, която тайно от другите смяташе Помпея за много красива и приятна жена.

— Съпругата ми — отвърна хладно той, — не е важна. Съмнявам се дали изобщо някога ще я видите, тя води социален живот. Докато майка ми има слабостта да се интересува от всичко. — Последното беше изречено с една от най-чаровните му усмивки. Цезар се замисли за секунда и добави: — Майка ми е безценен бисер. Не се страхувайте от нея, не се страхувайте и да говорите с нея. Макар аз да съм ваш настойник, със сигурност в живота ви ще има въпроси, които ще искате да обсъдите с жена. Досега за целта е трябвало да търсите хора отвън или да се задоволявате с това, което сами знаете. Майка ми е жена с опит и трезв поглед върху нещата. Ще се ползвате от опита й и ще се интересувате от мнението й. При това никога не клюкарства, дори пред мен.

— Чакаме с нетърпение нейното пристигане — отвърна сухо Лициния.

— Колкото до вас двете — обърна се Цезар към децата, — дъщеря ми е малко по-голяма от вас, а и тя е безценен бисер. Ще имате с кого да си играете.

При което момиченцата плахо се усмихнаха, но не посмяха да проговорят. Цезар и семейството му, забелязваше той и въздишаше, трябваше да извървят дълъг път, преди да убедят безпомощните жертви на римските традиции, че е настъпил нов ред.

Най-накрая той се изправи.

— Добре, момичета, достатъчно за днес. Лициния, бъди така добра да ме разведеш из Държавния дом.

Обиколката започна из лишения от слънчеви лъчи перистил.

— Това, разбира се, е обществено достъпно място — обясни Лициния. — Знаеш, защото често си идвал тук.

— Но никога не съм имал случай да остана сам и да поразгледам — отвърна Цезар. — Сега обаче, когато нещо вече ти принадлежи, го гледаш с други очи.

От средата на главния перистил най-добре се отчиташе височината на къщата: четирите стени създаваха впечатление за голям комин. Градината беше опасана с редица от наситеночервени колони в дорийски стил, затворените с капаци прозорци на горния етаж сякаш изникваха от боядисаните в червено стени, на които стояха изписани образите на някои по-известни весталки и подвизите, с които времето ги беше запомнило. Портретите бяха правдоподобни, защото главните весталки имаха правото да си направят восъчни маски, които заедно с подходящата перука възстановяваха образа им за поколенията.

— Мраморните статуи са дело на Левцип, а бронзовите — на Стрингилион — похвали се Лициния. — Били са дарени от един мой предшественик: Крас Понтифекс Максимус.

— А басейнът? Много е хубав.

— Дарен от Сцевола Понтифекс Максимус, господарю!

Очевидно някой се грижеше за цветята, но Цезар знаеше кой ще е новият градинар — приятелят му от детинство Гай Маций. В този момент той се обърна към стената в дъното на градината, над която се виждаха стотици прозорци на сградите по Вия Нова. На первазите се бяха подпрели любопитни; всеки знаеше, че този ден върховният понтифекс бива посветен в длъжност и вероятно ще посети весталките.

— Никаква уединеност, забелязвам — посочи Цезар съседите.

— Никаква, господарю, но само в общия перистил. Ахенобарб Понтифекс Максимус ни е построил отделен перистил само за нас, и вдигна толкова високи стени, че никой не може да ни наблюдава. — Лициния въздъхна. — Уви, така и слънцето не прониква.

Двамата влязоха в единственото достъпно за външни лица помещение: така наречената цела. Намираше се между двете крила на Държавния дом и представляваше самия храм. Вътре нямаше статуи, но стените бяха изписани с фрески и щедро позлатени. За нещастие светлината беше твърде оскъдна, за да може човек да оцени качествата на произведенията. Покрай двете странични стени стояха подредени на отделни поставки цяла редица от миниатюрни светилища. Това бяха кутиите, в които се съхраняваха восъчните маски на главните весталки. Бяха подредени хронологически от най-стари времена, когато са управлявали царете, до настоящата епоха. Но нямаше смисъл Цезар да любопитства как точно е изглеждала еди-коя си Клавдия и какъв цвят са били косите й: в целата нищо не се виждаше.

— Ще трябва да видя какво може да се направи — обеща Цезар и се насочи обратно към вестибюла, през който беше дошъл.

Там най-добре си личеше колко древна е постройката. Дори Лициния не можеше да обясни кое за какво служи и въз основа на каква логика е подредено. От външната порта до входа към храма подът се издигаше на цели три метра посредством три успоредни рампи. Всяка от рампите беше облицована с възхитителна мозайка от стъкло или гледжосана глина във вълнообразни, абстрактни форми. Между рампите се простираха два овални басейна, наречени амигдали, покрити с почернели от времето каменни плочи. В средата на всяка от амигдалите се издигаше пиедестал от полиран черен камък, като на двата пиедестала стояха двете половини на куха, сферична скала, обсипана отвътре с червени кристали, лъщящи като капки кръв. От двете страни на външната врата имаше още два малки, триъгълни басейна, с дъговидна вътрешна страна. Стените и таванът явно бяха измазани наскоро и се криеха зад внушителни гипсови отливки на цветя и листа, боядисани в различни оттенъци на зелено и изписани със златни контури.

— Свещената кола, с която изнасяме своите мъртъвци, лесно минава по страничните рампи. Весталките използват едната, върховният понтифекс — другата. Но никой не знае кой е използвал централната рампа и с каква цел. Може би оттук е минавала траурната кола на върховния господар, но не съм сигурна. Това си остава загадка — обясняваше Лициния.

— Все някъде трябва да има запазен отговор — отвърна Цезар. Наблюдаваше весталката с искрено удивление. — А сега накъде?

— Която част сам избереш, господарю.

— Нека тогава видим вашата половина.

Крилото, което подслоняваше весталките, изпълняваше и други функции, както си пролича от пръв поглед. Цезар се озова в Г-образна стая, около петнайсет метра в дългата си част. В обичайния римски дом това помещение щеше да играе ролята на атрий или приемна стая, но тук беше работното място на весталките, които бяха пазителки на всички римски завещания. Стаята беше подредена възможно най-практично, като стените се губеха зад стигащите до високия таван рафтове за свитъци, а пред тях бяха наредени маси, ниски и високи столове, стълби, както и множество стативи, от които висяха големи листа пергамент, грижливо съшити от по-малки парчета.

— Тук приемаме за съхранение завещанията — посочи главната весталка външната врата на стаята, през която влизаха всички онези, решили да оставят завещанието си в атрия на весталките. — Както виждаш, най-външната част е отделена със стена. Искаш ли да погледнеш зад нея, господарю?

— Благодаря, познавам добре мястото — рече Цезар, който беше изпълнител на не едно завещание.

— Днес, разбира се, е празник и вратите са заключени. Но утре ще имаме много работа.

— А в тази част от стаята се пазят самите завещания.

— Ами, не! Това са само каталозите, господарю.

— Каталози?

— Да, освен че пазим всяко завещание, пазим и неговия пълен опис: име на автора на завещанието, триба, адрес, възраст при оставяне на завещанието и така нататък. Когато завещанието бъде изпълнено, то ни напуска, но описът си остава. Тях не изхвърляме никога.

— Значи всички тези свитъци представляват само описи?

— Да.

— Ами онези там? — Цезар се разходи до един от стативите с провесените листа.

— Това са нашите планове, наръчник с инструкции как да намерим каквото ни трябва. Има записано всичко: кое име към коя триба принадлежи или пък списък на всички градове по света, или пък карти на складовете… На някои от пергаментите стои пълен списък на римските граждани.

На въпросния статив имаше шест пергаментови листа, широки шейсет сантиметра и дълги метър и половина. Всеки лист беше изписан от двете страни с ясен и четлив почерк върху дебело очертани редове. Цезар не се сещаше да е виждал по-добре изписан документ дори при гръцките писари. Огледа стаята и преброи общо трийсет статива.

— Има доста повече списъци, отколкото ти изброи.

— Да, господарю. Водим всякакви архиви, това е в наш интерес. Първата Емилия, която е станала весталка, била достатъчно мъдра да разбере, че всекидневните ни задължения, като това да поддържаме вечния огън или да си носим вода от кладенеца — тогава сме я носили от извора на Егерия, доста по-далеч от Ютурна — не са достатъчни, за да пазят мислите ни заети от непочтени намерения, а обетите ни — чисти и неопетнени. Били сме пазителки на завещанията още от времето, когато всички весталки са били царски дъщери, но откакто Емилия е влязла в този дом, сме разпрострели дейността си и сме се превърнали в архив.

— Значи имам пред себе си истинско съкровище от сведения за миналото?

— Да, господарю.

— Колко завещания имате на съхранение?

— Около милион.

— И всички са описани тук — Цезар посочи натъпканите с рафтове стени.

— И да, и не. Действащите завещания стоят по гнездата; по-лесно ни е да се консултираме със свитък, отколкото да се борим всеки път с кожените калъфи. Затова поддържаме помещенията чисти. В калъфите пазим само описите на завещанията, които вече са били изпълнени.

— И откога водят началото си вашите описи, Лициния?

— От времето на двете по-малки дъщери на цар Анк Марций. Но чак при Емилия сме започнали да записваме всичко подробно.

— Започвам да разбирам защо онзи необикновен човек Ахенобарб ви е монтирал водопровод и е ограничил носенето на вода от кладенеца на Югурна до една кофа на ден. Имате си далеч по-важна работа. Разбира се, когато Ахенобарб внесъл промяната, това предизвикало шумни протести.

— Ние никога няма да забравим какво дължим на Ахенобарб Понтифекс Максимус — съгласи се Лициния и го поведе към стълбите. — Той построи втория етаж не само за да ни позволи по-здравословен и удобен живот, но и за да ни предостави място за завещанията. Навремето ги пазехме единствено в мазето, нямаше къде другаде. Но дори и сега мястото не достига. Навремето сме приемали само завещания на римски граждани, и то само на жители на града. Напоследък приемаме същия брой завещания от хора без гражданство, както и от граждани, живеещи из цял свят. — Щом стигнаха горния етаж, Лициния се закашля и подсмръкна. Отвори вратата и двамата се озоваха пред просторна зала, осветена от прозорци само на едната страна — онази, която гледаше към дома на Веста.

Цезар разбра защо весталката се закашля; из въздуха се носеха гъсти облаци прах и парченца хартия.

— Тук пазим завещанията на римските граждани, навярно седемстотин и петдесет хиляди на брой — отбеляза Лициния. — Там е Рим, а тук — Италия. Различните римски провинции: там, там и там. Други страни, ето тук. Има и нова секция — за Италийска Галия, ето я. Наложило се е да я отделяме от другите след Съюзническата война, когато всички градове на юг от Пад получили гражданство. Трябвало да разширим и мястото за Италия.

Завещанията бяха пъхнати из гнездата в безбройните дървени кутийки. На всяка кутийка имаше етикетчета, по около петдесет на кутия. Цезар бръкна и извади едно завещание от Галия, след това друго, трето. Всички бяха изписани на различни листове, по-дебели по-тънки, по-фина или по-груба хартия, някои големи, други съвсем малки. Но всички имаха печати и носеха нечий подпис. Някои свитъци натежаваха в ръката, авторите им бяха богати хора; други бяха леки като перце — навярно човекът притежаваше селска къща и едно прасе.

— А къде са завещанията на хората без гражданство? — попита Цезар, докато слизаха обратно по стълбите.

— В мазето, господарю, заедно с описите на войнишките завещания и на смъртните случаи по време на военна служба. Разбира се, не пазим завещанията на войниците — те са грижа на писарите в легионите и когато службата на човек изтече, унищожават завещанието. Тогава той пише ново и го оставя при нас. — Лициния тежко въздъхна. — Долу все още има място, но се страхувам, че съвсем скоро ще се наложи да преместим завещанието на някой гражданин от провинцията в мазето, в което държим и голяма част от свещената утвар, която използвам заедно с теб по време на церемониите. Къде ще отидем ние — попита тя с плачевен глас, — когато мазето се напълни отново, както си е било преди Ахенобарб?

— За твое щастие, Лициния, няма да е твоя грижа — успокои я Цезар, — нищо че аз няма да успея да избягам от нея. Колко странно, че именно прагматичното чувство на римлянката и нейният усет за детайлите е създал хранилище, каквото няма никъде по света! Всеки иска завещанието му да стои далеч от любопитни погледи и предателски писалки. Къде другаде ще е на сигурно място, ако не в атрия на весталките?

Лициния сякаш не схвана смисъла на това изказване. Беше се сетила за свой пропуск и се чудеше какво да прави.

— Господарю, забравих да ти покажа отдела с женските завещания!

— Да, жените наистина пишат завещания — кимна Цезар с най-сериозно изражение. — За мен е голямо успокоение да знам, че правите разлика между двата пола дори в смъртта. Удивително е как толкова много хора оставят завещанията си тук, в Рим, нищо че понякога живеят на места, отдалечени на месеци път от града. Докато завещанието бъде изпълнено, парите и движимото имущество на умрелия вече ще са изчезнали вдън земя.

— Не знам, господарю, защото не се интересуваме от изпълнението на завещанието. Но ако хората все пак държат да идват при нас, значи са сигурни — обясни тя, — че всеки се страхува от Рим и от римското възмездие. Помисли за завещанието на цар Птолемей Александър! Днешният египетски цар си умира от страх, защото знае, че според завещанието Египет наистина принадлежи на Рим.

— Така е — съгласи се Цезар.

От работните помещения (където, както отбеляза Цезар, две весталки пак си бяха намерили занимание, нищо че беше празник) върховният понтифекс беше отведен в жилищната част. Условията бяха достатъчно добри, за да компенсират необичайния начин на живот на девойките. Изненада се от трапезарията, където имаше голяма маса със столове край нея — като на село.

— Не приемате ли мъже на вечеря? — заинтересува се Цезар.

Лициния го изгледа изплашено.

— Не и в нашия дом, господарю! Ти си единственият мъж, който има право да влиза тук.

— Ами ако ви дотрябва лекар или дърводелец?

— Има добри лекарки — жени, а и всякакви занаятчии от женски пол. Римляните не страдат от предразсъдъци, дали жените могат да упражняват занаяти.

— Толкова неща не знам, хем съм бил понтифекс вече десет години — поклати глава Цезар.

— Е, ти не беше в Рим, когато ни съдиха — отбеляза Лициния. — Тогава целият град научи как живеем и какво можем да си позволим. Но при нормални обстоятелства само върховният понтифекс се грижи за нас. Разбира се, роднини и приятели също.

— Така е. Последната Юлия в колегията беше Юлия Страбон, а тя умря доста отдавна. Много ли са весталките, които умират млади, Лициния?

— Напоследък се случва рядко, но мисля, че преди да ни прокарат вода, смъртните случаи са били чести. Искаш ли да погледнеш баните и клозетите? Ахенобарб беше на мнение, че всеки трябва да води хигиеничен живот, затова осигури вода и за слугите.

— Забележителен човек — възхищаваше се Цезар. — Колко го ненавиждаха, че е променил законите. И задето стана върховен понтифекс след всенародни избори! Гай Марий ми е разказвал за десетките вицове за мраморни клозети, които се появили след преустройването на Държавния дом от Ахенобарб.

Цезар не настояваше, но Лициния все пак го заведе да види спалните помещения.

— Метел Пий Понтифекс Максимус даде идеята, след като се завърна от Испания. Виждаш ли? — попита тя, докато двамата прекосяваха собствената й спалня и продължиха по коридора към останалите стаички. — Може да се мине само през моята стая. Навремето всички стаи имаха врати към коридора, но Метел Пий Понтифекс Максимус зазида останалите. Твърдеше, че трябва да се пазим от злите езици.

Цезар прехапа устни и нищо не каза; двамата се върнаха обратно в работната част. Цезар отново се върна на въпроса със завещанията, който изключително силно го развълнува.

— Цифрите направо ме смаяха — призна си той, — но сега си давам сметка, че не е трябвало. Цял живот съм прекарал в Субура и сега се сещам колко често съм ставал свидетел на подобна гледка: римски пролетарий, който притежава само един роб, отива тържествено да остави завещанието си в атрия на весталките. Няма какво да завещае, освен някоя брошка, два-три стола, маса, някоя безценна печка и самия роб. Но се е натъкмил с тога и си е закачил пшеничен филиз да се знае, че е римски гражданин, горд като самия Тарквиний. Не може да гласува в центуриатните комиции, гласът му няма никакво значение в трибутните, но има право да служи в легионите и да има завещание.

— Пропусна да споменеш, господарю, колко пъти подобни хора идват, придружени от теб, техния патрон — похвали го Лициния. — Не ни е убягнало кои римски патрони намират време за това и кои пращат някой освободен роб да придружи клиента им.

— И кои идват лично?

— Ти и Марк Крас идвате винаги. Катон също, както и Ахенобарбите. От останалите почти никой.

— Не се изненадвам!

Време беше да смени темата. Цезар нарочно заговори високо, та да го чуят и останалите облечени в бяло девойки, които сега се занимаваха със свитъците.

— Вие работите много усърдно. Аз съм оставял при вас множество завещания, също толкова и съм изисквал обратно. Трябваше и сам да се досетя, но ето че чак днес разбрах каква непосилна задача е грижата за завещанията на римляните. Вие ще бъдете похвалени.

Главната весталка много се зарадва на обещанието, изведе го отново в преддверието с рампите и му подаде ключовете към неговата част от къщата.

Великолепно!

Атрият отново имаше формата на буквата „Г“ и беше точно копие на този при весталките — петнайсет метра в дългата си част. Предишните обитатели на дома не бяха пестили пари за разкош — като се почне от величествените фрески, мине се през позлатените мебели и се стигне до предметите на изкуството. Подът беше с мозайка, по гипсовия таван се редуваха стилизирани рози и медени питки, колони, вградени в стените, бяха от оцветен мрамор, единствената подпорна колона също беше облицована в цветен мрамор.

На върховния понтифекс се полагаше кабинет и спалня, както и две по-малки стаи за жена му. Триклиният, т.е. трапезарията, беше обзаведен е шест кушетки. Имаше отделна вътрешна градина, перистил, в единия край се опираше до Портик Маргаритария и от прозорците на къщите по Вия Нова се виждаше всичко. Кухнята беше достатъчно голяма да нагости трийсет души едновременно; макар да се намираше в централната част на сградата, външната стена липсваше и огнищата бяха на двора. На двора беше огромният воден резервоар, в който се переше и който служеше за гасене на евентуален пожар.

— Ахенобарб Понтифекс Максимус ни е свързал с централната канализация, което го направил особено популярен и сред живеещите на Вия Нова. — Всеки път, щом споменеше своя идол, Лициния несъзнателно се усмихваше. — Когато монтирал отвеждащата тръба под задната алея, жилищните сгради също се прикачили към нея, а също и Портик Маргаритария.

— А вода откъде черпите? — попита Цезар.

— От тази страна на Форум Романум има множество извори, господарю. Единият пълни резервоара в двора ти, друг — този в нашия двор.

На двата етажа имаше помещения за прислугата, включително отделен сектор, който добре щеше да послужи на Бургунд, Кардикса и незадомените им деца. А колко ли щастлив щеше да бъде Евтих най-после да се порадва на известна самостоятелност!

И все пак Цезар беше много доволен, когато видя предната част на горния етаж. Централното стълбище отделяше атрия от таблиния — кабинета му — и на практика разделяше самото жилище на две. Всички стаи в горния край на стълбището щяха да принадлежат на Помпея, така нямаше изобщо да се занимават с нея! Юлия можеше да ползва стаите на горния етаж до стълбището, а дори и така оставаха стаи за гости, до които се стигаше от задните стълби.

Кого тогава смяташе Цезар да настани в стаите за съпругата на господаря? Майка си, естествено.

— Какво мислиш? — попита Цезар майка си, докато се разхождаха по Клив Орбий след повторното разглеждане, този път заедно, на Държавния дом на другия ден.

— Къщата е чудесна, Цезаре. — Аврелия свъси вежди. — Но има едно нещо, което ме тревожи: Помпея. Много е лесно външни хора да се качат на горния етаж! Къщата е голяма, никой няма да може да следи кой влиза и излиза.

— О, майко, не ме осъждай на вечно съжителство с нея на долния етаж!

— Не, синко, няма да е необходимо. Но трябва да намерим начин да надзираваме гостите на Помпея. В апартамента ни беше лесно да пращаме Поликсена подир нея всеки път, щом се доближи до вратата. Но тук? Никога няма да знаем кога смята да излезе. В апартамента не можеше да приема скришом мъже, докато тук? Как да разберем?

— Е — въздъхна Цезар, — в качеството ми на висш държавен служител ми се полагат и голям брой държавни роби. Като цяло те са мързеливи и безотговорни, най-вече защото никой не ги командва, а и никой никога няма да ги похвали за добре свършена работа. Но това със сигурност ще се промени. Евтих вече е стар човек, но все още си изпълнява чудесно задълженията. Бургунд и Кардикса ще се приберат от Бовила заедно е четирите си по-малки деца. Големите четири ще пазят вилата в Бовила. Твоя задача е да организираш новата армия от роби, както и да промениш начина им на мислене: на тези, които водим със себе си, и на тези, които заварваме. Аз няма да имам време, затова оставям грижата на теб.

— Разбирам — увери го Аврелия, — но това не разрешава нашия проблем с Помпея.

— Това, което е необходимо, майко, е постоянен надзор. И двамата знаем, че не можеш просто да сложиш един роб на вратата или някъде другаде из къщата да наблюдава. Робът ще заспи или от умора, или от скука. Затова ще сложим двама души на постоянен пост в долния край на стълбите. Ден и нощ. Ще им намерим някаква работа за пред хората: ще сгъват чаршафи, ще лъскат лъжици и ножове, ще мият чинии, ще кърпят дрехи — ти знаеш по-добре от мен. Всеки ще трябва да свърши определена работа по време на смяната си. За щастие между последното стъпало и отсрещната стена има широка площадка. Ще сложа голяма, скърцаща врата, която да крие стълбите от приемната, което означава, че преди да стигне стълбите, човекът ще се издаде. Когато Помпея се появи на долния етаж, готова да излезе, един от пазачите веднага ще съобщи на Поликсена. Добре, че Помпея още не се е сетила да избяга, преди Поликсена да се появи! Ако приятелката й Клодия се опита да я накара, случката няма да се повтори. Защото отсега ще обясня на Помпея, че подобно поведение ще бъде достатъчен повод за развод. Освен това ще дам инструкции на Евтих да слага на пост роби, които няма да се споразумеят помежду си и няма да приемат подкупи.

— О, Цезаре, това не ми харесва! — плесна с ръце Аврелия. — Да не сме легионери, пазещи лагера?

— Напротив, майко, мисля, че сме точно такива. Грешката си е изцяло нейна. Тя е тази, която си е намерила лоша компания.

— Вследствие на което се налага да я заключим като в затвор.

— Не е точно така. Бъди справедлива! Не съм й забранил да се вижда с приятелки, нито тук, нито където и да било: Може да излиза с тях и да ходи, където пожелае, дори с хубостници като Семпрония Тудитан и Пала. Дори с ужасяващия си брат Помпей Руф. Но Помпея е вече съпруга на върховния понтифекс, издигнала се е твърде високо в обществото. Дори за една внучка на Сула. Не мога да й имам доверие. Всички знаем историята за Метела Далматика и за това, как успяла въпреки всички мерки на Скавър да отрови живота на Сула, и то точно когато е искал да стане претор. Сула тогава я отпъдил — ако не друго, доказателство за инстинкта му за самосъхранение. Но Клодий, Децим Брут или младият Попликола няма да реагират като Сула.

— Тогава най-добре — предложи му Аврелия, — когато говориш с Помпея за новите правила, които трябва да спазва, нека присъства и майка й. Корнелия Сула е прекрасен човек, освен това знае какво представлява дъщеря й. Ще подкрепиш собствения си авторитет с този на майка й. Няма смисъл и аз да присъствам. Помпея ме мрази, задето пращам Поликсена след нея.

Пренасянето в Държавния дом стана още на другия ден, но преди да са видели прекрасното си ново жилище на горния етаж, Помпея и нейните слуги вече бяха известени за новите правила. Тя, разбира се, плака и се кълнеше, че няма никакви порочни помисли, но това не промени нещата. Корнелия Сула беше дори по-строга от Цезар и твърдо заяви, че ако дъщеря й се опозори и бъде изгонена заради изневяра, няма да бъде добре дошла в дома на втория си баща Мамерк. За щастие Помпея не беше злопаметна жена и докато дойде време за самото пренасяне, вече бе изцяло погълната от мисълта как да натовари безвкусните си, но все пак доста скъпи вещи. Освен това й се предоставяше чудесната възможност да пазарува на воля, за да запълни празните пространства в обширния си нов дом.

Цезар се чудеше как Аврелия ще възприеме промяната в положението си. До вчера тя беше преди всичко една съвестна хазяйка, собственичка на многоетажна жилищна сграда, а сега ставаше домакиня на дворец. Дали нямаше и занапред да се занимава със сметките си? Щеше ли да скъса приятелските връзки, които беше създала за четирийсет години в Субура? Но докато дойде денят на официалното пиршество, Цезар вече се беше успокоил. Нямаше причина да се съмнява в изключителната си майка. Тя и занапред щяла лично да оглежда инсулата си, но иначе сметките щели да се водят от човек, който лично Луций Декумий й бил препоръчал. Оказа се, че повечето от работата, която вършела Аврелия, далеч не се отнасяла само до инсулата; за да запълни времето си, тя станала агент на много наемодатели. Как ли щеше да се ужаси съпругът й, ако беше доживял да го види! Цезар тихо се подсмихваше.

Цезар си даде сметка, че издигането му до върховния понтификат беше дал стимул на Аврелия. Тя скоро, без никакво усилие наложи волята си над Лициния, спечели си симпатиите на шестте весталки и съвсем скоро се очакваше, вътрешно се забавляваше Цезар, да подобри не само живота на държавния дом, но и архивисткия занаят.

— Цезаре, ние трябва да искаме пари за услугата — реши един ден Аврелия. — Толкова усилия полагат момичетата! Римляните трябва да се бръкнат в кесиите си.

Но това не подлежеше дори на спор.

— Съгласен съм, че евентуални такси ще увеличат доходите на хазната, майко, но в същото време ще лишат бедните от едно от най-големите им удоволствия. Не. Като цяло Рим няма проблеми със своите бедни. Нека стоят сити, нека се забавляват на игрите, и всичко е наред. Ако започнем да ги таксуваме за неща, които са тяхно право, просто защото са граждани, ще превърнем пролетариата в чудовище, което ще ни унищожи.

Както Крас беше предрекъл, избирането на Цезар за върховен понтифекс подейства като с вълшебна пръчка върху кредиторите му. Освен всичко друго жреческият пост му осигуряваше солидна рента от държавата, което важеше и за другите трима висши свещенослужителите: фламен Диалис, фламен Марциалис и фламен Квириналис. Техните държавни резиденции се намираха от отсрещната страна Вия Сакра, макар че по това време нямаше фламен Диалис. Откакто Сула бе позволил на Цезар да свали шлема от кост и кръглото наметало, Рим беше останал без личен жрец за Юпитер. И нямаше да има до деня, в който Цезар не напуснеше този свят. Резиденцията на фламен Диалис беше запусната и порутена. Вече двайсет и пет години в нея не живееше никой — от смъртта на Луций Корнелий Мерула. Понеже върховният понтифекс отговаряше и за държавните сгради, Цезар трябваше да я огледа, да реши какво да се направи и да използва за ремонта заплатата, която щеше да получава, ако се беше съгласил да живее вътре. След това щеше да я даде под наем на някой славолюбив конник, който мечтае да живее на римския Форум. Държавата само щеше да спечели от това.

Но най-напред беше редно да посети Регията и служебните помещения на върховния понтифекс.

Регията вероятно беше най-старата сграда на Форума, защото се твърдеше, че служела за дворец на Нума Помпилий, втория римски цар. В нея не се допускаха други жреци, освен върховния понтифекс и рекс сакрорум, нищо че весталките помагаха на върховния понтифекс, когато принасяше жертва на Опс, а в деня, когато рекс сакрорум жертваше своя овен, при почистването го обслужваха постоянните му помощници.

Когато Цезар влезе в античната постройка, от вълнение настръхна. В годините на републиката Регията беше построявана поне два пъти наново — заради земетресения. Но винаги се следваха старите основи и винаги за градежа се използваха едни и същи каменни блокове. Не, мислеше Цезар, Регията никога не е била дворец. Беше твърде малка, а и нямаше нито един прозорец, формата й със сигурност не беше случайна — беше толкова необичайна, че по всяка вероятност е изпълнявала някакви ритуални изисквания. Представляваше четириъгълник — подобен на онези, които гърците наричаха трапец, но дори без две успоредни стени. Какъв ли смисъл е изпълвало това ъгловато помещение в очите на хората, живели тук преди векове? Регията не гледаше в нито една посока на света, най-малкото, защото трудно можеше да се определи основната фасада. Може би това беше скритата цел. Ако светилището не гледа в нито една посока, няма опасност да обиди този или онзи бог. Да, това е било храм, Цезар не се и съмняваше. Тук цар Нума Помпилий е извършвал ритуалите около детинството на Рим.

Пред най-късата стена стоеше олтар: олтарът на Опс, божество без лице, без ясно присъствие и без пол (в интерес на граматиката все пак се приемаше, че е от женски род), което направляваше силите, от които зависеше дали римската хазна и римските стомаси ще са пълни. На покрива, в отсрещния край, имаше дупка, под дупката се оформяше нещо като миниатюрно дворче и там растяха две лаврови дръвчета, тънки и лишени в долната си част от клони: едва в горния си край, където слънчевите лъчи ги огряваха, двете дръвчета се разклоняваха и разлистваха. Дворчето не беше напълно затворено откъм сградата — строителят се бе задоволил да издигне каменна ограда до височината на кръста. Между каменната ограда и отсрещната стена стояха наредени в четири редици двайсет и четири марсови щита, а в ъгъла, обърнат към Вия Сакра, имаше двайсет и четири марсови копия.

Беше съвсем уместно Цезар да стопанисва това място. Все пак той беше Юлий, наследник на Марс. Цезар прочете кратка молива към бога на войната и внимателно разтвори мекото кожено покривало, което криеше първия ред щитове. Дъхът му секна. Двайсет и три от щитовете бяха просто копия. Но един представляваше истинският щит, който навремето паднал от небето, след като Нума Помпилий помолил Юпитер да го закриля от враговете. Копията обаче били направени още тогава и никой, освен самия Нума Помпилий не могъл да знае кой точно щит е пратен от боговете. Царят нарочно постъпил така, разправя легендата, за да обърка възможни крадци; защото само истинският щит носел със себе си истинска магия. Други подобни щитове вече не съществували, можели да се видят само по стенописите в Крит или Пелопонес. Щитовете бяха високи почти колкото човешки бой и имаха формата на две огромни сълзи, слели се наполовина. Бяха изработени от изящно изваяни дървени дъски, върху които бяха опънати кравешки кожи на черни и бели петна. Щитовете все още бяха в добро състояние, навярно защото ги изваждаха на чист въздух по два пъти всяка година — през март и през октомври, когато патрицианските жреци, наречени салии, изпълняваха своя боен танц по градските улици, за да ознаменуват началото и края на сезона за водене на война. Ето, че днес това бяха неговите щитове и неговите копия. Досега Цезар не бе имал случай да ги види отблизо, защото когато беше на възраст да стане един от салиите, изпълняваше длъжността на фламен Диалис.

Помещението беше доста мръсно и занемарено. Цезар трябваше да попита Луций Клавдий Рекс Сакрорум защо помощниците му не си вършат работата. Въпреки дупката в покрива из Регията вонеше на засъхнала кръв, а подът беше застлан с миши изпражнения. Това, че свещените щитове не бяха пострадали, беше чудо. Би трябвало плъховете да са изяли кожените им обвивки още преди векове. Колекцията от кожени свитъци, подредени край най-дългата стена, не се радваше на такъв късмет, но няколкото дузини каменни плочки, подредени встрани, щяха да изтъпят и най-острите зъби. Е, сега му беше времето Цезар да поправи унищоженото от времето и гризачите!

— Предполагам — рече той на Аврелия, — че не мога да пусна в Регията някое кученце или двойка котки с котенца. Това сигурно ще е против религиозните закони. Как да се отърва тогава от плъховете?

— Бих казала, че тяхното присъствие в Регията противоречи на религиозните закони не по-малко от присъствието на някое куче или котка — отговори Аврелия. — И все пак разбирам какво имаш предвид. Няма да е трудно, Цезаре. Двете стари жени, които поддържат обществената тоалетна при стария ни дом в Субура, ще ми кажат кой им прави капаните за мишки. Човекът е доста изобретателен. Прави малка продълговата кутийка с вратичка в единия край. Вратичката е закачена за везна, а везната е вързана с връв с парченце сирене, забодено на кука в дъното на кутийката. Когато плъхът се опита да издърпа сиренето, вратичката се откача от везната и се затваря зад него. Работата е там, че човекът, който ще изпразва капаните на сутринта, не бива да се страхува от плъхове. Ако се страхува, те просто ще избягат.

— Майко, ти от всичко разбираш! Мога ли да оставя на теб да ми купиш няколко капана?

— Разбира се — обеща тя.

— В твоята инсула никога не е имало плъхове.

— Знаеш много добре, че добрият Луций Декумий никога не се движеше без куче.

— Зная също така, че всяко куче се казва Фидо.

— И че всеки Фидо е бил изключителен ловец на плъхове.

— Забелязвам, че весталките предпочитат котки.

— Защото са много ловки животни, стига да са женски. — Аврелия го изгледа леко иронично. — Човек може да разбере защо девойките не пазят котараци, но пък и добрите ловци са женските. За разлика от кучетата. Котките правят големи поразии, оплака се Лициния, но тя е изключително строга, нищо че децата протестират. Малките котенца задължително се давят.

— А Юния и Квинктилия реват та се късат.

— Ние всички трябва да свикнем с мисълта за смъртта — настоя Аврелия. — А също така да знаем, че не можем да получим всичко, което искаме.

Цезар смени темата:

— Успях да спася около двайсет свитъка заедно с калъфите. И тях малко са ги нагризали, но като цяло са в добро състояние. Изглежда, че предшествениците ми са подменяли старите калъфи с нови, щом плъховете ги унищожат. Според мен щеше да е по-разумно просто да се прогонят плъховете. На първо време ще прехвърля документите тук, в кабинета си. Искам да ги разчета и опиша.

— Това някакви архиви ли са, Цезаре?

— Да, но не от републикански времена. Водят началото си от най-ранните царе.

— Аха! Разбирам защо толкова те интересуват. Винаги си имал влечение към старите закони и архивите. Но можеш ли да ги разчетеш? Сигурно са неразбираеми.

— Не, написани са на правилен латински, подобен на онзи отпреди триста години. Освен това са записани на пергамент. Предполагам, че някой от тогавашните върховни понтифекси е разшифровал оригиналите и им е направил копия. Намерих и няколко каменни плочки, изписани в същия стил като стелата в кладенеца на Лапис Нигер. Езикът е толкова архаичен, че дори не прилича на латински. Предполагам, че е някакъв предшественик на латинския, нещо като езика, на който салиите пеят своята песен. Но ще разчета и тях, не се бой!

Аврелия го изгледа мило, но донякъде и строго.

— Надявам се, Цезаре, че между две религиозни и исторически проучвания ще се сетиш, че тази година ще се кандидатираш за претор. Вярно е, че трябва да изпълняваш задълженията си на върховен понтифекс, но не можеш да пренебрегваш кариерата си на Форума.

Нищо нямаше да забрави, пък и предизборната му кампания не можеше да пострада. Цезар отделяше на ръкописите своите нощи и скоро успя да намери ключ към текстовете, които нарече „коментари на царете“. Цезар благодареше на всички богове, че се е намерил върховен понтифекс преди него да разчете всичко и да го запише на пергамент! Къде бяха оригиналите и какво представляваха, той не знаеше. Със сигурност не се намираха в Регията, нито приличаха на каменните плочки, които беше намерил. След предварителните си проучвания реши, че става дума за някакви анали, които водят началото си от най-ранните царе, може би дори от Нума Помпилий. А защо не Ромул? При самата мисъл изтръпваше. Но никой от текстовете сам по себе си не представляваше исторически разказ. Това бяха все закони, наредби, религиозни ритуали, наставления, задължения на различните служители. Цезар щеше да се постарае съвсем скоро да ги публикува; Рим имаше право да знае какво се крие в Регията. Варон със сигурност щеше да се зарадва, Цицерон щеше да прояви голям интерес. Цезар дори вече се замисляше за тържествена вечеря в чест на ръкописите.

Сякаш за да сложи край на една година, едновременно щастлива и нещастна за Цезар, когато рано през квинктил дойде ред на изборите в центуриатните комиции, той спечели най-много гласове за претор. Нито една центурия не пропусна да го спомене сред избраниците си, което означаваше, че той беше спокоен за мястото си много преди да бъде посочен и последният от осемте. Негов колега щеше да бъде и Филип, другарят му от Митилена, а също и гневливият по-млад брат на Цицерон — Квинт Цицерон. За голямо съжаление претор щеше да е и Бибул.

Когато се хвърли жребият за разпределение на длъжностите, Цезар постигна пълна победа. Името му беше на първата извадена топка; той щеше да е градски претор, най-висшестоящият сред осемте. Това означаваше, че Бибул не можеше да му създава неприятности (на Бибул бяха възложени делата за насилие върху личността), докато той лесно можеше да го дразни!

Време беше да разбие сърцето на Домиция, като я отпъди. Тя се бе научила да пази тайна, затова дори Бибул нямаше представа за връзката им. Но лесно щеше да научи, щом жена му се затръшка от мъка. Всички го правеха. С изключение на Сервилия. Навярно заради това тя единствена запазваше мястото си при него.

4

От 1 януари до 5 декември 63 г. пр.Хр.

За зла участ Цицерон започна своята година като римски консул посред жестока икономическа криза и тъй като не разбираше от икономика, влезе в длъжност в доста мрачно настроение. Не беше очаквал такова управление! Щеше му се, щом мандатът му изтече, хората да говорят за него, че е дарил народа с мир и благополучие подобни на онези, които римляните дълго щяха да помнят от съвместното консулство на Гней Помпей и Марк Крас. И тъй като негов колега беше Антоний Хибрида, лаврите щяха да са за Цицерон и той нямаше защо да си разваля отношенията с Хибрида, така както го бяха сторили Помпей и Крас преди години.

Икономическите трудности за Рим водеха своето начало от Изтока, който беше затворен за римските делови хора вече двайсет години. Най-напред Мала Азия беше завзета от Митридат, сетне — от Сула. А Сула беше въвел някои благотворни финансови реформи, които попречиха на конническото съсловие в Рим да върне добрите стари времена, когато Римска Азия можеше да бъде доена като млечна крава. Към това се прибавяха и пиратските нападения, които често спираха римските търговци да разширяват дейността си оттатък Гърция и Македония. Като следствие от това всички онези, които откупуваха данъци, даваха заеми или търгуваха със стоки като жито, вино или вълна, пазеха парите си вкъщи и не ги влагаха в нищо; това се засили особено след избухването на войната срещу Квинт Серторий в Испания и след няколкото сушави години. И двата края на Средиземно море се оказаха твърде рискови области, за да може деловият римлянин да разчита на тях.

Всичко това доведе до съсредоточаването на римските капитали в рамките на Рим и Италия. Това продължаваше вече двайсет години. Пред конниците не се откриваха възможности за голяма печалба, затова и никой не се нуждаеше от крупни суми пари. Лихвата беше ниска, наемите падаха, инфлацията нарастваше, а кредиторите не бързаха със събирането на дълговете си.

Нещастието на Цицерон се дължеше изцяло на Помпей. Най-напред Великият измете всички пирати от морето. След това прогони Митридат и Тигран от териториите, които навремето бяха част от римските икономически сфери. Премахна и финансовите разпоредби на Сула, нищо че Лукул беше настоявал да бъдат запазени — единствената сериозна причина конниците да подкрепят свалянето на Лукул от върховното командване и прехвърлянето му в ръцете на Помпей. И така, когато Цицерон и Хибрида станаха римски консули, пред градската търговска класа се отвориха златни възможности за забогатяване на изток. Там, където навремето бяха само две провинции: Римска Азия и Киликия, след Помпей бяха станали четири: двете стари заедно с Витиния-Понт и Сирия. Помпей уреди двете нови провинции по същия модел, както и старите, като позволи на големите финансови дружества на така наречените публикани да събират данъци, такси и налози. Частните договори, които римските цензори сключваха, спестяваха на държавната администрация разходите около събирането на данъците, освен това не позволяваха държавните служители да станат твърде много на брой. Публиканите да му мислят! На хазната й трябваше единствено уговорената сума на данъците.

Под въздействие на новите възможности свободните капитали бързо напуснаха Рим и Италия и се прехвърлиха в новите дружества, действащи на изток. Вследствие на това лихвите скочиха драстично, лихварите изведнъж се сетиха да си събират дължимото, а кредит беше почти невъзможно да се намери. Наемите в града станаха астрономически, селските стопани из провинцията не можеха да изплатят ипотеките си. Неизбежно се покачи и цената на зърното, дори на количествата, осигурявани от държавата. Огромни суми пари напускаха Рим и никой сред управляващите не знаеше как да се справи с положението.

Осведомен за положението от своя приятел, плутократа Тит Помпоний Атик (Атик умишлено не му изясняваше проблемите в дълбочина), който смяташе за отговорни римските евреи, задето изпращали всички свои печалби от Рим в Палестина, Цицерон незабавно прокара закон, забраняващ на евреите да изнасят пари от страната. Разбира се, това малко помогна. За съжаление консулът нямаше представа какво друго би могъл да стори… Пък и Атик не желаеше да го посъветва.

Не беше в природата на Цицерон да се захваща с дела, които не само че трудно биха довели до резултат, ами биха били посрещнати на нож от народа. Затова той обърна гръб на финансовите проблеми и се зае с неща, с които би могъл да се справи. Времето щеше да намери лек за всяка икономическа криза, докато законите се нуждаеха от личното участие на големия юрист. Годината беше на Цицерон, затова щеше да се запомни с изключително активната законодателна дейност на консула.

Най-напред се зае със закон, който колегата му Гай Калпурний Пизон беше прокарал няколко години по-рано; ставаше дума за закона срещу използването на подкупи в изборите за консули. Самият Пизон беше уличен в подкупи, затова обстоятелствата го бяха принудили да прокара въпросния текст. Навярно не беше нелогично, че в него имаше доста пропуски. Когато обаче Цицерон ревизира закона, повечето пробойни бяха запушени и той придоби сериозен вид.

Трябваше да се сложи край на практиката провинциални управители, бивши претори, които са извършвали злоупотреби, да избегнат съда, като участват в консулските избори задочно. От пропреторите се очакваше по принцип да грабят повече от проконсулите, и то по съвсем елементарна причина: преторите бяха осем, а консулите — двама. Сиреч имаше вероятност едно към четири, след като си бил претор, да бъдеш избран и за консул, и мнозина се занимаваха с грабежи веднага щом станеше възможно. От друга страна, как да се избегне съдебен процес след края на мандата? Ако случайно облажилият се пропретор имаше шансове в народното събрание, кандидатираше се за консул, печелеше изборите „ин абсенция“ и си стоеше спокоен. Човек, притежаващ империум, не подлежеше на съдебна отговорност. Достатъчно беше носителят на определен империум никога да не прекрачва свещените очертания на Рим и продължаваше да се радва на всички привилегии, които народът му е връчил, за да управлява определена провинция. Нищо не му пречеше да се настани някъде на Марсово поле, в самите подстъпи на града, с ненакърнена власт и да отправи послание до Сената, че се кандидатира задочно за консул. След това направляваше предизборната си кампания от Марсово поле и ако имаше късмет да спечели, веднага придобиваше нов, при това по-висок империум. Подобна схема му позволяваше да отложи процеса с още две години, а разгневените жители на провинцията, които са искали да го съдят, не издържат на големите разходи и се прибират по домовете си. „Е — гърмеше гласът на Цицерон в Сената и пред народното събрание, — тази практика трябва да се прекрати!“ С тази цел двамата консули представиха общ законопроект, забраняващ на бившия провинциален управител да се кандидатира за консул „ин абсенция“. Нека се прибере най-напред в Рим, пък да се защити пред съда! Тъй като и сенатът, и народът сметнаха промяната за добра, новият закон мина лесно.

Какво друго му оставаше да направи? Цицерон имаше предвид някои по-маловажни закони. Те обаче нямаше да му създадат репутация. Цицерон нямаше да бъде известен като консул толкова, колкото си беше спечелил слава като юрист. На него му беше нужна някаква криза, при това политическа, а не икономическа.

Че втората половина от мандата щеше да му предостави случай да потушава кризи, Цицерон не вярваше дори когато жребият пожела той да ръководи изборите за висши магистрати през квинктил. Нито можеше веднага да осъзнае всички връзки и зависимости между събитията, когато скоро преди изборите спокойствието му беше нарушено от съпругата му.

Един ден Теренция нахълта в кабинета му с присъщата си безцеремонност и наруши безценните размисли, на които се беше отдал съпругът й.

— Цицероне, трябва да поговорим.

Съпругът й веднага остави писеца на масата и вдигна очи. Беше достатъчно тактичен, за да не укори Теренция, загдето го е прекъснала насред изключително важна фраза.

— Да, скъпа, какво има? — попита мило той.

Теренция се настани на стола за клиентите. Цицерон нямаше представа какво толкова лошо се е случило; надяваше се само да не се окаже той причината.

— Тази сутрин имах гостенка — обясни тя.

Идеше му да попита дали въпросната гостенка не й е подействала по-силно от очакваното, но се сдържа; имаше само един човек, който можеше да скове езика на Цицерон, и това беше жена му. Затова той се направи, че изгаря от любопитство, и изчака тя да продължи.

— Гостенка — повтори Теренция и шумно изсумтя. — Във всеки случай не от средите, които аз посещавам, мъжо, в това можеш да си сигурен! Беше Фулвия.

— Жената на Публий Клодий? — смая се той.

— Не, не! Фулвия Нобилиор.

Това го изненада още повече, тъй като репутацията на въпросната Фулвия беше доста съмнителна. Тя беше наследничка на знатна фамилия, но съпругът й се беше развел с нея при позорни обстоятелства и понеже нямаше с какво да се издържа, се беше обвързала с онзи същия Квинт Курий, който беше изхвърлен от Сената седем години по-рано по време на знаменитата чистка, проведена от Гелий Попликола и Лентул Клодиан. И ако от това можеше да има по-неподходяща гостенка! Теренция беше известна със своята порядъчност, както и с киселия си нрав.

— Да не повярва човек! И какво е искала такава жена от теб?

— На мен пък ми се стори доста мила жена — отвърна замислено Теренция. — Тя е чисто и просто една „беззащитна жертва на мъжете“.

Цицерон нищо не каза.

— Дошла да ме види, защото това е коректният начин на поведение, когато иска да разговаря с мъж в твоето положение.

„Тоест коректният начин на поведение спрямо съпруга ти“ — добави мислено той.

— Естествено ти самият ще разговаряш с нея, но нека ти съобщя какво научих аз — започна да обяснява жена му. — Изглежда, че нейният… нейният покровител Курий напоследък се държал крайно необичайно. Откакто го изгонили от Сената, финансовото му положение било толкова трудно, че той дори не могъл да се кандидатира повторно за народен трибун, та да се върне в политическия живот. И ето, че изведнъж започнал да разправя как щял да си върне богатствата и да възстанови предишното си положение. Това — подчерта Теренция — най-вероятно се дължало на убеждението му, че Катилина и Луций Касий ще бъдат консули догодина.

— Значи така се нареждат нещата за Катилина, а? Да бъде консул заедно с дебелия и ленив глупак Луций Касий — ядоса се Цицерон.

— И двамата ще обявят кандидатурите си утре, когато откриеш процедурата.

— Това е чудесно, скъпа, но така и не виждам как съвместното управление на Катилина и Луций Касий би могло да донесе на Курий богатство и положение.

— Курий говори за всеобщо опрощаване на дълговете.

Цицерон я зяпна.

— Не може да са такива глупаци!

— Защо не? — Теренция гледаше на въпроса съвсем трезво. — Помисли малко, Цицероне! Катилина знае, че ако и тази година не го изберат, никога повече няма да успее. Очертава се сурова битка, ако на изборите се явят всички, които се очаква. Силан се е възстановил и със сигурност ще участва, това го знам от милата Сервилия. Зад Мурена стоят доста влиятелни фигури, освен това, както милата Фабия сподели с мен, разчитал на връзките си с весталките чрез братовчедката Лициния. Ще участва и твоят приятел Сервий Сулпиций Руф, който има голям авторитет сред осемнайсетте центурии и всички трибуни ерарии. Какво могат да предложат Катилина и партньорът му Луций Касий пред солидни конкуренти като Силан, Мурена и Сулпиций? Само един от консулите може да е патриций, което означава, че за мястото ще се борят Катилина и Сулпиций. Ако гласувам, винаги бих предпочела Сулпиций.

Цицерон за миг забрави колко се страхува от жена си и свъси вежди, все едно разговаряше с някой сенатор.

— Значи платформата на Катилина се опира на всеобщото опрощаване на дълговете. Това ли искаш да ми кажеш?

— Не, това го казва Фулвия.

— Веднага трябва да я видя! — стана той от мястото си.

— Остави на мен, аз ще я повикам — спря го Теренция.

Което, разбира се, означаваше, че Цицерон няма да може да разговаря с Фулвия Нобилиор насаме. Теренция щеше да слухти за всяка дума… и да следи за всеки поглед.

Проблемът беше в това, че Фулвия не посмя да каже нещо повече от това, което вече беше съобщила на Теренция. Само дето преповтори историята по доста емоционален и не особено подреден начин. Курий бил затънал в дългове, залагал много на комар, постоянно се наливал; не се откъсвал от компанията на Катилина, Луций Касий и техните приятелчета, а всеки път, когато се завърнел от пиянските им сборища, обещавал на любовницата си разкош и благополучие.

— Защо ми казваш всичко това, Фулвия? — попита Цицерон, който беше не по-малко смутен и объркан от нея. Така и не виждаше причина жената така да се изплаши. Да се премахват дълговете беше лоша вест, но чак пък толкова…

— Ти си консулът! — изхленчи Фулвия и отново се затресе от плач. — Трябваше да кажа на някого!

— Работата е там, Фулвия, че не можеш да ми дадеш нито едно доказателство за това, че Катилина иска да отмени дълговете. Трябва ми нещо на хартия или сигурен свидетел! А ти просто ми разправяш една история… Как да се явя в Сената без сериозни доказателства?

— Но това е нещо лошо, нали? — попита гостенката и избърса сълзите си.

— Да, много лошо, и ти постъпи много правилно, като дойде при мен. И все пак са ми нужни доказателства — настоя Цицерон.

— Единственото, което мога да ти предоставя, са няколко имена.

— Кажи ми ги.

— Има двама души, които навремето са били центуриони при Сула — Гай Манлий и Публий Фурий. Двамата притежават земи в Етрурия. Започнали са да обясняват на хората, че ако дойдат в Рим да гласуват на изборите за Катилина и Касий, ще бъдат премахнати всички дългове.

— И как можем да свържем двамата бивши центуриони на Сула с Катилина и Касий!

— Не знам!

Цицерон въздъхна и се изправи.

— Е, Фулвия, искрено ти благодаря, че дойде при мен. Опитай се да научиш повече какво се готви и в момента, в който събереш сериозни доказателства, че по време на изборите на Марсово поле вони на риба от пазара, ела да ми ги съобщиш. — Той си позволи да й се усмихне. — Поддържай връзка с жена ми, тя всичко споделя с мен.

Теренция изпрати гостенката, а Цицерон се замисли. Не че можеше да се наслади дълго на самотата: Теренция веднага се върна при него.

— Какво мислиш? — попита тя.

— Ще ми се да знам какво да мисля.

— Ще ти кажа какво мисля аз! — Теренция се приведе към него, за да я чуе по-добре. От всичко на света най-много обичаше да дава съвети на мъжа си. — Мисля, че Катилина подготвя революция.

— Революция?

— Точно така, революция.

— Теренция, все пак има голяма разлика между това да обещаваш какво ли не преди изборите и това да готвиш революция! — възрази Цицерон.

— Не, няма голяма разлика. Как би могло двама законно избрани консули да предприемат подобна революционна стъпка като премахването на дълговете? Много добре знаеш, че това са приказки на хора, които искат да променят всичко в държавата. Като Сатурнин и Серторий. Подобни промени водят след себе си диктатори и началници на конницата. Как могат двама законно избрани консули да предприемат подобна стъпка? Дори да представят законопроект пред народното събрание, все ще се намери поне един народен трибун, който да наложи вето още на първо четене. Мислиш, че онези, които искат премахването на дълговете, не го знаят? Много добре го разбират! Всеки, който дръзне да гласува за хора с подобни обещания, все едно на челото си е изписал, че е революционер.

— С други думи се е изписал в червено — продължи мисълта й Цицерон. — Цветът на кръвта. О, Теренция, не и през моето управление!

— Трябва да попречиш на Катилина да се яви на изборите — настоя тя.

— Не мога да го сторя без доказателства.

— Тогава просто намери доказателствата. — Тя се изправи и се запъти към вратата. — Кой знае? Може би двете с Фулвия ще успеем да склоним Курий да свидетелства.

— Ще ни е от голяма полза — леко троснато й рече Цицерон.

Семето на съмнението беше посято. Катилина готвеше революция, нямаше как да не готви революция. Но макар събитията от следващите месеци да потвърдиха това предчувствие, Цицерон така и не успя да си отговори дали Луций Сергий Катилина е замислил преврат преди или след тези съдбоносни избори.

На първия консул не му оставаше друго, освен да се сдобие с възможно най-подробна информация. Той прати свои хора в Етрурия, както и в областта, където по традиция се зараждаха всякакви бунтове и метежи: самнитска Апулия. Съвсем скоро му беше донесено, че наистина се говорело как ако Катилина и Луций Касий бъдат избрани за консули, те щели да обявят всеобщо опрощаване на дълговете. Колкото до по-материални доказателства за готвен въоръжен преврат, като например складиране на оръжие или обучаване на доброволци, нищо не беше открито. Цицерон обаче си каза, че и това, с което разполага, е достатъчно, за да действа.

Изборите за консули и претори трябваше да се състоят на десетия ден от квинктил; на деветия Цицерон изненадващо ги отложи за единайсетия, а за десетия насрочи заседание на Сената.

На заседанието пристигнаха доста хора: любопитството си каза думата и всички онези, които не бяха приковани на легло от болест, или не бяха напуснали града, се стекоха към Курията. Мнозинството дори дойдоха по-рано и завариха ползващия се с всеобщо уважение Катон седнал на стола си и разгърнал свитък в скута си. В краката му имаше други и той очевидно възнамеряваше да изчете всички.

— Назначени отци — обърна се към сенаторите първият консул, след като се проведоха нужните гадателства, — свиках ви днес тук, вместо да се видим всички на септата, където се гласува, защото искам да ми помогнете да разгадая една мистерия. Извинявам се на всички, на които съм създал затруднения, и искрено се надявам изходът на това заседание да позволи изборите да се състоят утре.

Хората бяха жадни за клюки, това поне беше ясно. Но Цицерон този път не беше в настроение да си играе със слушателите. Надяваше се от думите му всичко да стане ясно, заговорниците Катилина и Касий да разберат, че планът им е известен, следователно и безполезен; изобщо всичко, което Катилина възнамеряваше да стори, трябваше да се предотврати незабавно. Нито за миг Цицерон не се беше замислял сериозно, че виденията на Теренция за кървави революции са нещо повече от пиянски закани, изречени след поредната делва с вино. Е, вярно е, че икономическите последици от един подобен акт можеха и да доведат до своеобразна революция, но толкова. След примерите с Марий, Цина, Карбон, Сула, Серторий и Лепид дори човек като Катилина би трябвало да знае, че републиката лесно няма да се разруши. Катилина беше лош човек, всички го знаеха, но докато не го изберат за консул, не разполагаше с никаква реална власт; не му се полагаше империум и не можеше да командва армия, а клиентите му в Етрурия далеч не бяха толкова многобройни, колкото тези на Марий или Лепид навремето. Ето защо Катилина трябваше да бъде сплашен, докато е време.

Никой, отсъди първият консул, докато оглеждаше хората в залата, ама никой не подозираше какво се готви. Крас като че ли не присъстваше, Катул изглеждаше състарен, а Хортензий сякаш бе пред прага на смъртта. Катон се ослушваше като куче — пазач, а Цезар опипваше главата си, колкото да е сигурен, че оредяващата му коса все още покрива темето. Мурена очевидно недоволстваше от отлагането на изборния ден, а Силан далеч не беше толкова жизнен, колкото предизборните му агенти се опитваха да убедят гражданите. Последен сред консуларните сенатори седеше великият Луций Лициний Лукул, наскоро ознаменувал триумфа си. Цицерон, Катул и Хортензий бяха изрекли доста слова, за да убедят Сената в правото на Лукул да триумфира; това означаваше, че завоевателят на Изтока най-после можеше да прекрачи померия и да заеме полагащото му се място в Сената и на Форума.

— Луций Сергий Катилина — подкани го Цицерон от подиума, — ще ти бъда крайно признателен, ако се изправиш.

Първоначално Цицерон смяташе да обвини и Луций Касий, но след това реши, че е по-добре да съсредоточи вниманието си върху Катилина. Той изглеждаше твърде притеснен и объркан. Такъв красив мъж! Висок, добре сложен, истински патрицианец. Как ги ненавиждаше само Цицерон — него и Цезарите! Какво толкова намираха на почтения му род, защо продължаваха да гледат на него като на някакъв зловреден придатък към римското тяло?

— Изправих се, Марк Тулий Цицерон — отвърна му любезно Катилина.

— Луций Сергий, познаваш ли хора на име Гай Манлий и Публий Фурий?

— Имам клиенти с тези имена.

— Знаеш ли къде са те в момента?

— Надявам се, че са в Рим! По това време се очакваше да бъдат на Марсово поле и да гласуват за мен. Но вместо това най-вероятно са отседнали в някоя кръчма.

— А знаеш ли къде са били напоследък?

Катилина учудено повдигна черните си вежди:

— Марк Тулий, аз не задължавам клиентите си да ми съобщават къде и кога отиват! Знам, че ти си човек със скромно положение, но толкова малко ли клиенти имаш, че не ти е познат протоколът за отношенията между патрон и клиент?

Цицерон пламна.

— Ще бъде ли изненада за теб да научиш, че Манлий и Фурий са били забелязвани наскоро във Фезула, Волатера, Клузий, Сатурния, Ларин и Венузия?

Катилина примигна.

— Как може да ме изненада, Марк Тулий? Те притежават земи в Етрурия, а Фурия има собственост и в Апулия.

— Ще те изненада ли да научиш, че Манлий и Фурий са говорели пред всички хора с по-високо положение във въпросните градове, че ти и твоят партньор при изборите Луций Касий планирате, в случай че станете консули, закон, който да анулира всички дългове?

При тези думи Катилина избухна в буен смях. Когато се успокои, изгледа Цицерон, сякаш имаше пред себе си луд човек.

— Е, това наистина ме изненадва!

При самото споменаване на думите „анулиране на дълговете“ сенаторите се разшумяха. Разбира се, сред присъстващите имаше хора, които се нуждаеха от подобна радикална мярка — особено напоследък, когато лихварите ставаха все по-неспокойни. Сред тези хора беше дори новият върховен понтифекс Цезар. Но малцина биха били достатъчно глупави да не съзрат ужасяващите икономически последици от едно премахване на дълговете. Въпреки че постоянно не им достигаха пари в брой, сенаторите бяха крайно консервативни спрямо всякакви промени, особено що се отнасяше до преразпределяне на пари. На всеки сенатор с финансови затруднения се падаха поне трима, които щяха да изгубят много повече, отколкото биха спечелили от една подобна мярка. Такива хора бяха Крас, Лукул и отсъстващият Помпей. Затова нищо чудно, че и Крас, и Цезар бяха наострили уши.

— Проведох кратко разследване в Етрурия и Апулия, Луций Сергий — продължи Цицерон, — и с голяма болка на сърце трябва да призная, че вярвам на тези слухове. Вярвам, че ти имаш намерение да анулираш всички дългове.

Катилина отново отговори със смях. От очите му потекоха сълзи и той се хвана за корема. Луций Касий, който седеше недалеч от него, се беше изчервил от гняв и възмущение.

— Глупости! — извика Катилина, докато бършеше сълзите си с ръба на тогата. — Това са глупости!

— Ще се закълнеш ли, че това са наистина глупости? — попита Цицерон.

— Не, няма да се закълна! — тросна се той и изпъчи гърди. — Аз, патрицият Сергий, няма да полагам клетва заради необоснованите и злобни обвинения на някакъв си пришълец от Арпин! Ти за кого се мислиш, Цицероне?

— За първия консул на римския Сенат и народ — обясни с достойнство той. — Ако си спомняш, аз съм човекът, който те победи на последните избори! И като първи консул представлявам държавния глава.

— Разправят, че Рим имал две тела, Цицероне! Едното е хърбаво с рибешка глава, а другото — здраво и яко, ама изобщо без глава. Ти кое тяло си мислиш, че си, о, държавна главо!

— Във всеки случай не това с рибешката глава, Катилина. Бъди сигурен! Аз съм баща и пазител на Рим за тази година и възнамерявам да изпълня своя дълг дори при подобни странни обстоятелства! Напълно ли отричаш намеренията си да анулираш всички дългове?

— Разбира се, че отричам!

— Но няма да положиш клетва.

— Със сигурност няма да полагам никаква клетва. — Той си пое въздух и даде воля на гнева си. — Не, аз няма да се закълна! Но все пак, държавна главо, твоето унизително отношение и необоснованите обвинения, които изрече тази сутрин, биха навели мнозина в моето положение на мисълта, че ако силното, но безглаво тяло на Рим трябва да си намери главата, моята няма да е най-лошият избор! Защото моята поне е римска и е наследила главите на моите предци! Ти си решил да ме съсипеш, Цицероне, да провалиш шансовете ми при едни честни избори! Сега аз стоя охулен и опозорен, невинна жертва на едно самонадеяно парвеню от планините, което нито е римлянин по произход, нито може да се нарече благородник!

Но Цицерон едва се сдържа да не се поддаде на провокациите. Ако се беше оставил, щеше да се провали напълно. Но в този момент той вече знаеше, че Фулвия Нобилиор е била права. Теренция също беше права. Можеше да се смее, колкото си ще, можеше да отрича, но Луций Сергий Катилина планираше революция. Цицерон беше адвокат, срещнал и защитавал много злосторници, затова имаше непогрешим усет за езика на човешкото лице и тяло. Знаеше, че когато човек се държи предизвикателно, когато шумно се присмива и заканва, това е винаги, за да се защитава. Катилина беше виновен, Цицерон вече беше убеден.

Но дали останалите сенатори го разбираха?

— Може ли да чуя вашите мнения, назначени отци?

— Не, не можеш! — изкрещя Катилина и скочи от мястото си, за да застане на черно-белите плочки между столовете и подиума на магистратите. Размаха юмрук пред лицето на Цицерон и се запъти към високата порта. Едва на изхода се обърна, за да изгледа смаяните сенатори.

— Луций Сергий, ти нарушаваш правилника! — извика Цицерон, давайки си сметка, че ще загуби контрол над заседанието. — Върни се на мястото си!

— Няма! Нито ще остана повече тук, за да слушам как този нагъл селяндур без потекло ме обвинява в нещо, което по моите собствени разбирания представлява държавна измяна! И нека известя уважаемите назначени отци, че утре призори аз ще бъда на септата и ще се състезавам в изборите за римски консул! Искрено се надявам всички да се осъзнаете и да принудите рибешката държавна глава да изпълни задълженията, които му се паднаха по жребий. Той трябва да проведе изборите! Защото те предупреждавам, Марк Тулий Цицероне, че ако утре сутринта септата е празна, най-добре е да дойдеш с ликторите си и да ме арестуваш. Защо направо не ме обвиниш в „пердуелион“, най-голямата възможна измяна! Не може да бъде обвиняван в малка измяна човек, чиито предци са съветвали цар Тул Хостилий!

Катилина се обърна към вратата, блъсна я пред себе си и си излезе.

— Е, Марк Тулий, какво смяташ да правиш сега? — попита от мястото си Цезар и се прозя. — Той е прав. Без никакъв сериозен повод ти накърни политическия му авторитет.

Цицерон огледа всички лица край себе си с надеждата, че поне в нечий поглед ще прочете разбиране. Катул? Не. Хортензий? Не. Катон? Не. Крас? Не. Лукул? Не. Попликола? Не.

Вдигна рамене и сякаш се приготви за битка.

— Ще поискам гласуване. Всички онези, които са на мнение, че изборите трябва да се състоят утре и че Луций Сергий Катилина има право да се кандидатира за консул, нека застанат от лявата ми страна. Всички онези, които смятат, че изборите трябва да се отложат допълнително и да се разследва правото на Луций Сергий Катилина да участва в изборите, нека застанат от дясната ми страна.

Напразни надежди, нищо че Цицерон хитро обяви гласуването така, че онези, които го подкрепят, да застанат от дясната му страна; никой сенатор не обичаше да застава вляво, на това се гледаше като на лош знак. Но този път предпазливостта надделя над суеверията. Всички сенатори застанаха вляво от Цицерон, с което дадоха съгласието си изборите да се проведат на другия ден и Луций Сергий Катилина да участва в тях.

Цицерон разпусна заседанието и побърза да се прибере вкъщи, за да си поплаче на воля.

Гордостта не позволяваше на Цицерон да отстъпи, затова на другия ден стоеше начело на избирателната комисия, надянал желязна броня под тогата си. Освен това беше разположил неколкостотин младежи около дървените огради на септата, и то така, че да се виждат отдалеч. Сред младежите най-виден беше Публий Клодий, чиято омраза към Катилина беше многократно по-голяма, отколкото раздразнението му при вида на Цицерон. А там, където е Клодий, естествено бяха младият Попликола, младият Курион, Децим Брут и Марк Антоний — всички членове на ставащия все по-популярен Клодиев кръг.

С огромно облекчение Цицерон забеляза, че това, на което колегите му в Сената не бяха пожелали да повярват, беше възприето за истина от конническото съсловие. Няма нищо по-ужасяващо за един конник от мисълта, че някой ще отмени всички дългове, дори самият конник да дължи големи пари. Една по една центуриите гласуваха масово в подкрепа на Децим Юний Силан и Луций Лициний Мурена. Катилина остана четвърти след Сервий Сулпиций Руф, нищо че все пак събра повече гласове от Луций Касий.

— Ти, злобен клеветнико! — изкрещя един от действащите претори, патрицият Лентул Сура, щом центуриите се разпуснаха след продължителната избирателна процедура:

— Моля? — изненада се Цицерон. Единственото, за което мислеше през последните часове, бе кога най-после ще може да свали бронята си; беше твърде напълнял и проклетото нещо го стягаше.

— Много добре ме чу! Само заради теб Катилина и Касий не спечелиха, ти, злобни клеветнико! Ти умишлено наплаши избирателите, като пусна слухове за премахването на дълговете! Много умно! Защо да ги съдиш, защо да им дадеш възможност да се защитят? Изнамери най-подходящото оръжие в политическия си арсенал, нали? Неопровержимото твърдение! Обидата, клеветата! Катилина беше прав за теб, ти си нагъл селяндур без потекло! Крайно време е селяндурите да бъдете поставени на мястото си!

Цицерон усещаше как сълзите му напират. Той беше прав за Катилина, беше прав! Катилина щеше да доведе края на Рим и на републиката.

— Ако това може да ти послужи за утеха, Цицероне — рече нечий невъзмутим глас зад рамото му, — отсега нататък ще си отварям очите на четири и ще душа като хрътка. Като се замисля, може и да се окажеш прав за Катилина и Касий. Те не бяха никак доволни днес!

Цицерон се обърна и се оказа лице в лице с Крас. Този път съвсем изгуби контрол.

— Ти! — изкрещя той с глас, изпълнен с омраза. — Ти си виновен! Ти измъкна Катилина от последния процес! Подкупи заседателите и му даде да разбере, че в Рим има хора, които ще се радват той да стане диктатор!

— Не съм подкупвал никакви заседатели — възрази Крас, без да се обижда.

— Ще знам! — заяви Цицерон и му обърна гръб.

— Това пък защо беше? — попита Крас.

— О, мисли си, че назрява политическа криза и не може да разбере защо никой в Сената не е на същото мнение!

— Ами нали аз точно това му казах: че съм на същото мнение!

— Остави го, Марк. Ела и ми помогни да отпразнуваме избирателната ми победа в Държавния дом. Какъв чудесен адрес! Колкото до Цицерон, бедният човечец винаги е изгарял от желание да стане централен участник в някоя сензация. Сега му се струва, че най-сетне е усетил сензацията, а ето, че никой не ще да му обърне внимание. Той просто иска да спаси републиката — заключи Цезар и се усмихна многозначително.

— Аз няма да се предам! — закани се Цицерон пред жена си. — Не съм победен! Теренция, дръж връзка с Фулвия и не се разколебавай! Ако трябва, нека подслушва по вратите, но искам да научи всичко: с кого се вижда Курий, къде ходи, какво прави. И ако нашите подозрения се потвърдят и наистина се готви революция, нека Фулвия убеди Курий, че е в интерес на всички ни да ми сътрудничи.

— Не се безпокой, няма да се откажа — обеща му развълнувана Теренция. — Сенатът ще проклина деня, в който застана на страната на Катилина, Марк. Видях с очите си Фулвия, а теб добре те познавам. В много отношения си идиот, но не и когато става въпрос да надушиш злодея.

— Как така съм идиот? — засегна се Цицерон.

— Ами пишеш глупава поезия. Освен това се опитваш да си създадеш име на познавач на изкуството. Харчиш повече, отколкото имаш възможност, и то най-вече за обзавеждането на вили, които никога няма да намериш време да посетиш дори да пътуваш непрестанно. А ти изобщо не пътуваш. Глезиш Тулия и поддържаш приятелски връзки с хора като Помпей.

— Достатъчно!

Теренция си замълча, но продължи да го наблюдава със своя мрачен поглед, в който нямаше и искрица любов. Което беше жалко, защото тя много го обичаше. Но познаваше твърде добре слабостите му, каквито тя не притежаваше. Нямаше амбицията да я смятат за наследница на Корнелия, майката на Гракхите, но можеше да се похвали с всички добродетели на римската матрона. Именно това я правеше толкова тежък спътник за човек с характера на Цицерон. Обичаше скромния живот, физическия труд, разсъждаваше трезво, не правеше компромиси, изказваше свободно мнението си, не се страхуваше от никого и си даваше сметка, че по интелект не отстъпва на никой мъж. Това беше Теренция, която не търпеше глупостта, дори когато я откриваше у съпруга си. Тя не можеше да проумее неговото чувство за несигурност и комплекс за малоценност, защото сама произлизаше от знатна римска фамилия. Според нея най-добрият начин за Цицерон да пробие в римския елит бе да се закачи за полите й. Вместо това той упорито я държеше в сянка и гонеше хиляди посоки с надеждата, че някоя ще го отведе до жадуваната аристократичност.

— Трябва да поканиш Квинт — предложи Теренция.

Но Цицерон не понасяше по-малкия си брат. Консулът присви уста и поклати глава.

— Квинт е същият като останалите, и той мисли, че правя от мухата слон. Но утре ще говоря с Атик, той ми повярва. Но пък Атик е конник и знае да разсъждава. — Цицерон се замисли за момент и смени темата: — Лентул Сура се държа крайно грубо с мен в септата. Не разбирам защо. Знам, че много сенатори ме обвиняват в това, че съм унищожил шансовете на Катилина, но в поведението на Лентул Сура имаше нещо странно. Изглежда, че за него въпросът беше от твърде голямо значение.

— Сура, неговата Юлия Антония и трите му доведени синове! Хвани единия, удари другия — изказа се презрително Теренция. — Трудно ще се намери по-объркано семейство. — Не знам кой от всички най-много ме дразни: Лентул, Юлия или ужасните й синове.

— Все пак Лентул Сура постигна много, като се има предвид как цензорите го изхвърлиха от Сената преди седем години — защитаваше го Цицерон. — Стана отново квестор, върна се в Сената и започна всичко отначало. Та той беше консул, преди да го изхвърлят, Теренция. Сигурно е доста тежко на тази възраст да си отново само претор.

— Пълен некадърник като безмозъчната си жена — настояваше Теренция.

— Както и да е. Днешните му думи бяха доста странни.

Теренция изсумтя.

— Днес беше странен ден.

— Утре ще разбера какво знае Атик по въпроса. Той все ще ми каже нещо интересно — рече Цицерон и се прозя широко. — Уморен съм, скъпа. Мога ли да те помоля да ми пратиш Тирон? Ще му диктувам.

— Явно си уморен, щом ще караш друг да пише вместо теб. Ще пратя Тирон, но само за малко. Трябва да се наспиш.

Щом Теренция стана от стола си, Цицерон неочаквано й подаде ръка и се усмихна.

— Благодаря ти, Теренция, за всичко! Не е все едно дали си на моя страна или не.

Тя пое ръката му и неуверено се усмихна.

— Няма защо да ми благодариш, мъжо — рече и бързо излезе от стаята.

Ако някой беше попитал Цицерон дали обича сестра си и брат си, той веднага би отговорил положително и в отговора му би имало доста истина. Но нито Теренция, нито Квинт Цицерон бяха легнали на сърцето му така, както някои други хора, от тях само един — негов кръвен роднина. Това, разбира се, беше дъщеря му Тулия, топло създание, което нямаше нищо общо с майка си. Синът им беше още твърде малък, за да си проправи път към душата на Цицерон, но пък нищо чудно между двамата никога да не възникне особено силна връзка: малкият Марк като че ли приличаше повече на чичо си Квинт, беше като него лекомислен, импулсивен и рязък.

Кои тогава бяха останалите?

Първото име, което ще да е изникнало в съзнанието на Цицерон, е било навярно това на Тирон. Тирон беше негов роб, но беше и част от семейството, както често се случваше в общество, където робите не се третират като непълноценни създания, а са просто нещастни люде, подложени на законите за собствеността и липсата на граждански права. Понеже в Рим домашната прислуга живееше в голяма, дори интимна, близост със свободните хора в къщата, много често изглеждаше, че представляват част от едно многобройно семейство, което си носеше своите добри и лоши последствия. Преплитането на личните връзки в подобно семейство беше доста сложно, често се случваше да настане някоя домашна буря, а властта често преминаваше от ръцете на свободните в тези на несвободните. Господарят трябваше да е доста суров човек, за да не се поддаде на натиска на прислугата. В дома на Тулиите господарят с твърдата ръка беше Теренция, но и тя нищо не можеше да възрази на Тирон, който можеше толкова лесно да успокои малкия Марк или да убеди Тулия, че майка й има право.

Тирон беше дошъл в дома на Тулиите съвсем млад. Беше грък и доброволно се беше продал в робство, за да сложи край на мизерното си съществуване в родното си градче някъде из Беотия. Беше неизбежно Цицерон да се привърже към него, защото Тирон беше мил и любезен човек, освен това беше блестящ секретар. И понеже Тирон винаги мислеше за околните и знаеше как да не ги засегне, дори най-подлите и егоистични хора сред прислугата не можеха да го обвинят, че се подмазва на господарите. Топлите му чувства се предаваха и на останалите роби и те също го обичаха.

И все пак от всички най-много го обичаше Цицерон. Тирон не само владееше чудесно гръцкия и латинския, но имаше вродена дарба за литературно писане и беше достатъчно да не одобри някоя фраза или дори конкретна дума на господаря си и Цицерон веднага я заменяше. Освен това Тирон беше чудесен стенограф, впоследствие преписваше всичко с изящен почерк и никога не си позволяваше да промени и една-единствена дума от оригиналния текст.

По времето, когато Цицерон стана консул, този съвършен роб живееше в дома му вече шеста година. Разбира се, в завещанието си господарят вече му беше отредил свобода, но според общоприетите традиции му оставаха поне още десет години служба, след което щеше да се превърне в един заможен Цицеронов клиент; заплатата му и сега беше висока, а колкото пъти Цицерон увеличаваше възнагражденията на слугите си, Тирон винаги беше пръв в списъка. Затова ако нещо тревожеше Тулиевия дом, то беше само едно: как биха могли да живеят без Тирон? Как можеше Цицерон да живее без него?

Втори в списъка на любимите хора беше Тит Помпоний Атик. Дружбата им водеше началото си отпреди много години. Двамата с Цицерон се бяха запознали на Форума по времето, когато Цицерон се славеше като детето — чудо на юридическата наука, а Атик трупаше опит, за да наследи множеството търговски дейности на баща си. След смъртта на големия син на Сула (който беше най-добрият приятел на Цицерон) Атик зае мястото му в сърцето на Цицерон, нищо че беше с четири години по-голям. Фамилията на Помпониите се ползваше с авторитет, и то, защото Помпониите всъщност бяха клон на знатната фамилия на Цецилии Метелите. Това означаваше, че принадлежат към самото сърце на римското общество, а също така, че при добро желание Атик можеше да разчита на кариера в Сената, навярно дори би станал консул. Но бащата на Атик вече беше направил грешката да се поблазни от сенаторските почести и през жестоките години на граждански конфликти семейството жестоко бе изстрадало постоянната размяна на властта между двете големи фракции в Сената. Атик имаше своето запазено място сред една от осемнайсетте най-висшестоящи центурии в римската първа класа и нищо не му костваше да обърне гръб и на Сената, и на политиката. Способностите му и слабостите му щяха да му помогнат да натрупа пари и да се прослави като един от големите римски плутократи за всички времена.

По времето, когато се запознаха, приятелят на Цицерон носеше скромното име Тит Помпоний, както се беше наричал и баща му. Трето име още нямаше. После, през размирните години, когато Рим се управляваше от Цина, Атик и Марк Крас съставиха план и създадоха финансово дружество, което трябваше да натрупа големи печалби от откупване на данъци и търговия в Римска Азия. Повод за това беше отвоюването на провинцията от Сула за сметка на Митридат. Двамата предприемчиви младежи бяха натрупали огромни пари от различни вложители, но за тяхна изненада Сула създаде нова провинциална администрация в Азия, която не позволяваше бързото забогатяване. И Крас, и Атик трябваше да бягат от кредиторите си — с тази разлика, че Атик успя да събере и семейното имущество и можеше да си позволи лек живот в изгнание. Засели се в Атина и градът толкова му хареса, че завинаги щеше да запази първо място в сърцето му.

Не беше никак трудно Атик да се сближи със Сула, след като забележителният му съгражданин се върна в Рим и се обяви за диктатор! Атик (който си прикачи това име заради любовта си към Атика, земята около Атина) беше свободен да се завърне в Рим. Задържа се за кратко време в града, но така и не се отказа от дома си в Атина, където често се завръщаше. Освен това закупи обширни земи в Епир — гръцките земи по бреговете на Адриатическо море.

Всички добре знаеха слабостта, която Атик изпитваше към младите момчета, но дори в Рим, където към хомосексуалистите съществуваше изключително отрицателно отношение, никой не казваше лоша дума за него. За целта Атик никога не се отдаваше на плътските си страсти вън от Гърция, където подобни връзки бяха смятани за нормални и дори повдигаха авторитета на човек. Докато се намираше в Рим, Атик нито с поглед, нито с жест издаваше склонността си към гръцката любов и този строг самоконтрол позволяваше на роднините, приятелите и съдружниците му да се правят, че не забелязват другата страна на Тит Помпоний Атик. Това не беше без значение, защото той беше натрупал огромно богатство. Сред всички публикани (предприемачи, които сключваха „публични“ договори, тоест договори за държавни поръчки) той беше най-могъщият и най-влиятелният. Атик беше банкер, корабопритежател, търговец на едро. Ако все още не му достигаха сили да направи сам някой свой човек консул, то поне можеше да си позволи открито да подкрепя хора, както беше сторил с Цицерон, и да им осигурява необходимия авторитет.

Освен това Атик беше издателят на Цицерон. Не за друго, а защото беше стигнал до заключението, че трупането на пари само по себе си е скучно занимание, та затова му трябваше нещо за развлечение. Атик беше високообразован човек, имаше влечение към хората на перото и оценяваше способностите на Цицерон да борави с думите. Да бъде покровител на римски и гръцки писатели представляваше за Атик едновременно и забавление, и удовлетворение, а не на последно място му позволяваше да печели пари. Издателската къща, която беше отворил на Аргилетума, се беше превърнала в жесток конкурент на старите издатели от фамилията на Созиите. Връзките на Атик му осигуряваха все нови и нови таланти, а преписвачите му изработваха прекрасни ръкописи.

Висок, слаб и със строга външност, Атик спокойно можеше да мине за баща на Метел Сципион, нищо че между тях нямаше кръвна връзка; всъщност Метел Сципион принадлежеше към големия род на Цецилиите само в качеството си на осиновено дете. Но приликата имаше своето значение: знатните римски фамилии приемаха Атик за човек с потекло.

Той искрено обичаше Цицерон, но не толерираше слабостите му — в това отношение много си приличаше с Теренция, която също беше богата, но никога не подпомагаше съпруга си, ако кесията му изтънее. Един-единствен път Цицерон беше събрал смелост да поиска скромен заем от Атик, но приятелят му беше отказал толкова категорично, че той не повтори. От време на време си казваше, че някой ден Атик сам ще му предложи пари, но приятелят му никога не го стори. Беше готов да изнамира за Цицерон статуи по време на дългите си обиколки из Гърция, но задължително му ги продаваше, като държеше Цицерон да си плаща и за пренасянето до Италия. Навярно не му искаше пари единствено за това, че ги е издирил. Можеше ли да се каже тогава, че Атик е стиснат? Цицерон не мислеше, защото, за разлика от Крас той беше гостоприемен човек и не се скъпеше да плаща добре на прислугата и свободните си служители. За Атик парите имаха значение само като средство за постигане на разни цели. Той не раздаваше пари на хора, които не знаеха как да ги уважават. Цицерон беше човек на изкуството, прахосник, дилетант, човек, който не знае какво точно иска. Затова не можеше да уважава достатъчно парите.

Третият човек в списъка беше Публий Нигидий Фигул от фамилия не по-малко стара и уважавана от тази на Атик. Подобно на Атик и Нигидий Фигул (прякорът „Фигул“ означаваше грънчар, но никой в семейството не знаеше как първият Нигидий се е сдобил с него) се беше отказал от политическа кариера. В случая с Атик евентуално участие в политиката би означавало да се откаже от всички финансови дейности, като се изключи едрото земевладение, а Атик обичаше търговията много повече от политиката. При Нигидий Фигул политиката би отнела място на най-голямата му страст, която бяха тайните страни на религията. Той беше признат за най-голям познавач в гадателското изкуство и следваше установените още по времето на етруските традиции в областта. Нямаше касапин или ветеринар, който да знае повече от него за черния дроб на овцата. Нигидий Фигул знаеше всичко за полета на птиците, светкавиците, гръмотевиците, земните трусове, числата, кълбовидните мълнии, падащите звезди, затъмненията, обелиските, изправените камъни, пилоните, пирамидите, сферите, могилите, обсидиана, кремъка, формата и цвета на пламъците, свещените кокошки и всички възможни гънки и извивки на животинските вътрешности.

Нигидий Фигул беше един от пазителите на римските гадателски книги и представляваше неизчерпаем източник на знания за колегията на авгурите. Никой член на колегията не можеше да си съперничи по въпросите на гадателствата. Разбира се, авгурите бяха просто официални лица, държавни служители, които по закон бяха задължени да се консултират с книгите, преди да обявят дадени предзнаменования за добри или лоши. Най-съкровената мечта на Цицерон беше един ден да стане авгур (не беше толкова глупав, та да разчита на избор за понтифекс); когато това станеше, даваше си той дума, щеше да знае повече за авгурите от всички негови колеги, които, дали избрани от народа или от колегията, дължаха положението си единствено на фамилните си привилегии.

Цицерон се сдружи с Нигидий Фигул най-напред заради огромните му познания, но скоро се поддаде на неговия чар: мил и доброжелателен характер, скромен и чувствителен. Въпреки общественото си положение Фигул не беше горделив, обичаше хората с чувство за хумор и се радваше на компанията им. За него беше удоволствие да вечеря до късно с Цицерон и се радваше на шегите и разказите му. Подобно на Атик и Нигидий Фигул беше ерген, но беше избрал подобна съдба по религиозни съображения; беше дълбоко убеден, че ако допусне жена в дома си, ще унищожи тайнствените си връзки със света на невидимите сили. Жените са земни същества, докато Нигидий Фигул принадлежеше на небесата. Водата и земята никога не се смесваха, нито си помагаха, нито можеха да си попречат. Освен това Фигул изпитваше погнуса от всякаква кръв, която не е от жертвено животно, а жените кървяха. Затова и всички роби в дома му бяха мъже, а майка му живееше при сестра му и зет му.

Цицерон имаше доброто намерение да се види с Атик, и то насаме, в деня след изборите. Но на това попречиха някои семейни задължения. Брат му Квинт беше избран за претор, което, разбира се, предполагаше честване. Още повече че Квинт беше последвал примера на големия си брат и беше избран „ин суо ано“, в своята година, сиреч веднага щом законът позволяваше (Квинт беше точно на трийсет и девет). Този втори син на скромния земевладелец от Арпин живееше в къщата в квартала Карина, която баща им беше закупил в Рим, така че изключително надареният Марк да се ползва от всички необходими условия, за да докаже интелекта си. И така, в деня след изборите, малко преди часа за вечеря, Цицерон и семейството му излязоха от къщата си в Палатина и се запътиха към Карина. Това не означаваше, че Цицерон не би могъл да разговаря с Атик — приятелят му също щеше да бъде на вечерята, защото Квинт беше женен за сестра му Помпония.

Цицерон и брат му много си приличаха, макар че Марк беше доста по-привлекателният от двамата. Беше доста по-висок и имаше по-добро телосложение; Квинт беше дребен и мършав. Освен това Цицерон беше запазил косите си, докато Квинт вече беше с плешиво теме. Ушите на Квинт изглеждаха по-щръкнали, защото Марк имаше доста по-голям череп и не му личеше. И двамата имаха кафяви очи, кестеняви коси и мургава кожа.

И двамата се бяха оженили за богати и опърничави жени, защото сватовниците им се бяха отчаяли да търсят достатъчно търпеливи годеници. Теренция неслучайно се беше прославила като човек с труден характер и вкус, на който не можеше да се угоди. Затова и никой не намираше смелост да я поиска за съпруга дори ако тя би била склонна да го одобри. Колкото до Помпония, брат й Атик на два пъти беше вдигал ръце от нея! Беше грозна, зла, груба, кисела, коварна, отмъстителна и знаеше как да бъде жестока. Когато благодарение на брат й първият й съпруг постигна солидно положение в търговията, незабавно се разведе с нея, оставяйки я на братовия праг. Мотивът за развода беше бездетие, но цял Рим предположи (напълно правилно), че истинската причина е липса на всякакво желание съпругът да търпи повече жена си под своя покрив. После Цицерон подсказа на Атик, че брат му Квинт може и да се жертва и с общи усилия успяха да го склонят. Сватбата се състоя тринайсет години по-рано, при това младоженецът беше доста по-млад от невястата си. Най-сетне след десет години търпение Помпония роди наследника Квинт.

Двамата постоянно се препираха и използваха бедното момченце като оръжие в безспирната борба за морално надмощие. Това тревожеше Атик (единственият син на сестра му някой ден щеше да го наследи), тревожеше и Цицерон, но те не можеха да убедят спорещите страни, че най-много страда малкият Квинт. Ако Квинт беше притежавал инстинкта за самосъхранение на брат си, който винаги търсеше начин да умилостиви жена си и за нищо на света не се налагаше, бракът им дори би бил по-успешен от този на Цицерон и Теренция; защото Помпония държеше да й се слуша думата вкъщи, докато Теренция имаше амбицията да направлява политическата кариера на съпруга си. Уви, Квинт приличаше на баща им; той искаше да бъде господар в дома си.

Войната тъкмо беше в разгара си, забелязаха още от вратата Цицерон, Теренция, Тулия и двегодишният Марк. Тулия и малкото й братче бяха отведени в детската стая от иконома, защото Помпония беше твърде заета да крещи, а Квинт не можеше да остане по-назад.

— Добре поне — изрева Цицерон, все едно държеше реч на Форума, иначе нямаше да го чуят, — че до къщата е храмът на Телура. Едни съседи по-малко да се оплакват.

Домакините обаче продължиха със своите разправии, все едно никой не беше влязъл, до момента, в който пристигна и Атик. Той си имаше изпробван метод да слага край на шумните спорове — прост и ефективен. Направи няколко крачки напред, сграбчи сестра си за раменете и силно я разтърси.

— Махай се оттук, Помпония! — заповяда й. — Вземи Теренция със себе си и я отведи някъде да излееш мъката си!

— И аз я разтърсвам от време на време — оплака се Квинт Цицерон, — но не помага. Тя всеки път ме рита с коляното сещате се къде.

— Ако ме ритне — закани се Атик, — ще я убия на място.

— Ако аз я убия, ти ще ме съдиш за убийство.

— Така е — усмихна се брат й. — Бедният Квинт! Ще поговоря пак с нея и ще видя какво мога да направя.

Цицерон не им се месеше. Щом Атик се появи на сцената, той се скри и сега се появяваше откъм триклиния със свитък хартия в ръка.

— Пак ли си прописал, братко? — попита той.

— Трагедия в стила на Софокъл.

— Напредваш.

— Надявам се най-после да напредна! Ти имаш репутацията на оратор и поет, а на мен ми остана да избирам между историята, комедията и трагедията. Нямам време за проучванията, които изисква историята, а трагедията повече подхожда на душата ми, като знам в каква атмосфера живея.

— Бих рекъл, че точно тази атмосфера вдъхновява хората да пишат фарсове — подразни го Цицерон.

— О, я млъквай!

— Винаги можеш да се захванеш с философия и естествени науки.

— Моята лична философия е съвсем проста, а от естествените науки нищо не разбирам. Така че ми остават историята, трагедията и комедията.

Атик се беше разходил до отсрещния край на атрия и изведнъж възкликна:

— Какво е това, Квинт?

И преди да е дочакал отговора, се засмя.

— Да му се не знае, намери го преди успея да ви го покажа! — побърза подире му Квинт, а след него и Цицерон. — След като вече ме избраха за претор, няма защо да го крия.

— Така си е — съгласи се Атик, но в очите му играеха лукави искрици.

Цицерон се нареди между двамата, за да оцени въпросното нещо в пълния му блясък. Пред него се издигаше огромен бюст на Квинт, толкова по-голям от естествения му ръст, че не можеше да се изложи на публично място. Според римляните само боговете имат право да се изобразяват по-едри от човешки ръст. Който и да беше скулпторът, беше работил върху глина, после я беше изпекъл, за да я оцвети с бои. Това си имаше и добрите, и лошите страни. Добрите бяха, че скулптурата приличаше изключително много на изобразявания обект и позволяваше плътното нанасяне на цветовете. Но в същото време глината беше най-евтиният материал и имаше сериозна опасност бюстът да се натроши на малки парченца, ако падне. Но и Цицерон, и Атик добре знаеха, че Квинт никога няма да си поръча бюст от мрамор или от бронз.

— Разбира се, това е само временно — обясняваше възторжено Квинт, — но ще свърши работа, докато събера пари за истинска бронзова отливка. Това тук го извая човекът, който приготвя восъчната ми маска — винаги съм си казвал, че е жалко, дето восъчната маска на човек стои затворена за вечни времена в някакъв шкаф. — Квинт изгледа с любопитство брат си, който не сваляше очи от скулптурата. — Какво мислиш, Марк?

— Мисля — отвърна му с гръмовен глас Цицерон, — че за пръв път в живота си виждам нещо, на което половината е по-голяма от цялото.

Това дойде твърде много на Атик, който започна да се смее и накрая седна на земята. Цицерон скоро се озова до него. На Квинт му оставаха две възможности: или да им се обиди за вечни времена, или да се присъедини към веселбата. И понеже беше брат на Цицерон, предпочете смеха.

След това дойде време за вечерята. На нея присъстваше донякъде успокоената Помпония, заедно с Теренция и умиротворителката Тулия, която от цялото семейство най-добре знаеше как да се справя с леля си.

— И така, кога е сватбата? — попита Атик, който не беше виждал Тулия толкова отдавна, че чак се изненада колко е пораснала. Какво хубаво момиче! Меки кестеняви коси, нежни кафяви очи, интелигентният поглед на баща й и неговото остроумие. Вече няколко години беше сгодена за Гай Калпурний Пизон Фруги и връзката можеше да се нарече успешна не само заради парите и високото положение на годеника; младият Пизон Фруги със сигурност беше най-представителният член на фамилията, която се славеше с груби нрави.

— Още две години — въздъхна Тулия.

— Имаш да чакаш — отбеляза Атик.

— Много — съгласи се Тулия и още по-силно въздъхна.

— Хайде, хайде — успокои я развеселеният Цицерон, — ще видим. Може да поизбързаме малко със сватбата.

Което се оказа твърде уместна реплика: трите жени бързо се запътиха към стаята на Помпония и започнаха трескаво да обсъждат приготовленията за сватбата.

— Дай им на жените да обмислят сватби — отбеляза Цицерон.

— Тя е влюбена, Марк, а това рядко се случва при уговорените бракове. Ако и Пизон Фруги изпитва подобни чувства, защо не ги задомите преди Тулия да е навършила осемнайсет? — предложи Атик. — Тя на колко е сега? Шестнайсет?

— Почти.

— Тогава най-добре да се оженят още в края на годината.

— И аз така мисля — обади се с дрезгав глас Квинт. — Човек се радва, като ги гледа отстрани. Толкова добре се разбират.

Никой от присъстващите не отговори на забележката, но за Цицерон това беше чудесен повод да смени темата за сватбите и жените с тази за Катилина — не само че беше по-интересна, но и той имаше повече какво да каже.

— Ти самият вярваш ли, че е смятал да премахне дълговете? — попита Цицерон Атик.

— Не съм сигурен, Марк, но не можех да стоя безучастен. Едно обвинение е напълно достатъчно да изплашиш деловите среди, особено в този момент, когато е трудно да си върнеш дълговете, а лихвите са скочили. Е, има много хора, които се надяват на подобен акт, но те никога няма да станат мнозинство, освен това рядко принадлежат към влиятелните среди в търговията. Всеобщо опрощаване на дълговете привлича най-много малките хора или онези, които нямат достатъчно пари в брой, за да си гарантират постоянни приходи.

— Искаш да кажеш, че избирателите от първа класа са обърнали гръб на Катилина и Касий от предпазливост? — попита Цицерон.

— Именно.

— Тогава Цезар е бил прав — намеси се Квинт. — Ти наистина унищожи политическия авторитет на Катилина, и то без никакви сериозни основания. С други думи, даде повод да се говори какво ли не за него.

— Не, не съм! — възрази Цицерон и удари с юмрук по възглавницата. — Не съм! Не съм толкова безотговорен! Защо се правиш на глупак, Квинт? Двамата се готвят да съборят властта, независимо дали като законно избрани консули или като обикновени метежници! Както Теренция много правилно отбеляза, никой не би обещал опрощаване на дълговете, освен ако не иска да привлече на своя страна по-долните класи. А това е най-лесният път към диктаторската власт.

— Сула беше диктатор, но не отмени дълговете — настояваше Квинт.

— Не, но отмени правото на две хиляди конници да живеят! — ядоса се Атик. — Конфискацията на имуществото им напълни хазната и твърде голям брой нови лица напълниха гуши покрай това. От други икономически мерки просто нямаше нужда.

— Но теб не те проскрибира — започна да се заяжда Квинт.

— Оставаше и да го направи! Сула беше шут, но не и глупак.

— С което искаш да кажеш, че аз съм?

— Да, Квинт, ти си глупак — намеси се брат му. — Защо винаги се караш с хората? Нищо чудно, че не се разбирате с Помпония — двамата сте си лика-прилика!

— Хммм! — изсумтя Квинт и млъкна.

— Е, Марк, каквото било, било — опита се да успокои страстите Атик. — Има голяма вероятност да си постъпил правилно, като свика Сената пред изборите. Мисля, че източникът ти на сведения е съмнителен, защото познавам въпросната дама, но, от друга страна, съм убеден, че познанията й по финансовите въпроси могат да се поберат на главичката на карфица. Сама не би могла да измисли израз като „опрощаване на дълговете“? Невъзможно! Не, така както стоят нещата, мисля, че си имал основание да действаш.

— Каквото и да става — рече Цицерон, който изведнъж си даде сметка, че двамата му сътрапезници знаят твърде много за Фулвия Нобилиор, — да не сте споменали името й пред когото и да било! Да не сте намекнали пред чужди хора, че имам шпионин в лагера на Катилина! Искам и занапред да я използвам.

Дори Квинт разбра смисъла на подобно предупреждение и се съгласи да не говори пред никого за Фулвия Нобилиор. Колкото до Атик, той беше трезво разсъждаващ човек и никога не би възразил на човек, задето шпионира хората край Катилина.

— Може самият Катилина да не е замесен — предположи Атик, — но неговите приятели със сигурност заслужават внимание. От времето на Съюзническата война Етрурия и Самний са в постоянно напрежение, а откакто Марий умря, ситуацията се изостри. Да не говорим за действията на Сула.

И така, през секстил Квинт Цицерон отведе жените и децата на двете семейства на морския бряг, докато Марк Цицерон остана да бди в Рим. Курий и любовницата му нямаха достатъчно пари да отпътуват за Кума или Мизен, затова Фулвия Нобилиор трябваше да търпи римските жеги. Това се превръщаше в тежест и за Цицерон, но той поне беше сигурен, че ще бъде възнаграден за несгодите.

Дойдоха септемврийските календи и сенатът проведе едно безполезно заседание просто защото традицията повеляваше денят да бъде използван за целта. След това повечето сенатори се върнаха на морето, още повече че с разминаването на календара и годишните времена големите горещини тепърва предстояха. Цезар обаче остана в града, същото сториха Нигидий Фигул и Варон. Всички имаха един мотив: върховният понтифекс беше оповестил откритието на това, което наричаше Каменни анали и Коментари на царете. След като в последния ден на секстил свика колегията на понтифексите, за да им обясни накратко за какво става дума и да им покаже каменните плочки и ръкописите, Цезар използва заседанието на Сената, за да покаже нагледно своите находки. Повечето сенатори се прозяваха от скука (дори понтифексите и авгурите), но Цицерон, Варон и Нигидий Фигул бяха силно развълнувани и прекараха цялата първа половина от месеца в разчитане на древните текстове.

Цезар още не можеше да се нарадва на просторното си жилище и затова реши на септемврийските иди да покани на празнична вечеря в дома си Нигидий Фигул, Варон, Цицерон и още двама приятели — от онези свои връстници, с които навремето се беше запознал като младши военен трибун под стените на Митилена. Това бяха Филип Младши и Гай Октавий. Филип беше две години по-възрастен от Цезар и догодина заедно щяха да бъдат претори, а Октавий беше помежду им, което означаваше, че чак на следващите избори можеше на свой ред да се кандидатира. Това се дължеше на патрицианския статут на Цезар, който му позволяваше да се явява на избори винаги две години по-рано от всеки плебей.

Старият Филип, лукав и неморален тип, който си бе спечелил слава най-вече с многократните си местения от една политическа фракция в друга, все още беше жив и дори понякога се показваше в Сената, но иначе времето му на политическа фигура отдавна беше отминало. Пък и синът му никога не би могъл да се сравнява с него, разсъждаваше Цезар. „Младият“ Филип беше по дух епикуреец, силно привързан към премерените наслади на кушетката в трапезарията и по-деликатните удоволствия, щастлив, че може да изпълнява дълга си в Сената и да се изкачва по почетната стълбица, но никога по начин, който да предизвика злоба или омраза сред различните политически фракции. Разбираше се с Катон също толкова лесно, колкото и с Цезар, нищо че предпочиташе компанията на Цезар. Навремето беше женен за една Гелия и след смъртта й беше предпочел да не се жени втори път, понеже имаше момче и момиче и не искаше да им натрапва мащеха.

Между Цезар и Гай Октавий имаше още по-сериозна връзка от обикновеното приятелство: след смъртта на Октавиевата първа съпруга (Анхария, наследница на богата преторска фамилия) той беше поискал ръката на Цезаровата племенница Ация, дъщеря на по-малката му сестра.

Бащата на Ация, Марк Аций Балб, беше поискал мнението на Цезар за подобен брак, тъй като Гай Октавий не принадлежеше към благородна фамилия, нищо че беше богат човек, и корените му бяха в латинския град Велитра. Цезар си спомни лоялното отношение на Октавий при Митилена, освен това знаеше, че е лудо влюбен в красивата Ация, и се изказа в полза на съюза. Октавий вече имаше дъщеря, за щастие добро момиче, което не знаеше що е то злоба и завист, но нямаше мъжки наследник и следователно никой не би оспорвал правата на евентуален син на Ация. Сватбата се състоя и Ация се настани в една от най-хубавите римски къщи, нищо че се намираше от обратния край на квартала Палаций, в края на една алея, наречена „Волските глави“. А през октомври по-предишната година Ация роди първото си дете, за жалост момиче.

Съвсем естествено разговорът се въртеше около Каменните анали и Коментарите на царете, нищо че от уважение към Октавий и Филип Цезар правеше отчаяни опити да насочи вниманието на тримата интелектуалци в стаята към по-светски теми.

— Разбира се, теб всички те признават за най-голям авторитет в античното право — хвалеше Цицерон домакина. Беше му лесно да признае превъзходството на друг във всяка сфера, която не смяташе за значима в модерен Рим.

— Благодаря — кимна Цезар.

— Жалко, че нямаме повече сведения за ежедневните дейности на царете — въздъхна Варон, който наскоро се беше върнал от дългото си пребиваване на изток като постоянен естествоизпитател в щаба на Помпей и негов личен биограф.

— Да, но въпросните два документа ни дават съвсем ясна картина за съдебната процедура при обвинение в „пердуелион“, голяма държавна измяна, а това само по себе си е удивително — отбеляза Нигидий Фигул, — като имаме предвид, че съществува и малка измяна — „майестас“.

— „Майестас“ е изобретение на Сатурнин — напомни му Цезар.

— Той измисли въпросното понятие, защото никой не можеше да бъде осъден според старите разбирания — веднага обясни Цицерон.

— Жалко, че Сатурнин не е знаел за твоите находки, Цезаре — рече Варон. — Двама съдии и никакви заседатели — това коренно би променило изхода от всеки процес!

— Глупости! — надигна се от мястото си Цицерон. — Нито сенатът, нито народното събрание биха позволили криминално дело да се разглежда без заседатели!

— Това, което ми се стори най-интересно — продължи Нигидий Фигул, — е, че в момента има само четирима души, които могат да бъдат посочени за съдии. Ти, Цезаре, братовчед ти Луций Цезар, Фабий Санга и колкото и странно да изглежда, Катилина! Когато Хораций е бил съден за убийството на сестра си, не е имало други патрициански фамилии.

Филип и Октавий изглеждаха леко объркани, а и темата явно им беше дотегнала. Затова Цезар попита Октавий:

— Кога се очаква великото събитие?

— След осем-десет дни.

— Момче ли ще е или момиче?

— Мислим този път да бъде момче. Трето момиче, при това от две жени, ще е голямо разочарование — въздъхна Гай Октавий.

— Спомням си, че преди Тулия да се роди, бях убеден, че ще бъде момче — усмихна се Цицерон. — И Теренция беше сигурна. В крайна сметка обаче се наложи да чакаме още четиринайсет години, преди да се появи синът ми.

— Доста време е минало между двата опита, а, Цицероне? — подхвърли Филип.

Цицерон се изчерви. Подобно на повечето амбициозни нови лица в политиката и той беше стеснителен. Старите аристократи можеха да си позволят цинични приказки, но не и Цицерон.

— Жената, чийто съпруг се грижи за старите заседателни сгради, твърди, че ще бъде момче — обясни Октавий. — Вързала брачната халка на Ация на въженце и го провесила над корема й. Пръстенът започнал бързо да се върти надясно, което според нея е сигурен знак.

— Е, да се надяваме, че е права — рече Цезар. — По-голямата ми сестра роди само момчета, но в семейството все жените се разпореждат.

— Чудя се — обади се Варон — колко души всъщност са били съдени за държавна измяна при цар Тул Хостилий?

Цезар едва се сдържа да не въздъхне; очевидно трима интелектуалци и само двама епикурейци не бяха добра компания. За щастие виното беше превъзходно, както и готвачите в Държавния дом.

Новините от Етрурия дойдоха само няколко дни след вечерята у върховния понтифекс. При това отново ги носеше Фулвия Нобилиор.

— Катилина е пратил Гай Манлий във Фезула, за да набира войска — съобщи тя на Цицерон. От притеснение седеше на самия ръб на кушетката и постоянно бършеше потта от челото си. — А Публий Фурий е заминал за Апулия със същите намерения.

— Имаш ли доказателства?

— Никакви, Марк Тулий.

— Това от Квинт Курий ли го знаеш?

— Не. Подслушах го снощи след вечеря, докато си приказваше с Луций Касий. Мислеха, че съм си легнала. Откакто минаха изборите, всички се държат кротко, дори Квинт Курий. Това беше голям удар за Катилина и мисля, че му е трябвало време да се възстанови. Миналата вечер за пръв път чух да се говори нещо по въпроса.

— Знаеш ли кога Манлий и Фурий са започнали да действат?

— Не.

— Значи нямаш представа докъде са стигнали със записването на войници? Дали ще е възможно например да получа потвърждение, ако сега пратя човек да разучи във Фезула?

— Не знам, Марк Тулий. Иска ми се да знам, но не знам!

— Ами Квинт Курий? Той настроен ли е за въоръжен преврат?

— Не съм сигурна.

— Тогава се опитай да разбереш, Фулвия — подкани я Цицерон, като се стараеше да не издава с нищо раздразнението си. — Ако успеем да го убедим да говори пред Сената, всички ще бъдат принудени да се вслушат в думите ми.

— Бъди спокоен, мъжо, Фулвия ще стори каквото може — увери го Теренция, щом изпрати гостенката до вратата.

Убеден, че всички бунтовнически сили ще се опитат да наемат за каузата си роби, Цицерон прати един доста умен и представителен роб във Фезула, за да се пише доброволец. Знаеше, че в Сената са склонни да го смятат за твърде лековерен, при това за човек, който искрено желае да се създаде криза, за да я потуши, затова взе роб на Атик; така в крайна сметка човекът можеше да свидетелства, че не е зависим от Цицерон. Уви, при завръщането си агентът нямаше кой знае какво да предложи. Нещо със сигурност ставало, при това не само във Фезула. Проблемът бил, че роби, както му обяснили в Етрурия, щом започнал да подпитва за това-онова, почти не се срещали в Етрурия, която била страна на свободни хора и имало достатъчно свободни хора да защитават интересите й. Какво точно означава подобен отговор, беше трудно да се каже, защото, разбира се, в Етрурия имаше роби както във всяка друга част на Италия или римския свят изобщо. В крайна сметка целият свят живееше от робския труд!

— Ако това е наистина въстание, Марк Тулий — заключи робът, — в него ще участват единствено свободни хора.

— И сега какво? — попита Теренция на вечеря.

— Да си призная, не знам, скъпа. Работата е дали да свикам отново Сената и да опитам повторно, или да изчакам да пратя няколко свободни хора за агенти, които да ми осигурят солидни доказателства?

— Имам усещането, че солидни доказателства ще се съберат изключително трудно, мъжо. Никой в Северна Етрурия няма да се довери на чужденец, бил той свободен или роб. Там хората са потайни и държат на семейните връзки.

— Е — въздъхна Цицерон, — тогава вдругиден ще свикам Сената на заседание. Ако не друго, поне ще дам знак на Катилина, че го държа под око.

Както предполагаше Цицерон, заседанието не свърши никаква друга работа. Онези, които се бяха върнали от морето, се отнасяха в най-добрия случай скептично, а в най-лошия се държаха открито провокативно и обидно. Особено Катилина, който присъстваше и наговори доста неща, но изглеждаше подозрително спокоен за човек, който е загубил шансовете си да стане консул. Този път не се държеше грубо или насмешливо с Цицерон, просто си седеше на мястото и търпеливо отговаряше на всички въпроси. Правилна тактика, която направи впечатление на скептиците и позволи на поддръжниците му да злорадстват. Нищо чудно, че това, което при други обстоятелства би се превърнало в разгорещен дебат, този ден представляваше скучна размяна на реплики. Единственото, което сложи край на дрямката в залата, беше внезапното нахълтване на Гай Октавий.

— Роди ми се син! Роди ми се син!

Цицерон се зарадва, защото имаше повод да закрие заседанието, и побърза да се нареди край Октавий.

— Какво казва хороскопът? — попита Цезар. — Те обикновено само хубави неща говорят.

— Не само хубави, а направо невероятни! Ако вярвам на астролога, синът ми Гай Октавий Младши ще стане господар на целия свят! — Гордият баща шумно се изсмя. — Но на мен така ми хареса! Дори платих на астролога отгоре.

— При моето раждане хороскопът ми споменал за някаква тайнствена болест в гърдите ми, така поне разправя майка ми — обясни Цезар. — Но никога не ми е показвала самия хороскоп.

— А пък моят хороскоп твърдял, че никога няма да натрупам пари — обади се Крас.

— Гадаенето служи само да радва жените — заяви Филип.

— Кой ще дойде с мен да запише рождената дата при Юнона Лицина? — попита греещият от възторг Октавий.

— Кой друг, ако не вуйчо Цезар, върховният понтифекс? — Той го прегърна през раменете. — А след това искам да ми покажеш племенника.

Осемнайсет дни от октомври вече бяха отминали, но нямаше сериозна информация нито от Етрурия, нито от Апулия. Фулвия Нобилиор също не се обаждаше. От време на време пристигаха писма от агентите, които Цицерон и Атик бяха пратили без особени надежди, че ще успеят да съберат сигурни доказателства. Но всяко писмо потвърждаваше, че нещо ставало. Големият проблем бил, че никъде не се забелязвало действащо ядро, някакъв център на активност. Във всяко село около кръчмата на някой бивш сулански ветеран или в имението на някой бивш сулански центурион се събирали хора и обсъждали нещо. Но в мига, в който в селото се покажело непознато лице, разговорите замирали. Вътре в крепостните стени на Фезула, Ареций, Волатера, Езерния, Ларин и всички останали градчета в Етрурия и Апулия на пръв поглед нищо не се случвало, като се изключат ужасната мизерия на някои и бързото обедняване на други. Навсякъде се разпродавали къщи и земи с надеждата парите да стигнат за покриване на натрупаните дългове, но самите собственици — длъжници бяха изчезнали вдън земя.

Цицерон беше уморен. Знаеше, че се готви нещо изключително сериозно, но не можеше да го докаже и започваше да се опасява, че до самото избухване на бунта няма да успее. Теренция също се беше отчаяла — състояние, което по неясни причини силно разведряваше обстановката вкъщи; макар да не изпитваше кой знае какви плътски желания, Цицерон напоследък придоби навика да си ляга рано и да търси утеха в тялото на съпругата си, което колкото и грозно да беше, пак го привличаше със своите тайни.

И двамата бяха унесени в дълбок сън, когато малко след полунощ на вратата на спалнята се появи Тирон. Беше осемнайсетият ден от октомври.

— Господарю, господарю! — прошепна любимият роб от прага. Пленителното му нежно лице се огряваше от лампата в ръцете му и някак напомняше на някое подземно изчадие. — Господарю, имаш гости!

— Кое време е? — едва успя да попита Цицерон. До него Теренция също се размърда и отвори очи.

— Много късно, господарю.

— Гости, казваш?

— Да, господарю.

Теренция се мъчеше да се надигне в леглото, но не бързаше да се облече; каквото и да се случваше по това време, не беше женска работа! Но пък и не можеше да заспи. Трябва да чака Цицерон да се върне и да разправи какво се е случило.

— Кой е дошъл, Тироне? — попита Цицерон, докато навличаше туниката си.

— Марк Лициний Крас и двама други благородници, господарю.

— Богове!

Нямаше време да се мие или да си слага чорапи. Цицерон хукна към атрия на къщата, която изведнъж му изглеждаше твърде тясна за един римски консул.

Да, без съмнение: това беше самият Крас, при това придружен от Марк Клавдий Марцел и Метел Сципион! Икономът палеше лампите, Тирон беше донесъл хартия, писци и восъчни таблици, а шумът от другия край на къщата подсказваше, че скоро ще донесат вино и закуски.

— Какво е станало? — попита Цицерон.

— Ти беше прав, приятелю — рече му Крас и протегна двете си ръце. В дясната стоеше разгънат лист хартия, в лявата — няколко писма, все още неразпечатани. Крас подаде отвореното писмо на домакина. — Прочети сам и ще разбереш какво е станало.

Писмото беше кратко, но написано от грамотен човек, който се обръщаше лично към Крас:

Аз съм патриот, който по нещастие се оказа замесен в метеж. Това, че пращам тези писма на теб, а не на Марк Цицерон, се дължи на твоя авторитет пред обществото. Никой не повярва на Марк Цицерон, но се надявам всички да повярват на теб. Писмата са копия, не можех да открадна оригиналите. Нито смея да ти подскажа каквито и да е имена. Това, което мога да ти кажа със сигурност, е, че пожарът на бунта всеки момент ще пламне из римските улици. Напусни Рим, Марк Красе, и вземи със себе си всички онези, на чийто живот държиш.

Никой в града не можеше да се съревновава с Цезар по бързо четене, но Цицерон също се справяше добре. Във всеки случай разчете текста доста по-бързо от Крас.

— Юпитер! Марк Крас, как дойде това при теб?

Крас тежко се отпусна на един стол. Метел Сципион и Марцел се бяха излегнали заедно на близката кушетка. Когато робът предложи вино, Крас му даде знак, че не желае.

— Вечеряхме до късно в дома ми — обясни той накратко. — Страхувам се, че малко се понапих. Марк Марцел и Квинт Сципион намислили план как да уголемят семейното имущество, но не искали да нарушават сенаторските традиции. Затова бяха дошли да искат съвет.

— Така е — съгласи се с нежелание Марцел; нямаше пълно доверие на Цицерон, а не беше добре другите да знаят, че върти търговия.

Но в този момент последното нещо, което би заинтересувало Цицерон, бе дали някой сенатор не се е заел с трупане на незаконна печалба.

— Добре, добре! — подкани той нетърпеливо Крас. — Давай нататък!

— Преди около час някой потропа на вратата, но когато икономът ми отишъл да отвори, нямало никого. В първия момент не забелязал писмата и едва когато купчината се изръсила на земята, чул някакво шумолене и ги видял. Онова, което отворих, беше написано лично за мен, както сам забеляза. Но всъщност го отворих по-скоро от любопитство, отколкото от тревога — кой ще тръгне да разнася писмата си по толкова необичаен начин и в такъв необичаен час? — Крас изглеждаше доста мрачен. — Когато го прочетох и го показах на Марк и Квинт, решихме, че ще е най-добре да донесем всичко на теб. Ти си този, който единствен биеше тревога.

Цицерон взе петте неразпечатани свитъка и се облегна на масичката от лимоново дърво. Беше платил половин милион сестерции за нея. Вдигна всяко от писмата на светлината на лампите, за да провери евтините восъчни печати.

— Груб печат и обикновен червен восък — въздъхна Цицерон. — Можеш да го купиш от всеки дюкян. — Пъхна пръсти под ръба на хартията на последния свитък, дръпна рязко и строши червеното кръгче. Крас и другите двама не сваляха очи от ръцете му. — Ще го прочета на глас — рече Цицерон и разгъна писмото. — Това не е подписано, но виждам, че е адресирано до Гай Манлий.

Ще започнете бунта пет дни преди ноемврийските календи, като сформирате армия и нападнете Фезула. Градът масово ще се присъедини към вас, имаме уверенията на жителите. Ние вярваме в теб. Каквото и да правиш, гледай най-напред да завземеш арсенала. Призори на същия ден четиримата ти другари ще нанесат своя удар: Публий Фурий ще нападне Волатера, Минуций — Ареций, Публиций — Сатурния, Фулвий — Клузий. До залез-слънце очакваме всички тези градове да са във ваши ръце, а армията ни ще нарасне с още хора. Да не говорим за въоръжението, което ще заварим в арсеналите.

На четвъртия ден преди календите онези от нас, които сме в Рим, на свой ред ще ударим. Не е необходима войска. По-добре ще е да действаме тайно. Ще убием двамата консули и осемте претори. Каква ще е съдбата на новоизбраните магистрати, зависи единствено от тяхното благоразумие, но някои видни фигури в деловите среди ще трябва да умрат: Марк Крас, Сервилий Цепион Брут, Тит Атик. С тяхното имущество ще покрием разходите по въстанието и дори ще ни останат средства за бъдещето.

Бихме предпочели да изчакаме повече, да съберем повече сили, но не можем да си позволим да отлагаме. Помпей Велики скоро ще се върне и ние не ще можем да го спрем. И неговият ред ще дойде, но всяко нещо с времето си. Нека боговете бъдат с теб.

Цицерон остави писмото и изгледа с ужас Крас.

— Юпитер, Марк Крас! — извика той и ръцете му затрепериха. — Това е само след девет дни!

Двамата им по-млади събеседници изглеждаха бледи като мъртъвци, погледите им неспокойно се местеха между Крас и Цицерон.

— Отвори и другите — подкани го Крас.

Но останалите писма се оказаха същите като първите, написани за всеки от четиримата, споменати в посланието до Манлий.

— Хитрец — поклати глава Цицерон. — Нищо не е в първо лице единствено число, нищо не подсказва, че е Катилина. Не се и споменава кой в Рим е замесен. Разполагам единствено с имената на няколко военни в Етрурия, а след като вече врагът е решен на бунт, това няма да ни е от никаква полза. Много хитро!

Метел Сципион прокара език по устните си и с мъка възвърна гласа си.

— Кой ли е написал това писмо до Марк Крас, Цицероне?

— Мисля, че е Квинт Курий.

— Курий? Онзи същият, който навремето беше изхвърлен от Сената?

— Същият.

— Тогава не можем ли да го убедим да свидетелства? — предложи Марцел.

Този път Крас поклати глава.

— Не, дори не трябва да опитваме. Ще го убият и ще се върнем на същото място, само дето дори няма да имаме информатор.

— Можем да го поставим под охрана още преди да е дал показания — каза Метел Сципион.

— И така да затворим сами устата му? — възрази Цицерон. — Въоръжена охрана при всички обстоятелства ще го накара да замълчи. Най-важното е да принудим Катилина сам да се издаде.

На което Марцел намръщено отговори.

— Ами ако водачът на конспирацията не е Катилина?

— Точно така — съгласи се Метел Сципион.

— Това, което аз трябва да направя, е да набия в дебелите глави, че единственият възможен водач е Катилина! — избухна Цицерон и удари толкова силно скъпоценната си масичка, че крехките й крачета заплашително се разтресоха. — Катилина е! Катилина!

— Доказателства, Марк — настоя Крас. — Трябват ти доказателства.

— Все някак ще намеря доказателства — обеща Цицерон, — но междувременно ще се наложи да потушаваме бунтове в Етрурия. Ще свикам Сената още утре на заседание, в четири часа след изгрев-слънце.

— Добре — рече Крас и се надигна. — Тогава да вървя да поспя.

— Ами ти какво ще кажеш, Марк Крас? — попита Цицерон, докато го изпращаше. — Вярваш ли, че виновникът е Катилина?

— Много е вероятно, но не е сигурно.

— Съвсем типично за него! — ядосваше се Теренция няколко минути по-късно. — Крас няма да се довери на самия Юпитер!

— Предполагам, че повечето в Сената ще реагират като него — въздъхна Цицерон. — И все пак, скъпа, мисля, че е време да повикаш Фулвия. Не сме чули нищо от нея вече доста време. — Той се излегна на възглавницата. — Изгаси лампата. Ще се опитам да заспя.

Това, което Цицерон не очакваше, беше пълното нежелание на Сената да свържат Катилина с планирането на действия, които очевидно представляваха подтикване към въоръжен бунт. Очакваше недоверие, но не и открита опозиция. И все пак, когато показа писмата, срещна именно опозиция. Цицерон се надяваше, че замесването на Крас в тази история ще му осигури гласове за издаването на така наречения „сенатус консултум де република дефенденда“, тоест сенатския указ, обявяващ военно положение. Но колегите му не бяха на същото мнение.

— Трябваше да запазиш писмата запечатани и да ги отвориш пред всички — възрази Катон. Вече беше избран за народен трибун и имаше право да се изказва.

— Но аз ги отворих пред свидетели, на които може да се има доверие!

— Няма значение — тросна се Катул. — Присвоил си си прерогативите на Сената.

През цялото това време Катилина си седеше на мястото и на лицето му се редуваха подходящите изражения: възмущение, спокойствие, невинност, леко раздразнение, недоумение.

Цицерон не се стърпя и се обърна към него:

— Луций Сергий Катилина, ще признаеш ли, че ти стоиш в основата не тези събития?

— Не, Марк Тулий Цицерон, няма да призная.

— Няма ли в тази зала човек, който да ме подкрепи? — попита първият консул и погледът му обиколи всички по-важни сенатори: Крас и Цезар, Катул и Катон.

— Предлагам — обади се Крас след доста продължително мълчание — сенатът да изиска от първия консул по-подробно да разследва проблема. Няма нищо чудно в това Етрурия да се разбунтува, в това съм напълно съгласен, Марк Тулий. Но след като твоят колега обявява на висок глас, че всичко това е тъпа шега, и се кани да се прибере още утре в Кума, как можеш да очакваш от нас да предприемем действия?

И с това се сложи край на дискусията. Цицерон трябваше да търси повече доказателства.

— Писмата до Марк Крас ги е изпратил Квинт Курий — потвърди Фулвия Нобилиор на следващата сутрин. — Но той няма да даде показания. Страхува се.

— Двамата обсъждали ли сте въпроса?

— Да.

— Тогава можеш ли да ми посочиш имена, Фулвия?

— Мога да ти кажа само имената на приятелите на Квинт Курий.

— Които са?

— Луций Касий, както вече знаеш, Гай Корнелий и Луций Варгунтей, които навремето бяха изгонени от Сената заедно с моя Курий.

Думите й изведнъж му напомниха за нещо.

— А преторът Лентул Сура приятел ли е на Курий?

Цицерон си спомни как Сура му беше крещял след изборите. Да, Лентул Сура беше един от седемдесетте души, които цензорите Попликола и Клодиан навремето изтриха от сенаторските списъци! Нищо че е бил консул.

Но Фулвия нищо не знаеше за Лентул Сура.

— Макар че — добави тя — съм виждала по-младия Цетег, Гай Цетег, ако не бъркам, в компанията на Луций Касий. Виждала съм също така Луций Статилий и онзи Габиний, дето прякорът му е Капитон. Не са близки приятели, затова не знам дали участват в заговора.

— А какво става с бунта в Етрурия?

— Знам само, че Квинт Курий е сигурен в неговото избухване.

— Квинт Курий е сигурен, че бунтът ще избухне — повтори Цицерон пред Теренция, след като тя изпрати Фулвия и се върна в кабинета. — Катилина е твърде умен, за да може Рим да се справи с него. Чувала ли си някога римлянин да съумее да запази тайна? И все пак, накъдето и да се обърна, нищо! Как ми се ще да съм наследник на някоя по-известна фамилия! Да се казвах Лициний, Фабий или Цецилий, в Рим отдавна щеше да е обявено военно положение, а Катилина щеше да е извън закона. Но понеже се казвам Тулий и съм родом от Арпин, откъдето беше и Марий, никой не ми обръща внимание.

— Това е така — съгласи се жена му.

Цицерон я изгледа накриво, но нищо не каза.

— Добре, не ми остава друго, освен да продължавам!

— Вече прати достатъчно хора да наглеждат Етрурия.

— Така изглежда, но във всички писма се казва, че огнищата на бунта не са в градовете, че се очаква градовете да бъдат превзети със сила от бази из селата.

— Но писмата също така говорят, че бунтовниците нямат достатъчно оръжие.

— Истина е. Спомням си, че когато Помпей Велики беше консул и настояваше на север от Рим да се разпределят повече оръжия, мнозина не бяха съгласни. Вярно е, че арсеналите му са по-недостъпни от стените на Нола, но ако и градовете се разбунтуват, тогава…

— Градовете все още не са се разбунтували. Твърде много се страхуват.

— Градовете са пълни с етруски, а етруските мразят Рим.

— Бунтът е дело на суланските ветерани.

— Които не живеят в градовете.

— Именно.

— Да опитам ли отново в Сената?

— Да, мъжо. Нямаш какво повече да губиш. Опитай отново.

Ден по-късно Цицерон отново свика Сената на заседание. Беше двайсет и първият ден на октомври. В Курията се явиха малко хора, което още веднъж свидетелстваше за отношението на римските сенатори към първия консул — амбициозен нов човек, който иска да направи от нищо нещо и да си намери достатъчно сериозна кауза за красиви речи, които да останат за поколенията. Катон, Крас, Катул, Цезар и Лукул присъстваха, но повечето места по трите реда стояха празни. Самият Катилина обаче беше в залата, наобиколен от хора, които имаха високо мнение за него и очевидно го смятаха за невинен. Луций Касий, Публий Сула — племенникът на диктатора Сула, неговият другар Автроний, Квинт Аний Хилон, двамата синове на покойния Цетег, двамата братя Сула, които нямаха нищо общо с Корнелиите, но все пак бяха хора с положение, духовитият новоизбран народен трибун Луций Калпурний Бестия и Марк Порций Лека. „Дали всички участват в заговора? — питаше се Цицерон. — Дали нямам пред себе си създателите на новия ред? Ако е така, не ми се мисли. Всички са разбойници.“

Пое си дълбоко дъх и започна:

— Омръзна ми да повтарям дългия израз „сенатус консултум де република дефенденда“ — заключи той след един час красиви слова, — затова смятам да въведа в употреба ново название за указа за крайни ситуации — единствения указ, който сенатът има право да издава и който важи в еднаква сила за всички форми на народното събрание, действащите магистрати, останалите институции и всички граждани. Отсега нататък ще го нарека „Сенатус Консултум Ултимум“. Назначени отци, искам от вас да гласувате в полза на един такъв „Сенатус Консултум Ултимум“.

— Срещу мен ли ще е този указ, Марк Тулий? — усмихна се Катилина.

— Срещу бунтовете, Луций Сергий.

— Но ти дори не си ги доказал, Марк Тулий. Дай ни доказателства, стига думи!

Всичко вървеше пак към провал.

— Може би, Марк Тулий, щяхме да сме по-склонни да приемем за възможни бунтовете в Етрурия, ако ти беше престанал с личните си нападки към Луций Сергий — намеси се Катул. — Твоите обвинения срещу него нямат абсолютно никакви реални аргументи, а това на свой ред хвърля сянка на съмнение върху съществуването на каквито и да е планове за въоръжени акции. Етрурия е била размирна открай време, а Луций Сергий очевидно ти служи за изкупителна жертва. Не, Марк Тулий, ние няма да ти повярваме, преди да събереш по-съществени доказателства от изящните си речи.

— Аз имам съществени доказателства! — отекна нечий глас и всички обърнаха лица към вратата. В залата влезе някогашният претор Квинт Арий.

Цицерон рязко седна на стола си от слонова кост. Арий беше облечен като за езда, дори не бе имал време да изтупа дрехите си или да се среше.

Сенаторите изведнъж се разшумяха и погледите им се устремиха към Катилина. Той самият стоеше като втрещен.

— Излез на подиума, Квинт Арий, и говори.

— В Етрурия наистина се готвят бунтове — обясни накратко той. — Видях с очите си много неща. Суланските ветерани са напуснали нивите си и усилено обучават доброволци, предимно хора, които са изгубили домовете и имотите си в тези тежки времена. Натъкнах се на лагера им на няколко километра от Фезула.

— Колко души смяташ, че има въоръжени, Арий? — попита Цезар.

— Около две хиляди.

После Арий съобщи за подобни лагери край Ареций, Волатера и Сатурния. Имало голяма вероятност Клузий също да е под заплаха.

— А какво ще кажеш за мен, Квинт Арий? — попита Катилина. — Аз ли съм водачът на бунтовниците, нищо че си седя мирно и тихо в Рим?

— Водачът на бунтовниците, Луций Сергий, доколкото можах да разбера, се нарича Гай Манлий, навремето центурион в суланската армия. Не съм чул да се споменава твоето име, нито пък имам някакви доказателства срещу теб.

При което хората около Катилина шумно се зарадваха, а останалите в залата видимо си отдъхнаха. Първият консул преглътна неудовлетворението си и благодари на Арий. След това поиска от Сената да гласува извънредно положение и да позволи на него и на останалите магистрати да предприемат действия срещу бунтовниците в Етрурия.

— Ще подложа решението на гласуване — рече Цицерон накрая. — Тези, които одобряват издаването на „Сенатус Консултум Ултимум“ за борба срещу бунтовниците в Етрурия, да застанат от дясната ми страна. Всички против подобна мярка да се преместят вляво.

Всички минаха вдясно от консула, включително Катилина и поддръжниците му. Катилина гледаше насмешливо Цицерон, все едно искаше да му каже: „Ха, да те видим сега, арпинско парвеню!“

— Все пак — намеси се преторът Лентул Сура, след като всички се върнаха по местата си — съсредоточаването на въоръжени части не означава задължително, че населението се готви за открит бунт. Не и на първо време. Ти чу ли някаква конкретна дата, Квинт Арий? Да речем датата пет дни преди ноемврийските календи, която беше спомената в онези прословути писма, изпратени на Марк Крас?

— Не съм чул да се споменава никаква дата — призна той.

— Питам — обясни Лентул Сура, — защото хазната не е в състояние да осигури големи суми пари, необходими за многочислена армия. Мога ли да предложа, Марк Тулий, на първо време да изпълняваш своя… ъ-ъ… Сенатус Консултум Ултимум в ограничен вариант.

Хората край него одобряваха предложението, виждаше се ясно; Цицерон се задоволи с това сега-засега от Рим да бъдат изведени всички гладиатори.

— Как така, Марк Тулий? — учуди се Катилина. — Нима няма да разпоредиш да се раздаде на всички граждани от списъците оръжие, както се полага при извънредни обстоятелства?

— Не, Луций Сергий, нямам намерение да издам подобна разпоредба. Не и преди да докажа, че ти и твоите хора сте врагове на държавата! — тросна му се Цицерон. — Защо да дам оръжие на хора, за които предполагам, че ще обърнат същите тези оръжия срещу честните граждани?

— Този човек не знае мярка! — вдигна ръце Катилина. — Няма никакви доказателства, а продължава да ме преследва с подлите си клевети!

Но Катул си спомняше как преди година двамата с Хортензий бяха сторили всичко по силите си, за да попречат на Катилина при изборите. Та нали от подобни на Цицероновите мотиви бяха предпочели именно Цицерон. Беше ли наистина възможно в дъното на всичко да стои Катилина? Гай Манлий беше негов клиент. Негов клиент беше и друг от метежниците — Публий Фурий. Може би нямаше да е зле да се провери не са ли хора на Катилина и останалите — Минуций, Публиций и Авъл Фулвий. В крайна сметка никой от хората, които бяха обкръжили Катилина, не можеше да се похвали, че е стълб на закона и справедливостта! Луций Касий беше един тлъст глупак, а колкото до Публий Сула и Публий Автроний, та нали точно тях свалиха от власт още преди да са встъпили в длъжност като консули? И нима не се разправяха слухове как двамата имали намерение да убият заместниците си — Луций Кота и Луций Торкват? Катул реши, че ще е по-добре да вземе думата.

— Остави Марк Тулий на мира, Луций Сергий! Навярно се налага да търпим вашата малка война, но не можем да търпим едно частно лице, каквото си ти, да обяснява на законно избрания сенатор как да изпълнява своя… ъ-ъ-ъ… Сенатус Консултум Ултимум. В случая съм напълно съгласен с Марк Тулий. Отсега нататък ще държим под око въоръжените лагери в Етрурия. Няма защо да бързаме с раздаване оръжие на гражданите.

— Като че ли ще успееш, Цицероне — подхвърли му Цезар, след като сенаторите си тръгнаха по домовете. — Катул май има едно наум по отношение на Катилина.

— Ами ти?

— О, аз съм убеден, че е зъл човек. Затова и помолих Квинт Арий да се поразтърси из Етрурия.

— Нима ти си пратил Арий?

— Е, ти май нямаше да успееш. Избрах Арий, защото той навремето е служил при Сула, затова и суланските ветерани го смятат за свой човек. Сред римските висши кръгове малцина биха избегнали подозренията на недоволните ветерани, но Арий е един от тях — обясни Цезар.

— Значи съм ти задължен.

— За нищо. Подобно на събратята ми, и на мен ми е трудно да обърна гръб на патрицианец. Но аз не съм глупак, Цицероне. Нямам намерение да участвам в бунтове, нито искам да ме обвързват с някой патрицианец, който ги е започнал. Моята звезда все още се качва по небосвода, жалко за Катилина, но неговата вече е залязла. Той вече не е фактор в римската политика. — Цезар вдигна рамене. — Не ми трябва да мисля за бившите величия. Същото може да се каже за мнозина други, от Крас до Катул, не мислиш ли?

— Аз имам свои хора в Етрурия. Ако въстанието наистина започне пет дни преди календите, Рим ще научи на другия ден.

Но Рим не го научи на другия ден. Дойде четвъртият ден преди ноемврийските календи, но така и нищо не се случи: консулите и преторите, за които се очакваше да бъдат заклани, продължаваха да си вършат задълженията, а от Етрурия не се чуваше за никакъв бунт.

Цицерон беше изпаднал в треска. Изпълваха го съмнения, но очакванията му не се сбъдваха, а Катилина още повече го вбесяваше със своето насмешливо държане. Катул и Крас също бяха охладнели към него. Какво се беше случило? Защо не идваха новини?

Дойдоха ноемврийските календи и пак нито вест. Не че Цицерон стоеше със скръстени ръце през тези дни на напрегнато очакване. Беше наобиколил града с военни части от Капуа. Една кохорта в Окрикул, една — в Тибур, една — в Остия, една — в Пренесте и две — във Вейи. Друго не можеше да стори, защото повече готови за бой войски нямаше дори в Капуа.

Изведнъж на самите календи от пладне нататък събитията започнаха да следват с главоломна скорост. От Пренесте пристигна отчаян зов за помощ; градът бил изненадващо нападнат. Най-накрая дойде и вест от Фезула, където бунтът бил започнал пет дни по-рано, точно както се очакваше. Докато слънцето залезе, дойдоха съобщения за робски вълнения в Капуа и Апулия. Цицерон свика Сената още на следващата сутрин.

Беше удивително колко удобен за римската политика се оказваше обичаят да се честват триумфи! През последните петдесет години не веднъж и дваж армията на някой пълководец — триумфатор беше спасявал Рим от беда. С настоящата криза се случи същото. Квинт Марций Рекс и Метел Капрарий Кретик чакаха едновременно на Марсово поле, за да им се отреди триумф. Разбира се, и двамата имаха само по един легион, но тези легиони бяха най-добрите и опитните. С пълното съгласие на Сената Цицерон прати заповеди до лагерите на Марсово поле: Метел Капрарий да тръгне на юг към Апулия и по пътя да освободи обръча около Пренесте, а Марций Рекс да поеме на север към Фезула.

Цицерон имаше на свое разположение осем претори, но беше изключил Лентул Сура от всякакво участие в събитията; най-напред нареди на Квинт Помпей Руф да замине за Капуа и да започне незабавно да събира доброволци сред множеството ветерани, които се бяха заселили в Кампания. А след това кой? Гай Помптин беше истински човек на войната, освен това беше приятел, но тъкмо за това Цицерон искаше да го задържи в Рим. Косконий беше син на голям пълководец, но сам не можеше да свърши нищо на бойното поле. Росций Отон беше доста близък с Цицерон, но беше по-полезен в интригите и личните услуги, отколкото в командването или набирането на войска. Сулпиций не беше патриций, но изглежда поне донякъде симпатизираше на Катилина, а патрицият Валерий Флак беше човек, на когото Цицерон не би имал пълно доверие. Оставаше само градският претор Метел Целер — човек на Помпей и предан на закона.

— Квинт Цецилий Метел Целер, заповядвам ти да заминеш за Пицен и да започнеш да събираш войници — каза Цицерон.

Целер се изправи и свъси вежди.

— Разбира се, бих го сторил с радост, Марк Тулий, но има пречка. Като градски претор нямам право да напускам Рим за повече от десет дни.

— Според клаузите на Сенатус Консултум Ултимум можеш да правиш всичко, което ти нареди държавата, без да нарушаваш закона или традицията.

— Ще ми се да се съглася с тази интерпретация — намеси се Цезар, — но не мога, Марк Тулий. Указът за извънредно положение се отнася само до конкретната криза и не може да води до разместване на нормалните функции на магистратите.

— Но на мен ми е нужен Целер, за да сложи край на кризата! — възрази Цицерон.

— Имаш още петима претори, които не си използвал — напомни му Цезар.

— Аз съм първият консул, аз ще реша кой претор е най-подходящ!

— Дори ако за целта нарушиш закона?

— Аз не нарушавам закона! Сенатус Консултум Ултимум стои над всички останали норми, включително и „нормалните функции на магистратите“, както сам се изрази! — Цицерон се беше изчервил и не се усещаше, че вика. — Ти ще възразиш ли на един официално назначен диктатор да прати Целер далеч от града за повече от десет дни?

— Не, няма да възразя — отговори му спокойно Цезар. — Ето защо, Марк Тулий, не виждам защо да не наредиш всичко, както трябва. Забрави тази нова играчка, дето я измисли току-що, и поискай от Сената да назначат диктатор и началник на конницата, които да воюват срещу Гай Манлий.

— Каква гениална идея! — изсмя се Катилина, който си стоеше на обичайното място, заобиколен от обичайните съмишленици.

— Последният път, когато Рим се управляваше от диктатор, той се превърна в същински цар! — възкликна Цицерон. — Указът за извънредно положение има за цел именно да се решават обществени кризи по начин, който не дава неограничена власт на един човек.

— А ти сега не си ли с неограничена власт, Цицероне? — попита го Катилина.

— Аз съм първият консул!

— И вземаш сам всички решения, все едно си диктатор — напомни му Катилина.

— Аз съм просто изпълнителят на Сенатус Консултум Ултимум!

— Ти си изпълнителят на управленческия хаос — поправи го Цезар. — След малко повече от месец новите народни трибуни влизат в длъжност, а това изисква няколко дни по-рано градският претор да присъства в Рим.

— На таблиците не е записан закон, който да го изисква!

— Но е записан закон, който гласи, че градският претор не може да напуска града за повече от десет дни!

— Добре, добре! — ядоса се Цицерон. — Както ви харесва! Квинт Цецилий, заповядвам ти да заминеш за Пицен, но задължително трябва да се връщаш в Рим всеки единайсети ден! Ще се прибереш в града шест дни преди новите народни трибуни да влязат в длъжност и ще останеш шест дни след това!

В този момент един от писарите подаде някаква бележка на разгневения консул. Цицерон я прочете и шумно се засмя.

— Е, Луций Сергий! — извика той победоносно на Катилина. — Като че ли те очакват нови трудности! Луций Емилий Павел има намерение да те съди според „лекс Плавция де ви“, току-що го е съобщил от рострата. — Той се покашля. — Сигурен съм, че знаеш кой е Луций Емилий Павел! Твой събрат патрицианец, при това стар метежник като теб! Върнал се е в Рим след дълги години изгнание и след като остави на малкия си брат Лепид да защитава обществения авторитет на фамилията. Изглежда обаче държи да докаже, че бунтовническата жилка му е била изтръгната веднъж завинаги! Ти обичаш да обясняваш как само ние, новите хора, пръкнали се неясно от къде, сме срещу теб, но дали можеш да наречеш един Емилий нов човек, а?

— Ох, ох, ох! — завайка се Катилина и дори протегна дясната си ръка. — Виж как се треса от ужас, Марк Тулий! Ще ме съдят по обвинение в подтикване към обществено насилие? И все пак кога съм го сторил? — Катилина не помръдна от стола си, но изгледа сенаторите с израз на жестока вътрешна болка. — Може би трябва да предложа на някой римски благородник да остана под арест в дома му. Това ли се очаква от мен, Марк Тулий? Ще бъдеш ли доволен? — Той стрелна с поглед Мамерк. — А, ето те и теб, Мамерк Емилий Лепид Принцепс Сенатус, дали ти няма да ме отведеш в дома си като твой затворник?

Мамерк беше най-старши сред фамилията на Лепидите и се падаше близък роднина на доскорошния изгнаник Павел — роден син на някогашния консул Марк Лепид. Затова поклати глава и се усмихна.

— Не те желая, Луций Сергий.

— Ами тогава ти, консуле? — попита Катилина Цицерон.

— Какво? Да приема в дома си предполагаемия си убиец? Не, благодаря! — отказа Цицерон.

— Ами ти, градски преторе?

— Няма как — измъкна се Целер. — Заминавам още утре сутринта за Пицен.

— Тогава някой плебей от Клавдиите? Ще намериш ли смелостта, Марк Клавдий Марцел? Ти беше доста бърз, когато трябваше да последваш господаря си Крас одеве!

— Отказвам — рече Марцел.

— Имам по-добра идея, Луций Сергий — взе думата Цицерон. — Защо просто не се махнеш от Рим и не се присъединиш открито към своя бунт?

— Аз няма да се махна от Рим и това не е моят бунт — възпротиви се Катилина.

— В такъв случай обявявам заседанието за закрито — рече Цицерон. — Рим е защитен, колкото ни позволяват силите. Не ни остава друго, освен да изчакаме събитията. Рано или късно, Катилина, ще се издадеш.

— Иска ми се — сподели той по-късно пред Теренция — моят колега — сладострастник Хибрида да се върне в Рим! Ние тук сме в извънредно положение, а къде е Гай Антоний Хибрида? Изтяга се на частния си плаж в Кума!

— Не можеш ли да използваш указа, за да го задължиш да се върне?

— Предполагам, че мога.

— Тогава действай, Цицероне! Може да ти дотрябва.

— Оправдава се с подагра.

— Подаграта му е изпила акъла очевидно! — отсече Теренция.

Оставаха пет часа до изгрев-слънце на седмия ден от ноември, когато Тирон отново вдигна Цицерон и Теренция от сън.

— Имаш посетител, господарке! — съобщи любимият роб.

Известна със своя ревматизъм, съпругата на консула буквално скочи от кревата, все едно беше малко дете (беше облечена по нощница естествено, в порядъчния дом на Цицерон никой не спеше гол!).

— Фулвия Нобилиор е дошла — разтърси Теренция Цицерон. — Събуди се, мъжо, събуди се!

Ех, каква радост, най-сетне и на нея се удаваше да влезе във военния съвет!

— Квинт Курий ме изпрати — съобщи Фулвия Нобилиор. Личеше си колко състарено е лицето й, защото беше дошла без грим.

— Той идвал ли е? — попита Цицерон.

— Да. — Гостенката пое чашата неразредено вино, която Теренция й подаде, отпи и цялата потръпна. — Срещнали са се късно през нощта в дома на Марк Порций Лека.

— Кои са били?

— Катилина, Луций Касий, моят Квинт Курий, Гай Цетег, братята Сула, Габиний Капитон, Луций Варгунтей и Гай Корнелий.

— А Лентул Сура?

— Не.

— Изглежда, съм се заблуждавал за него. — Цицерон доближи глава до нейната. — Хайде, жено, продължавай! Какво е станало?

— Събрали са се да обсъдят гибелта на Рим и разширяване на въстанието. — Виното каза своята дума и Фулвия донякъде върна цвета си. — Гай Цетег искал веднага да завземат Рим, но Катилина предпочита да чака нови бунтове да избухнат в Апулия, Умбрия и Брутий. Предложил за действие Сатурналиите. Обяснението било, че това е нощта, когато цял Рим е с главата надолу, робите командват, свободните им прислужват, всички се напиват до смърт. Катилина е убеден, че няколко часа ще са достатъчни бунтът да успее.

Цицерон кимна. В това имаше смисъл: Сатурналиите се провеждаха на седемнайсетия ден от декември, оставаха трийсет и два дни. Дотогава цяла Италия щеше да е пламнала.

— И кой убеди другия, Фулвия? — попита той.

— Катилина, макар че Цетег все пак се наложил за едно.

— И кое е то? — подкани я любезно консулът, след като жената цялата се разтрепери.

— Съгласили са се незабавно да те убият.

Цицерон знаеше още от писмата, че няма да го оставят жив, но да го чуе от устата на тази бедна, наплашена женица го изпълни с ужас, какъвто досега не познаваше. Щели да го убият незабавно! Незабавно!

— Как и кога? — попита той. — Хайде, Фулвия, кажи ми! Няма да те водя на съд, ти заслужаваш награда, не наказание! Кажи ми!

— Луций Варгунтей и Гай Корнелий ще се представят тук утре призори заедно с клиентите ти.

— Но те не са мои клиенти! — възрази й Цицерон.

— Знам. Но е било решено да поискат от теб да ги приемеш за клиенти. Уж се надявали това да им помогне да се върнат в обществения живот. Щом влязат в къщата, ще поискат да поговорят насаме с теб в кабинета ти. Така по-добре щели да обяснят какъв е случаят. Но вместо това ще те намушкат с ножове и ще избягат, преди клиентите ти да са разбрали какво се е случило — обясни Фулвия.

— Тогава всичко е просто — отдъхна с облекчение Цицерон. — Ще залостя вратите, ще сложа пазач в перистила и няма да приемам никого, уж че съм болен. Пък и никъде няма да излизам през деня. Вече е време за тайни съвещания. — Той се изправи и потупа Фулвия по ръката. — Най-искрено ти благодаря. Кажи на Квинт Курий, че тази му постъпка изкупва цялата му вина. Кажи му също така, че ако се яви вдругиден пред Сената и свидетелства, ще се превърне в герой. Давам му дума, че няма да позволя нещо да му се случи.

— Ще му предам.

— Какво точно смята да извърши Катилина на Сатурналиите?

— Някъде в града имат голям склад с оръжие — Квинт Курий не знае къде е. Оръжията ще бъдат раздадени на всички съмишленици. Из целия град ще бъдат подпалени пожари, общо дванайсет. Един на Капитолия, два на Палатина, два в Карина, по един в двата краища на Форума и така нататък. Определени хора ще отидат по домовете на всички магистрати и ще ги избият.

— С изключение на мен, понеже вече ще съм мъртъв.

— Да.

— Най-добре си върви, Фулвия — рече й Цицерон и даде знак на жена си. — Току-виж Варгунтей и Корнелий дойдат по-рано от очакваното. Ние не искаме те да те видят. Имаш ли придружители?

— Не — промълви гостенката и отново пребледня.

— Тогава ще пратя Тирон и още четирима души с теб.

— Чудесен заговор! — потриваше ръце Теренция в кабинета на съпруга си, щом като уреди бягството на Фулвия Нобилиор.

— Скъпа, ако не беше ти, вече щях да съм мъртъв.

— Това го знам. — Тя седна. — Дала съм нареждания на прислугата. Щом Тирон и другите се приберат, залостваме всички врати. А сега най-добре напиши бележка, която да окача на вратата, та да знаят хората, че си болен и не приемаш никого.

Цицерон послушно написа въпросното обяснение и остави на жена си да се погрижи за останалото. Какъв пълководец щеше да излезе от нея! Нищо не забравяше, всичко премисляше по няколко пъти.

— Ще трябва да говориш с Катул, Крас, Хортензий, ако се е върнал от морето, Мамерк и Цезар — предложи Теренция, след като всичко беше готово.

— Следобед — отложи Цицерон. — Нека най-напред изчакаме опасността да мине.

Тирон беше пратен на пост на горния етаж, откъдето можеше да вижда улицата пред входа. Чак един час след изгрев-слънце слезе долу и съобщи, че Варгунтей и Корнелий най-после са си отишли, но не и без да опитат на няколко пъти да отместят резето на вратата.

— Това е направо гнусно! — извика Цицерон. — Аз, първият консул, да стоя залостен в дома си? Тироне, веднага изпрати хора да повикат всички консуларни сенатори в града! Още утре Катилина ще напусне града.

В дома му се явиха петнайсет души бивши консули: Мамерк Лепид, Попликола, Катул, Луций Торкват, Крас, Луций Кота, Вация Исаврик, Курион, Лукул, Варон Лукул, Волкаций Тул, Гай Марций Фигул, Маний Глабрион, Луций Цезар и Гай Пизон. Никой от новоизбраните консули или претори, включително Цезар, не се яви. Цицерон умишлено искаше да придаде на събранието чисто съвещателен вид.

— За нещастие — рече той с въздишка, когато всички насядаха в тесния атрий — Цицерон трябваше доста пари да спечели, за да си позволи по-просторно място, — не мога да убедя Квинт Курий да свидетелства, а това означава, че не разполагам със сигурни доказателства. Фулвия Нобилиор също отказва да даде показания дори ако сенатът се съгласи да изслуша една жена.

— Ако не друго, Цицероне, то поне вече ти вярвам напълно — окуражи го Катул. — Не мисля, че би могъл сам да измислиш целия заговор и имената на участниците в него.

— Е, благодаря, Квинт Лутаций! — тросна се Цицерон. — Твоето одобрение стопли душата ми, но не знам какво да кажа утре в Сената!

— Насочи вниманието си върху Катилина, а останалите просто ги забрави — посъветва го Крас. — Ще извадиш от вълшебната кутийка някоя покъртителна реч и ще я насочиш срещу Катилина. Достатъчно е да го принудиш да напусне Рим. Останалите нека останат, но няма да ги изпускаме от очи. Така ще сме отсекли главата, която Катилина искаше насила да прикачи на силното, но безглаво римско тяло.

— Ако не е заминал вече, едва ли ще замине — предположи мрачно Цицерон.

— Може пък и да го стори — намеси се Луций Кота, — ако успеем да внушим на някои хора, че е добре да седнат по-далеч от него в Сената. Аз самият ще говоря с Публий Сула, Крас ще се срещне с Автроний, той добре го познава. Двамата са най-влиятелните в обкръжението на Катилина. Готов съм да се обзаложа, че ако при влизането си в Сената те демонстративно му обърнат гръб, мнозина от онези, чиито имена бяха споменати преди малко, също ще предпочетат да отстъпят. Инстинктът за самосъхранение струва повече от личната преданост. — Кота се изправи. — Размърдайте си задниците, колеги! Да оставим на Цицерон време да напише най-великата си реч.

Че Цицерон се беше постарал, си пролича на следващата сутрин, когато свика Сената в храма на Юпитер Статор в единия край на площада Велия — място, трудно за нападение и лесно за защита. Навсякъде около светилището стояха пазачи, и то така, че да се виждат отдалеч, което, разбира се, привлече доста от зяпачите на Форума. Катилина дойде рано, както беше предсказал Луций Кота, затова стана очевидно нежеланието на приятелите му да седнат до него. От всички само Луций Касий, Гай Цетег, новоизбраният народен трибун Бестия и Марк Порции Лека намериха достатъчно смелост да го сторят и през цялото време хвърляха заплашителни погледи на Публий Сула и Автроний.

Катилина изведнъж се промени. Най-напред се обърна към Луций Касий, прошепна му нещо в ухото, след което се обърна и към другите. И четиримата му другари поклатиха глава в израз на несъгласие, но в крайна сметка Катилина се наложи. Без да продумат, четиримата се изправиха и се отдалечиха от него.

Точно в този момент Цицерон се впусна в своята реч, която разказваше за някаква среднощна среща, на която се обсъждал план за завладяването на Рим. В речта бяха споменати имената на всички присъствали на срещата, както и това на домакина, и поне на няколко пъти Цицерон помоли Луций Сергий Катилина да напусне Рим, за да отърве веднъж завинаги града от зловещото си присъствие.

Катилина само веднъж го прекъсна:

— Ти да не искаш от мен да се оттегля в доброволно изгнание, Цицероне? — попита той на висок глас, защото вратите бяха отворени и хората се бяха събрали пред входа, за да чуят какво се говори. — Хайде, Цицероне, кажи на Сената, дали трябва да се оттегля в доброволно изгнание! Ако сенатът го пожелае, ще се подчиня!

На което Цицерон не отговори, а вместо това продължи с речта си. „Върви си, напусни, замини“ — общо взето, речта се въртеше около тази тема.

След толкова много колебания и трепетно очакване развръзката се оказа лесна. В мига, в който Цицерон свърши, Катилина се изправи и с цялото си достолепие се огледа на всички страни.

— Заминавам, Цицероне! Напускам Рим! Не желая повече да остана в този град, управляван от един арпински квартирант на временно пребиваване — човек, който не само не е римлянин, но не е дори латинец! Ти си просто един самнитски селяндур, Цицероне, прост селяк от баирите, без род и без минало! Мислиш си, че ти си ме накарал да замина? Е, не си ти! Накараха ме Катул, Мамерк, Кота, Торкват! Напускам не заради твоите слова, а защото те ме изоставиха! Когато човек е изоставен от собствените си събратя, тогава наистина е свършен. Затова и си тръгвам.

Откъм площада се дочуха възгласи на удивление, докато Катилина си проправяше път сред тълпата, след което настъпи мълчание.

Останалите сенатори пък се надигнаха от столовете си и демонстративно се отдалечиха от всички онези, които бяха споменати в речта на Цицерон. Стигна се дори двама братя да се разделят: изглежда, Публий Цетег не желаеше да има нищо общо с брат си Гай и цялата конспирация.

— Надявам сега да си доволен, Марк Тулий — обобщи настроенията Цезар.

Това беше победа, разбира се, че беше победа, и все пак не всичко изглеждаше наред. Дори след като Цицерон се обърна към народа на другия ден, Форумът като че ли пак отказваше да му повярва. Катул изглежда беше засегнат от последните думи на Катилина, затова на следващото заседание на Сената два дни по-късно стана и прочете писмо от Катилина, в което той защитаваше своята невинност и оставяше съпругата си, Аврелия Орестила, на грижите на самия Катул. Веднага тръгнаха слухове, че Катилина наистина се е обрекъл на доброволно изгнание и че е напуснал Рим по Апиевия път (много правилна посока за всеки изгнаник), придружен само от трима по-видни съграждани. Един от тях бил приятелят му от детство Тонгилий. Това подейства силно върху общественото мнение: хората, които допреди малко бяха смятали Катилина за виновен, сега изведнъж го възприеха за жертва.

Животът щеше да стане доста нетърпим за Цицерон, ако няколко дни по-късно в града не бяха пристигнали съвсем различни новини. Катилина не беше заминал за Масилия, както беше обещал, а вместо това си беше надянал тогата и всички инсигнии на римски консул, беше облякъл дванайсет души в аленочервени туники и им беше връчил фасции: сноп пръчки с брадва по средата, символичното въоръжение на римските ликтори, когато напуснат града. Очевидци били забелязали Катилина в Ареций заедно с негов съмишленик — Гай Фламиний, наследник на стара и отдавна залязла патрицианска фамилия. На това отгоре Катилина бил изровил отнякъде сребърен орел, за който твърдял, че е първият орел, даден от Гай Марий на легионите. Етрурия открай време е била крепка опора на Марий, затова и сега населението се стече край орела.

Това, разбира се, сложи край на мълчаливото недоволство на Катул и Мамерк (Хортензий, изглежда, бе сметнал, че подаграта в Мизен е по-безболезнена от главобола в Рим, докато подаграта на Антоний Хибрида в Кума вече се превръщаше в абсурдно извинение от страна на един консул, чийто дълг бе да пази Рим).

И все пак сред по-маловажните личности в Сената все още се намираха такива, които твърдяха, че всичко е дело на самия Цицерон, че в крайна сметка постоянните преследвания, на които го е подложил Цицерон, са принудили Катилина да прекрачи закона. Сред споделящите това мнение беше и по-малкият брат на Целер — Метел Непот, комуто предстоеше да стане народен трибун. Катон, който също щеше да стане народен трибун, шумно хвалеше Цицерон, а това беше още една причина Непот да протестира, той ненавиждаше Катон.

— Ех, кога се е случвало един бунт да стане повод за такова напрежение и взаимно недоверие? — тюхкаше се Цицерон пред Теренция. — Навремето поне Лепид ясно декларира намеренията си! Какво да ти кажа, патриции! Винаги са прави! Докато аз трябва да се разправям с шайка разбойници и дори не мога да ги осъдя за злоупотреби с канализацията, какво ли остава за държавна измяна!

— Горе главата, мъжо — вдъхна му кураж Теренция, която се радваше, че поне веднъж съпругът й е по-мрачен от самата нея. — Всичко вече започна и занапред може само да продължава. Просто чакай и гледай. Съвсем скоро дори най-големите неверници като Непот и Цезар ще трябва да се съгласят с правотата ти.

— Цезар можеше много да ми помогне — сърдеше се Цицерон.

— Но нали той прати Квинт Арий? — напомни му Теренция, която напоследък имаше високо мнение за Цезар: сестра й Фабия не се уморяваше да хвали новия върховен понтифекс.

— Но изобщо не ме подкрепя в Сената. Постоянно спори с мен как съм бил тълкувал извънредното положение. Струва ми се, че и според него Катилина е станал жертва на несправедливост.

— Катул мисли същото, а двамата с Цезар със сигурност не се обичат.

Два дни по-късно в Рим научиха, че Катилина и Манлий най-после са обединили сили и че командват два легиона опитни войници, заедно с няколко хиляди младежи, които тепърва се обучават. Фезула не беше превзета, което означаваше, че арсеналът все още е в римски ръце, другите големи градове в Етрурия също бяха отказали да предадат оръжията си на Катилина. Това беше ясен знак, че в Етрурия не вярват в успеха на бунтовника.

Народното събрание ратифицира указа за извънредно положение и обяви Катилина и Манлий за врагове на държавата; това означаваше, че им се отнема гражданството и всички привилегии, които произтичат от него, включително и правото да бъдат съдени, ако някой ден бъдат заловени. Гай Антоний Хибрида най-сетне се беше прибрал в Рим, пък дори и с подут крак, и Цицерон веднага го прати да подбере войските от Капуа и Пицен — все стари войници с голям опит — и да прогони Катилина и Манлий от подстъпите към Фезула. За всеки случай, като се имаше предвид болният крак, първият консул бе достатъчно благоразумен да назначи заместник главнокомандващ в лицето на опитния боец Марк Петрей. Самият Цицерон се зае с организиране защитата на Рим и започна да раздава щедро онези оръжия, които навремето се бе посвенил да извади… Разбира се, не и на хора, които той, Крас или Катул (вече изцяло предани на каузата) смятаха за съмнителни. Както точно кроеше Катилина, никой не знаеше, нищо че Манлий беше пратил писмо до триумфатора Рекс, който се намираше в Умбрия; беше изненада, че Манлий ще влезе в личен контакт с врага, но това не промени нищо.

И точно в този момент, когато Рим се готвеше да отблъсне атаката от север, а Помпей Руф в Капуа и Метел Капрарий в Апулия се канеха да ликвидират всякакви бунтове — гладиаторски, робски — Катон реши да постави стратегията на Цицерон под въпрос и да заплаши защитата на града след края на консулския мандат. Ноември вървеше към своя край, когато Катон взе думата в Сената и обяви, че ще даде ход на дело срещу новоизбрания консул Луций Лициний Мурена за използване на подкупи при изборите. В качеството си на бъдещ народен трибун, ревеше с цяло гърло Катон, не можел да отдели от личното си време за процеса, затова обвинители щели да бъдат изгубилият изборите Сервий Сулпиций Руф, неговият син (почти дете) и патрицианецът Гай Постумий. Делото щяло да се гледа в съда за подкупи, тъй като обвинителите били все патриции и не могли да разчитат на услугите на Катон в плебейското събрание.

— Марк Порций, не можеш да сториш това! — ужаси се Цицерон и скочи на крака. — Дали Луций Мурена е виновен или невинен, няма никакво значение! Ние имаме да се борим с бунтовници! Не можем да си позволим да посрещнем Новата година с един консул по-малко! Ако наистина си имал намерение да го съдиш, защо сега, защо толкова късно?

— Дългът си е дълг — оправда се Катон. — Уликите се разкриха скоро, а аз още преди месеци се зарекох пред Сената, че ако науча някой от консулите да е подкупвал избирателите, лично ще се постарая той да бъде обвинен и осъден. Не ме е грижа в какво положение е Рим на Нова година! Подкупът си е подкуп. Корупцията трябва да бъде изкоренена на всяка цена.

— Но цената изглежда ще бъда унищожението на Рим! Отложи делото!

— Никога! — закани се Катон. — Не съм твоя кукла! Не съм ничия кукла! Аз знам кой е моят дълг и ще го изпълня!

— Не ще и съмнение, че дългът ти ще те накара да оправяш някоя лодка, докато цял Рим потъва в морето!

— Да, до мига, в който морето не погълне и мен!

— Нека боговете ни пазят от такива като теб!

— Ако има повече като мен, Рим ще стане един много по-чудесен град!

— Повече такива като теб просто няма да се поберат в Рим! — изкрещя Цицерон и вдигна ръце, сякаш молеше милост от небесата. — Когато изстържем колелата отвътре, Марк Порций, те не само че скърцат, но дори засичат! Всичко се движи далеч по-лесно, ако оставим малко мазно тук и там!

— Самата истина — ухили се Цезар.

— Отложи делото, Катоне — настоя от мястото си Крас.

— Въпросът вече не зависи от мен — измъкна се Катон. — Сервий Сулпиций е твърдо решен да доведе нещата докрай.

— И като си помисля, че имах добро мнение за Сервий Сулпиций — оплака се същата вечер Цицерон пред Теренция.

— О, Катон го е подучил, мъжо, в това можеш да си сигурен.

— Какво иска Катон? Да види как Рим се сгромолясва, само и само да задоволи жаждата си за справедливост? Не може ли да осъзнае каква опасност надвисва над Рим, ако на Нова година осъмнем с един-единствен консул? При това болен като Силан? — Цицерон удари с юмрук в дланта си от яд. — Започвам да си мисля, че и стотина Катилини не представляват заплаха като един Катон!

— Е, тогава ти остава да се погрижиш Сулпиций да не осъди Мурена. — Теренция както винаги разсъждаваше практично. — Ти лично ще защитаваш Мурена, ще убедиш Хортензий и Крас да те подкрепят.

— Не е прието действащите консули да защитават приемниците си.

— Тогава ти ще създадеш прецедент. Ти най-добре знаеш как. Освен това винаги си имал късмет при подобни дела, отдавна съм го забелязала.

— Да, но Хортензий все още е в Мизен с подут пръст.

— Тогава ще го върнеш, ако трябва ще го отвлечеш насила.

— И така да свършим с делото възможно най-бързо? Ти си съвсем права, Теренция. Председател на съда за подкупи е Валерий Флак, за жалост патриций, така че ще трябва да разчитаме да не се поддаде на патрициански пристрастия.

— Няма — увери Теренция Цицерон. — Валерий ще знае, че всичко това не е заради Сулпиций, а заради Катон. Никой патриций няма да заиграе по свирката на Катон, освен ако не иска да се докопа до консулската длъжност. Както се е случило със Сервий Сулпиций.

В погледа на Цицерон се четеше надежда, но сякаш изведнъж му бе минала друга мисъл през главата.

— Чудя се дали Мурена няма да ми е достатъчно благодарен, та да ми купи някоя по-голяма къща?

— Да не си посмял, Цицероне! Ти се нуждаеш от Мурена, не той от теб. За да искаш такива благодеяния, трябва да изчакаш някой наистина отчаян човек.

И така, Цицерон се въздържа да поиска нова къща от Мурена и осигури защитата на бъдещия консул в замяна на картина от гръцки художник, нарисувана преди двеста години. Хортензий беше доведен против волята си от Мизен, а Крас се захвана на работа с присъщото си търпение и педантичност. Триумвиратът на защитата беше далеч над класата на оскърбения Сервий Сулпиций Руф и успя да издейства оправдателна присъда за Мурена, без да се налага подкуп за заседателите — което нямаше и как да стане, защото Катон бдеше.

„А сега какво ли може да се случи?“ — питаше се Цицерон, докато се прибираше у дома, любопитен дали Мурена най-после е пратил картината. Каква прекрасна реч беше държал Цицерон! Последната реч преди решението на съда. Едно от най-забележителните качества на Цицерон беше, че можеше да промени духа на речта си, след като е усетил настроенията на заседателите — хора, които обикновено добре познаваше. За щастие в случая с Мурена членовете на съда харесваха остроумните забележки. Затова Цицерон беше подредил така речта си, че да предизвиква веселие за сметка на Катоновата привързаност към крайно непопулярната стоическа философия, създадена от онзи ужасен гръцки досадник Зенон. Заседателите слушаха захласнати и внимаваха да не изпуснат нито една дума, нито един нюанс, особено от блестящия портрет на Катон, имитиран от Цицерон и като глас, и като стойка, и като нос. А в мига, в който дори се измъкна от туниката си, за да наподоби облеклото на противника си, всички се запревиваха от смях.

— Какъв комедиант си имаме за консул! — заключи на висок глас Катон, след като съдът оправда Мурена. Но съдиите продължиха да се смеят, а публиката реши, че Катон не може да губи.

— Това ми напомня за историята с Катон в Сирия — скоро след смъртта на брат му Цепион — седна да разказва Атик на вечеря.

— Каква история! — попита от любезност Цицерон, който не искаше да слуша повече за Катон, но не можеше да нагруби Атик, защото той стоеше начело на заседателите…

— Ами върви си той гол като просяк по сирийските пътища, придружен от трима роби, Мунаций Руф и Атенодор Кордилион, когато в далечината се забелязват портите на Антиохия. Вън от града се е събрала огромна тълпа, която започнала отдалеч да ги приветства: „Виждате ли как славата ми се носи пред мен? — похвалил се Катон пред Мунаций и Атенодор. — Цяла Антиохия е дошла да ми окаже почест, защото аз съм идеалният модел на римлянина — скромен, без вкус към разкоша, верен на традициите!“ Мунаций Руф, историята я знам от него, понеже се запознахме в Атина, твърди, че не е повярвал на подобна интерпретация, но старият Атенодор Кордилион се хванал на всяка дума и започнал да се кланя доземи на Катон. Най-сетне тълпата се приближила и девойки започнали да ги засипват с розови листенца и цветни гирлянди. Най-накрая етнархът попитал: „И така, кой от вас е знатният Деметрий, освободеният роб на славния Гней Помпей Велики?“ При което Мунаций Руф и тримата роби се затъркаляли от смях по земята, а дори Атенодор Кордилион не се сдържал при вида на Катоновото изражение и се присъединил към тях. Катон бил пребледнял като мъртвец. Изобщо не оценил шегата, особено когато се оказало, че въпросният Деметрий бил лъскаво, парфюмирано конте!

Историята си я биваше и Цицерон се засмя от сърце.

— Чувам, че Хортензий е побързал да се прибере в Мизен?

— Това е неговото духовно убежище, Хортензий обича рибите.

— И никой не се е възползвал от сенатската амнистия да се предаде, а, Марк? Какво ли предстои да се случи?

— Де да знаех, Тите, де да знаех!

Никой не предполагаше, че развитието на събитията ще се ускори след пристигането в Рим на делегация на алоброгите — галско племе, което живееше нагоре по течението на Родан, на територията на Трансалпийска Галия. Делегацията се водеше от някакъв галски вожд, който за римляните щеше да се запомни просто като Брог. Бяха дошли в Рим, за да протестират пред Сената срещу несправедливото управление на редица провинциални управители като Гай Калпурний Пизон, както и да се оплачат от определени кожодери, които се представяха за банкери. Брог не знаеше, че в Рим вече действа „лекс Габиния“ и че изслушването на чужди делегации може да се извършва само през месец февруари. Колкото и да им се искаше, никой не пожела да стори изключение за тях, затова им оставаше или да се приберат в Галия, или да останат още два месеца в Рим, където щяха да похарчат цели състояния в наеми и подкупи за алчни сенатори. Бяха предпочели да се приберат в родината си и да се явят повторно в началото на февруари. Затова и всички бяха паднали духом, като се тръгне от робите и се стигне до водача на делегацията Брог. Както той самият сподели пред най-близкия си приятел — римлянин, банкера — освобожденец Публий Умбрен:

— Нашата кауза изглежда изгубена, Умбрене, но ние пак ще дойдем, ако успея да убедя племената да стоят мирно. Мнозина вече открито говорят за война.

— Какво да се прави, Брог, алоброгите винаги са воювали с Рим — подхвърли Умбрен, у когото изведнъж се зароди гениална идея. — Спомняш ли си как бяхте погнали Помпей, докато пътуваше за Испания да воюва със Серторий.

— Всяка война срещу Рим е безсмислена, мен ако ме питаш — отвърна мрачно Брог. — Легионите са като воденичен камък — мелят всичко по пътя си. Ще избиеш един легион в битка, ще си кажеш, че най-после си победил, а на другата година всичко трябва да започва отначало.

— Ами ако — тихо му подшушна Умбрен — при евентуална война самият Рим застане зад теб?

Брог го зяпна.

— Не разбирам!

— Рим не е едно цяло, Брог, тук всичко се дели, и то на много части. Точно в този момент, както знаеш, една много силна фракция от политици, начело с неколцина много умни и способни мъже, реши да оспорва властта на римския Сенат.

— Имаш предвид Катилина?

— Именно Катилина. Какво ще кажеш да издействам от Катилина гаранции, че щом стане римски диктатор, алоброгите ще влязат в пълно владение на цялата долина на Родан, да речем… От Валенция на север?

Брог се замисли.

— Предложението е много примамливо, Умбрене.

— Освен това е напълно сериозно.

Брог се усмихна и въздъхна.

— Проблемът е там, Публий, че не знаем колко високо мнение има за теб един голям аристократ Катилина.

При други обстоятелства Умбрен щеше да се направи, че не е чул, но сега, когато му беше дошла тази толкова гениална идея, трябваше да отговори:

— Да, да, разбирам какво имаш предвид, Брог. Дали твоите съмнения няма да изчезнат, ако те срещна с претор от фамилията на Корнелиите. Те са много големи аристократи, а ти познаваш човек и няма как да те излъжа.

— Това наистина ще премахне съмненията ми — съгласи се Брог.

— Най-удобно би било в къщата на Семпрония Тудитан — тя е наблизо, а съпругът й не е в града, но нямам време да те заведа дотам. Най-добре да се срещнем точно след два часа зад храма на Здравето на Алта Семита — заръча Умбрен и тичешком напусна стаята.

Как успя да се справи за два часа, Публий Умбрен сам не можеше да си спомни, но наистина успя. За това време трябваше да се срещне с претора Публий Корнелий Лентул Сура, сенаторите Луций Касий и Гай Цетег и конниците Публий Габиний Капитон и Марк Цепарий. Но щом и вторият час изтече, вече се намираше на тъмната алейка зад храма на Здравето — доста неприветливо място — заедно с Лентул Сура и Габиний Капитон.

Лентул Сура остана само няколко минути, колкото да поздрави Брог с цялото си достолепие; очевидно не се чувстваше спокоен и бързаше да се скрие. Но Умбрен и Габиний Капитон останаха да преговарят с Брог. Капитон се представяше за говорител на заговорниците. Петимата гали слушаха внимателно, но когато Капитон най-сетне свърши с обещанията, слушателите му не изглеждаха никак очаровани.

— Ами не знам… — отговори уклончиво Брог.

— Какво искаш за доказателство, че говорим напълно сериозно? — попита Умбрен.

— Не знам. — Брог очевидно беше смутен. — Нека помислим тази нощ, Умбрене. Можем ли да се срещнем утре призори?

Така и се разбраха.

Алоброгите се прибраха в странноприемницата до Форума, което се оказа щастливо съвпадение: точно до заведението, нагоре по Вия Сакра се издигаше триумфалната арка на Квинт Фабий Максим Алоброгик, който (макар и временно) беше завладял земите на алоброгите и си беше прикачил името им към своето. Брог и останалите гали дълго време се взираха в арката, която им напомняше, че навремето са били клиенти на Алоброгик, а сега навярно бяха клиенти на неговите наследници. Патронът им следователно се казваше Квинт Фабий Санга, правнук на Алоброгик.

— Предложението наистина е примамливо — заключи Брог, докато петимата гледаха арката, — но може да доведе до големи трагедии. Ако някои от нашите по-темпераментни съплеменници научат за предложението, ще се хванат за оръжието, без да се замислят. А аз съм против войната.

И тъй като в делегацията нямаше особено темпераментни хора, решиха най-добре да видят своя патрон Фабий Санга.

Мъдро решение, както се разбра впоследствие. Фабий Санга веднага изтича при Цицерон.

— Най-после ги пипнахме, Квинт Фабий! — тържествуваше Цицерон.

— Как сме ги пипнали? — попита Санга, който не беше достатъчно интелигентен, за да гони високи постове, та се нуждаеше от обяснения.

— Върни се при алоброгите и им кажи да поискат някакви писма от Лентул Сура. Бях прав за него, ах, колко бях прав! Да поискат и от другите трима водачи на заговора. Нека алоброгите настояват лично да се срещнат с Катилина в Етрурия — съвсем логично, като се има предвид какво се иска от тях. Това, освен всичко означава, че ще трябва да напуснат Рим и следователно — да бъдат придружавани от водач, част от заговора.

— И какво като имат придружител? — не разбираше Санга.

— Ами това, че присъствието на придружителя ще ги принуди да напуснат Рим тайно, и то посред нощ — обясни Цицерон.

— Задължително ли е да заминат посред нощ?

— Задължително е, Квинт Фабий, повярвай ми! Ще поставя хора от двете страни на Мулвиевия мост, през нощта няма да ги види никой. Когато алоброгите и техният водач се окажат на моста, моите хора ще скочат отгоре им. Най-после ще разполагаме с доказателства — писмата.

— Ама нали няма да сториш нищо лошо на алоброгите? — попита Санга, който се тревожеше какво ще стане, след като хората на Цицерон „скочат“.

— Разбира се, че няма! Те са част от плана и от теб се иска да им обясниш в никакъв случай да не се съпротивляват. Няма да е лошо Брог да настоява да носи писмата у себе си, а другите да го наобиколят за всеки случай — да не би заговорникът да понечи да унищожи доказателствата. — Цицерон изгледа строго Фабий Санга. — Ясно ли е всичко, Квинт Фабий? Ще запомниш ли всичко, без да оплетеш конците?

— Абе я повтори отначало.

Цицерон въздъхна и започна наново.

До вечерта Цицерон научи от Санга, че Брог и неговите алоброги са се сдобили с три писма — от Лентул Сура, Гай Цетег и Луций Статилий. Когато поискали писмо и от Луций Касий, той отказал и изглеждал доста неспокоен. Дали според Цицерон три писма били достатъчни?

Достатъчни бяха! Цицерон буквално тичаше по улицата.

И така, през нощта малка група конници напусна Рим по Вия Лата, която след Марсово поле се вливаше във Фламиниевия път, водещ на север и пресичащ Тибър при Мулвиевия мост. Заедно с Брог и съплеменниците му пътуваха техният водач, Тит Волтурций от Кротон, а също някой си Луций Тарквиний и конникът Марк Цепарий.

Всичко вървеше добре до мига, в който групата стигна Мулвиевия мост около четири часа преди изгрев-слънце и пое по каменния паваж. Щом и последният кон изчатка с копитата си по моста, преторът Флак в южния край даде знак с лампата си на претора Помптин в северния край; двамата претори, придружени от по стотина въоръжени доброволци, блокираха моста от двете му страни и се спуснаха срещу заговорниците. Марк Цепарий извади меч и се опита да се защити, но Волтурций веднага се предаде, а Тарквиний, добър плувец, скочи от моста в непрогледните води на Тибър. Алоброгите стояха настрана и не смееха да помръднат. Всеки държеше здраво юздите на коня си, а Брог пазеше някой да не открадне писмата от торбата, вързана за колана му.

Когато Помптин, Валерий Флак, алоброгите, Волтурций и Цепарий пристигнаха в дома на Цицерон, той ги очакваше. Чакаше и Фабий Санга: той можеше и да не е много интелигентен, но беше изключително почтен с клиентите си.

— Носиш ли писмата, Брог? — попита Фабий.

— Нося четири писма — похвали се Брог и отвори торбата: вътре носеше три тънки свитъка и още едно, малко писмо, сгънато и запечатано в края.

— Четири значи? — зарадва се Цицерон. — Луций Касий е променил решението си?

— Не, Марк Тулий. Доколкото разбрах, четвъртото писмо е лична кореспонденция от претора Сура до Катилина.

— Помптине — изправи се от мястото си Цицерон, — ще отидеш до домовете на Публий Корнелий Лентул Сура, Гай Корнелий Цетег, Публий Габиний Капитон и Луций Статилий. Що поискаш веднага да се явят в дома ми, но няма да им казваш защо, ясно ли е? Вземи със себе си охрана.

Помптин кимна тържествено; събитията от тази нощ му се струваха като някакъв сън, той сякаш още не беше осъзнал какво точно се е случило на моста.

— Флак, искам да останеш в качеството на свидетел — рече Цицерон на другия претор. — Но нека твоите доброволци заемат позиции край храма на Съгласието. Щом свърша всичко тук, смятам да свикам заседание на Сената там.

Всички го наблюдаваха, включително, забеляза Цицерон с известна досада, Теренция, застанала в единия ъгъл. Но пък защо не? Тя беше с него през цялото това време; беше заслужила място на задните редове на театъра. След като помисли малко, той отпрати алоброгите (без Брог) в трапезарията, където им поднесоха храна и вино. Консулът, Брог, Санга и Валерий Флак останаха в кабинета да чакат Помптин и всички онези, които трябваше да повика. Волтурций не представляваше опасност — той се беше скрил в единия ъгъл и жално хлипаше, но Цепарий беше опасен, затова най-накрая Цицерон го заключи в един долап и за сетен път си пожела в Рим да се изгради някакво място, където такива като него да могат да стоят под охрана.

— Истината е — успокои го Луций Валерий Флак, след като завъртя ключа на долапа, — че този импровизиран затвор е доста по-сигурен от Лаутумиите.

Гай Цетег пристигна пръв. Изглеждаше разтревожен и се оглеждаше с недоверие край себе си. Скоро след него се появиха Статилий и Габиний Капитон, придружени от Помптин. Лентул Сура се забави най-дълго, но накрая и той се появи на вратата с изражение на дълбока досада.

— Цицероне, този път прекаляваш! — извика той, преди да е погледнал останалите. Но дори когато ги видя, не се изненада особено.

— Запознай се с приятелите си, Лентуле — подкани го Цицерон.

Някой изведнъж затропа по входната врата. Облечени в ризници заради нощната си експедиция, Помптин и Флак извадиха мечовете си.

— Отвори, Тироне! — нареди Цицерон.

Но не бяха убийци, а сенаторите Катул, Крас, Курион, Мамерк и Вация.

— Повикаха ни на извънредно заседание в храма на Съгласието — обясни Катул, — но решихме, че ще е най-добре преди това да се отбием у първия консул.

— Добре сте дошли — зарадва се Цицерон.

— Какво става? — попита Крас и огледа заговорниците.

Докато Цицерон обясняваше, отново се потропа, след което къщата се изпълни с любопитни сенатори.

— Как се разнасят слуховете в Рим! — възкликна Цицерон, но очевидно не можеше да си намери място от радост.

Най-накрая, след като всички се наместиха, консулът можеше да се захване с работа. Разказа на всички за премеждията на алоброгите, за клопката на Мулвиевия мост и показа за доказателство писмата.

— Вследствие на което — заключи Цицерон — Публий Корнелий Лентул Сура, Гай Корнелий Цетег, Публий Габиний Капитон и Луций Статилий, поставям ви под стража до пълното изясняване на участието ви в заговора на Луций Сергий Катилина. — Цицерон се обърна към Мамерк: — Принцепс Сенатус, предавам ти на съхранение тези три свитъка и те моля да не разчупваш печатите преди заседанието на Сената в храма на Съгласието. Тогава ще бъде твой дълг като лидер на Сената да прочетеш на глас съдържанието им. — След което показа на всички четвъртото писмо. — Това писмо ще отворя тук, пред вас, пред погледите на всички ви. Ако то компрометира с нещо претора Лентул Сура, нищо няма да ни спре да продължим с разследването. Ако ли пък съдържанието му не е от престъпен характер, ще трябва заедно да решим какво да правим с останалите три свитъка преди заседанието на Сената.

— Давай, Марк Тулий — подкани го Мамерк, който се чувстваше като в кошмар. Не можеше да повярва, че Лентул Сура, веднъж консул и два пъти претор, може да е замесен в заговора.

Колко приятно е да си център на всеобщото внимание, и то посред такава запомняща се драма! С почти театрални жестове, присъщи на характера му, Цицерон най-напред позволи на присъстващите да се уверят, че печатът е на Лентул Сура, след което го строши. Сякаш мина цяла вечност, докато разгъне свитъка, погледне съдържанието му, прочете текста и го осмисли. Най-накрая консулът зачете на глас:

Луций Сергий, умолявам те да промениш плановете си. Знам, че не искаш да позориш своето начинание с армия от роби, но повярвай ми, че ако допуснеш роби в редовете на войската си, тя ще се превърне в лавина, способна да помете всичко пред себе си за няколко дни. Силите, които Рим може да изпрати срещу теб, са четири легиона: по един на Марций Рекс и Метел Кретик и два под командването на онзи сънливец Хибрида.

Било е предречено, че трима Корнелии ще управляват Рим, и знам, че третият Корнелий съм аз. Знам, че твоето име, Сергий, е по-старо от моето, но ти вече даде да се разбере, че предпочиташ да управляваш Етрурия, отколкото Рим. В такъв случай преосмисли своето отношение към робите. Аз съм за тяхното приемане в армията ни, моля те, и ти дай своето съгласие.

Цицерон завърши посред дълбоко мълчание.

Най-накрая Катул гневно извика:

— Лентул Сура, с теб е свършено! Да ти пикая и на името!

— Мисля — предложи Мамерк, — че ще е добре да отвориш и свитъците още сега, Марк Тулий.

— Да, и да позволя на Катон пак да ме обвини, че си играя с доказателства, принадлежащи на държавата! — Цицерон отвори широко очи. — Не, Мамерк, писмата си остават запечатани. Не искам да ядосвам нашия скъп Катон, дори да сме в пълното си право да отворим писмата!

Преторът Гай Сулпиций също присъстваше, отбеляза със задоволство Цицерон. Добре! И той щеше да получи задача, да не изглежда, че Цицерон си има любимци.

— Гай Сулпиций, би ли посетил домовете на Лентул Сура, Цетег, Габиний и Статилий, за да провериш не са ли скрити в тях оръжия? Вземи със себе си доброволците на Помптин, след което ги остави да претърсят къщите на Порций Лека, а също на Цепарий, Луций Касий, този Волтурций, дето го виждаш в стаята, и някой си Луций Тарквиний. Бих предложил хората ти да продължат с търсенето у заговорниците — сенатори дори след твоето тръгване, защото присъствието ти ще е необходимо в Сената. На заседанието ще ми съобщиш какво си намерил.

Никой нямаше желание да хапва или пийва, затова Цицерон извади Цепарий от долапа и извика алоброгите от трапезарията. Каквато и воля за съпротива да беше останала у Цепарий преди заключването, вече го беше изоставила; долапът се оказа почти херметически затворен и той за малко да припадне.

Действащ претор, който крои заговори срещу републиката! А навремето дори е бил консул. Как да постъпи по въпроса — по начин, който да се отрази добре на парвенюто, временно пребиваващия пришълец от Арпин? Цицерон най-накрая прекрачи стаята до мястото, където беше седнал Лентул Сура, и го сграбчи за дясната ръка.

— Хайде ставай, Публий Корнелий — подкани го той най-любезно, — време е да вървим в храма на Съгласието.

— Колко странно! — отбеляза Луций Кота, щом хората минаха по Весталските стълби на Форума и се насочиха към храма на Съгласието, отделен от Тулианума — мястото за екзекуции, само от Гемониевите стълби.

— Странно ли? Кое е странно? — попита Цицерон, който все така водеше вцепенения Лентул Сура за ръката.

— Точно в този момент изпълнителите поставят статуята на Юпитер Оптимус Максимус на пиедестала в храма. Откога трябваше всичко да е готово! Вече минаха три години, откакто двамата с Торкват се зарекохме. — Луций Кота видимо потръпна. — А колко лоши предзнаменования се случиха оттогава!

— Стотици, и то само в рамките на една година — съгласи се Цицерон. — Беше ми жалко как старата етруска вълчица изгуби момченцето си, отнесено от светкавица. Мило ми беше да я гледам, приличаше на кученце! Оставя Ромул да бозае, но сякаш изобщо не го забелязва.

— Така и не разбрах защо не кърмеше две деца, а само едно — отвърна Кота, но накрая вдигна рамене. — Е, най-вероятно при етруските легендата говори само за едно дете. Статуята очевидно е по-стара от самите Ромул и Рем, а пък самата вълчица още си стои.

— Прав си — рече Цицерон, докато помагаше на Сура да изкачи трите стъпала към портала на необичайно ниския храм, — това е предзнаменование. Надявам се това, че обърнахте статуята на Великия бог към изток, ще донесе добро! — Но на вратата изведнъж се спря. — Богове, каква блъсканица!

Мълвата се беше разнесла светкавично из целия град. Храмът на Съгласието беше препълнен, защото всички сенатори в града, дори и болните, бяха дошли. Изборът на мястото не беше съвсем произволен, нищо че Цицерон си имаше свое мнение за съгласието между класите, на което беше посветено светилището; по принцип заседанията, на които се дискутират прояви на държавна измяна, не биваше да се провеждат в Курия Хостилия, а понеже във въпросната измяна бяха замесени хора от всички обществени слоеве, беше съвсем логично сенаторите да се съберат при Съгласието. За нещастие дървените трибуни, които се монтираха в големите храмове като този на Юпитер Статор, не можеха да се поберат тук. Всеки трябваше да застане, където си намери място, и да се надява, че няма да се задуши.

Най-накрая Цицерон успя да създаде някакъв ред, намествайки консуларните сенатори и магистратите на столове пред народните трибуни и останалите сенатори — така наречените педарии, без право на глас. На втория ред се вмъкнаха действащите магистрати, а между двата реда столове, обърнати един срещу друг, застанаха алоброгите, Волтурций, Цепарий, Лентул Сура, Цетег, Статилий, Габиний Капитон и Фабий Санга.

— Оръжията са били складирани в дома на Гай Цетег! — обяви от вратата задъханият Сулпиций. — Стотици мечове и ножове. Малко щитове и никакви ризници.

— Аз съм запален колекционер на оръжия — обясни с досада Цетег.

Цицерон свъси вежди и се замисли над един друг организационен проблем.

— Гай Косконий — обърна се той към въпросния претор, — чувам, че си бил чудесен стенограф. Не виждам къде можем да поберем половин дузина писари, затова ще се лишим от услугите им. Избери си трима педарии, които могат да пишат бързо, и записвайте всичко, изречено в залата. Четирима души лесно ще си разпределите тежестта, освен това заседанието едва ли ще продължи много, така че ще имате време да сравните бележките си и да съставите общ протокол.

— Погледни го само и го слушай! — прошепна Силан на Цезар. — Най-после се вижда обвеян със слава! — След което Силан издаде някакъв неопределен звук, навярно израз на отвращение. — Е, аз поне намирам цялата тази история изключително гнусна!

— Дори един земевладелец от Арпин има право на слава — възрази Цезар. — Гай Марий даде начало на традиция.

Най-накрая, след доста суетене, Цицерон даде начало на заседанието с молитви, поднасяне жертва на боговете, ауспиции и необходимите поздравления. Но предварителните му очаквания се потвърдиха — заседанието щеше да е кратко. Водачът на среднощната група Тит Волтурций само изслуша показанията на Брог и Фабий Санга, след което помоли да го оставят всичко да разкаже. Отговаряше обстойно на всеки въпрос, потвърждавайки и дори допълвайки обвиненията срещу Лентул Сура и останалите четирима заговорници. Луций Касий, обясни той, ненадейно бил заминал за Трансалпийска Галия. Волтурций предполагал, че се обричал на доброволно изгнание в Масилия. Други съзаклятници също били избягали: Квинт Аний Хилон, братята Сула и Публий Автроний. Едно след друго имената на заговорниците излизаха наяве — конници и богати банкери, службогонци и неудачници. Докато Волтурций приключи с тирадата си, стана ясно, че в съзаклятието са замесени двайсет и седем римляни — като се почне от Катилина и се свърши със самия Волтурций (а през цялото време Публий Сула, племенникът на диктатора, който не беше споменат, обилно се потеше).

След показанията на Волтурций Мамерк Лепид разчупи печатите на писмата и ги прочете на глас. Те не казваха нищо ново.

За да изиграе добре ролята си на съвестен адвокат, който най-вече иска да се разкрие цялата истина, Цицерон се зае с разпита на Гай Цетег. Но за негово голямо съжаление Цетег не издържа дълго на разпита и на свой ред си призна всичко.

След него дойде ред на Статилий, който също не отрече нищо.

Лентул Сура дори не изчака въпросите, ами разказа всичко на един дъх.

Единствен Габиний Капитон известно време се опитваше да отрича, но след като Цицерон го притисна, на свой ред призна.

Последен поред беше Марк Цепарий, който шумно захлипа и едва се разбираше какво говори. Но по всичко изглеждаше, че се признава за виновен.

На Катул не му беше никак лесно, но когато разпитът свърши, той подложи на гласуване тържествени благодарности към прозорливия и бдителен първи консул.

— А аз те обявявам за „патер патрие“, баща на отечеството! — провикна се Катон.

— Това насериозно ли го каза, или се шегува? — попита Силан Цезар.

— С Катон човек никога не може да е сигурен.

На Цицерон бе позволено да издаде заповеди за задържането на всички съзаклятници, които са избягали от закона. След което дойде ред всеки от петимата заловени да бъде поставен под сенаторски надзор.

— Аз ще приема в дома си Лентул Сура — предложи с тъга Луций Цезар. — Той е мой зет. Навярно някой друг Лентул би могъл да го поиска по закон, но по право се пада на мен.

— Аз ще приема Габиний Капитон — рече Крас.

— А аз — Статилий — обяви Цезар.

— Дайте ми младия Цетег — поиска Квинт Корнифиций.

— А на мен Цепарий — последен се обади старият Гней Теренций.

— А как ще постъпим с претора — изменник? — попита Силан, който от недостига на въздух се чувстваше зле.

— Ще поискаме от него да свали знаците на властта и да разпусне ликторите си — отговори Цицерон.

— Не съм убеден, че е законно — възрази му с известно нежелание Цезар. — Никой няма право да прекратява мандата на висш магистрат преди края на годината. С други думи, нямаш право да го арестуваш.

— Имаме право да го задържим според Сенатус Консултум Ултимум! — тросна се Цицерон. Защо Цезар все си търсеше за какво да се заяжда? — Ако така ти харесва, няма да го наречем прекратяване на мандата! Приеми, че просто сме му отнели парадните дрехи!

При което Крас предложи да се гласува публична благодарност за разкриването на заговора, и то без проливане на кръв вътре в свещените граници на града. Името на Цицерон никъде не се спомена.

— Така както си станал, Красе, защо да не гласуваш и граждански венец на нашия скъп Марк Тулий Цицерон? — подразни го Попликола.

— Е, това беше шега — подшушна Силан на Цезар.

— О, слава на боговете, най-после закрива заседанието — отговори Цезар. — Толкова ли не успя да измисли повод да се съберем при Юпитер Статор или Белона?

— Утре пак тук, в два часа след изгрев! — обяви Цицерон сред възгласи на недоволство и си запроправя път през тълпата. Бързаше да се качи на рострата и да прочете успокоителна реч пред насъбралото се множество.

— Не знам защо толкова се е разбързал — сподели Крас пред Цезар. Двамата стояха настрана и се радваха на чистия въздух. — Така и така не може да се прибере вкъщи тази вечер. Жена му е домакиня на празненствата на Бона Дея.

— Да, разбира се — въздъхна Цезар. — Жена ми и майка ми ще присъстват, да не говорим за всичките весталки. Предполагам, че и Юлия ще отиде, вече е пораснала.

— Ще ми се и Цицерон да порасне.

— Е, хайде сега, Красе, веднъж да дойде големият му ден! Остави го да се радва на малката си победа. Заговорът не беше чак толкова сериозен и шансовете му да успее са колкото тези на Пан срещу Аполон. Буря в чаша вода, нищо повече.

— Пан срещу Аполон, викаш? Доколкото си спомням, победи именно Пан.

— Да, ама само защото арбитър е бил Мидас, Марк. Заради което цял живот е ходил с магарешки уши.

— Мидас винаги е арбитър, Цезаре.

— Защото у него е властта на златото.

— Именно.

Двамата тръгнаха към горния край на Форума. Речта на Цицерон пред народа не ги интересуваше.

— Твои роднини също са замесени — отбеляза Крас, след като Цезар подмина пътя към дома си и се насочи към Палатина.

— Така е. Една много глупава братовчедка и тримата й синове — хулигани.

— Дали не е отишла у Луций Цезар?

— Със сигурност не. Луций Цезар е стриктен човек. Съпругът на сестра му не е на гости, а под стража. И след като майка ми е у Цицерон, за да празнува Добрата богиня, рекох си дали да не се отбия у Луций и да му кажа, че аз ще се погрижа за Юлия Антония.

— Не ти завиждам — ухили се Крас.

— Вярвай ми, и аз не си завиждам!

Чу гласа на Юлия Антония още преди да е потропал на вратата на приветливия дом на Лентул Сура. Цезар направи кисела гримаса. Как пък точно тази вечер се случи празникът на Бона Дея? Всички приятелки на Юлия Антония щяха да са у Цицеронови — Бона Дея нямаше да търпи римлянките да я пренебрегнат, пък дори и заради някоя приятелка в беда.

Трите момчета на Антоний Кретик бяха наобиколили майка си и се отнасяха към нея с търпение и нежност, каквито Цезар не би очаквал от тях.

— О, братовчеде! — ревеше Юлия. — Какво ще правя сега? Къде ще отида? Те ще конфискуват цялото имущество на Сура! Няма да имам покрив над главата си!

— Остави човека на мира, мамо — прекъсна я Марк Антоний, най-големият син, издърпа я от Цезар и я настани обратно на стола. — Стой спокойно и не досаждай на друг с жалбите си. Те няма да ни помогнат с нищо.

Може би защото се беше изтощила от плач, Юлия Антония се подчини; най-малкият й син, Луций, доста дебело и непохватно момче, седна на стола до нея, хвана ръцете й и започна да я успокоява.

— Негов ред е — обясни накратко Антоний и изведе Цезар в перистила, където към тях се присъедини и вторият син Гай.

— Колко жалко, че Лентулите представляват повече от половината Корнелии в Сената — рече Цезар.

— Никой от тях няма да се зарадва, задето в рода се е пръкнал изменник — съгласи се мрачно Марк Антоний. — А той наистина ли е изменник?

— Без всякакво съмнение, Антоний.

— Сигурен си?

— Нали точно това казах! Ти какво? Да не се тревожиш, че ще се окажеш и ти замесен? — изгледа го разтревожен Цезар.

Антоний се изчерви, но нищо не отговори. Вместо него се обади Гай:

— Ние не сме замесени! Защо всички, включително ти, очаквате винаги най-лошото от нас.

— На това се казва лоша репутация — обясни Цезар. — И тримата сте си спечелили печална слава — комар, вино, курви. — Той изгледа Марк Антоний с известна насмешка. — Дори тук-таме някой любовник.

— Това за мен и Курион не е вярно — отрече той. — Само се правим, за да дразним бащата на Курион.

— И със сигурност сами си създавате лоша репутация, Антоний. Един ден и ти, и братята ти ще разберете каква грешка правите. Всички хрътки в Сената ще душат около вас, затова ви предлагам, ако сте замесени, да ми кажете още сега.

И тримата синове на Кретик бяха решили отдавна, че точно този Цезар притежава най-объркващия поглед, който са срещали — пронизващ, студен, всевиждащ. Затова и не го обичаха, понеже вечно се чувстваха неловко в негово присъствие, а той постоянно им внушаваше, че струват по-малко, отколкото смятат. Освен това никога не ги съдеше за дребни неща; идваше да им държи сметка едва когато станеше много зле. Затова бяха свикнали да гледат на неговата поява като на предвестие за злощастия, сякаш Цезар идваше да отнеме силите им, да ги лиши от възможност да се защитят.

Марк Антоний лукаво подхвърли:

— Не сме замесени. Клодий каза, че Катилина е загубена кауза.

— А Клодий винаги е прав, така ли?

— Обикновено така излиза.

— Съгласен съм — неочаквано рече Цезар. — Той е проницателно момче.

— Сега какво ще стане? — попита Гай Антоний.

— Доведеният ви баща ще бъде съден за измяна — отговори Цезар. — Той сам си призна, беше длъжен. Преторите на Цицерон заловиха у алоброгите две негови писма, които го уличаваха. Мога да ви уверя, че писмата не бяха подправени.

— Значи мама е права. Ще изгуби всичко.

— Ще се постарая да не го позволя, а мисля, че мнозина ще се съгласят с мен. Време е Рим да се отучи да наказва хората за греховете на роднините им. Когато стана консул, ще се опитам да прокарам закон в този смисъл. — Той се запъти към атрия. — Нищо не мога да направя лично за майка ти, Антоний. На нея й трябва женско присъствие. Щом майка ми се прибере от честването на Бона Дея, ще я пратя. — Спря се в атрия и се огледа. — Жалко, че Сура не е колекционер на произведения на изкуството. Можехте да скриете някои по-скъпи образци, преди да дойдат реквизиторите. Но това не означава, че няма да удържа на думата си. Ще направя всичко възможно малкото, което Сура е притежавал, да не бъде конфискувано. Предполагам, че той и заради това се е присъединил към съзаклятието — за да увеличи семейното богатство.

— О, не ще и съмнение — съгласи се Антоний, докато изпращаше Цезар до вратата. — Той вечно се оплакваше колко тежко му се е отразило отстраняването от Сената… И че с нищо не го е заслужил. Твърдеше, че цензорът Лентул Клодиан му е имал зъб. Някаква семейна разпра още от времето, когато Клодиан е бил осиновен от Лентулите.

— Ти харесваш ли го? — попита Цезар, преди да мине прага.

— О, да! Сура е чудесен човек, от най-добрите, които познавам!

Това беше интересно, мислеше си Цезар, докато се връщаше в Държавния дом на Форума. Малцина доведени бащи биха могли да спечелят одобрението на тези тримата! Типични Антонии. Безразсъдни, страстни, импулсивни, склонни да задоволяват всеки свой каприз! И тримата бяха едри и силни, пък и грозни, но по начин, който се харесваше на жените. Какво ли щяха да правят в Сената, щом им дойдеше време да се кандидатират за квестори? Разбира се, ако се намерят пари да си го позволят. Кретик се беше самоубил, след като се опозори пред народа, но никой не пожела да го съди посмъртно за престъпления срещу държавата; това, което му беше липсвало, беше трезв разум, а не лоялност към Рим. Така или иначе финансовото състояние на Антониите беше тежко, когато Юлия се омъжи за Сура, човек без собствени деца, но и без голямо наследство за доведените си синове. Луций Цезар имаше и син, и дъщеря, Антониите нищо не можеха да очакват от него. Излизаше, че Цезар трябва да подобри финансите на Антониите. Нямаше представа как щеше да го стори, но щеше да успее. Пари винаги се намираха.

Беглецът Луций Тарквиний, който беше скочил от моста в Тибър, беше заловен по пътя за Фезула и беше доведен при Цицерон преди второто заседание на Сената в храма на Съгласието. Тъй като честването на Бона Дея не допускаше мъжко присъствие, Цицерон беше прекарал нощта у Нигидий Фигул, който съобразително беше поканил Атик и Квинт Цицерон на вечеря. Прекараха приятно и настроението им се повдигна допълнително, когато получиха известие от Теренция: след като огънят в олтара на Бона Дея изгаснал, изведнъж се надигнал мощен пламък, който весталките възприели за знак, че Цицерон е спасил родината.

Каква радостна мисъл! Баща на отечеството. Спасител на родината. Той, временно пребиваващият арпински селяк.

Все пак Цицерон не беше съвсем спокоен. Макар да беше държал дълга реч пред народа, клиентите му, които на сутринта го издебнаха в дома на Нигидий, бяха притеснени, напрегнати, дори изплашени. Колко ли обикновени граждани на Рим вътрешно подкрепяха новия ред — пълното опрощаване на дълговете? Изглежда, не бяха малцина; Катилина като нищо би могъл да превземе града отвътре, особено по време на Сатурналиите. Онези, които не виждаха надежда за изплащане на дълговете си, са били със сигурност отчаяни от събитията предния ден. Рим изглеждаше спокоен, но клиентите на Цицерон го уверяваха, че се усещат скрити вълнения. Същото разправяше и Атик. „А ето ме мен — мислеше Цицерон и усещаше как паниката го обзема, — виновен, задето задържах петима души!“ Хора с влияние и клиенти, особено Лентул Сура. Но Статилий беше от Апулия, а Габиний Капитон — от Южен Пицен, все земи, където хората се вдигаха срещу Рим, а не в негова подкрепа. Колкото до Гай Цетег, навремето баща му се славеше като царя на задните редове в Сената! Притежаваше богатства и се ползваше с огромен авторитет. Изведнъж се оказваше, че само той, Цицерон, първият консул, е отговорен за задържането на петимата. Защото точно той показа на всички неопровержимите доказателства за вината на петимата; именно той ги беше принудил да признаят. Пак той щеше да бъде виновен, ако петимата бъдат осъдени, а процесът щеше да е дълъг и мъчителен и можеше да стане причина за не една и две прояви на насилие. Никой от действащите претори нямаше да се съгласи да оглави специалния съд за държавна измяна — напоследък изобщо не бе имало подобни дела и вече две години никой претор не биваше назначаван за постоянен председател на съда. Ето защо арестуваните все така щяха да си живеят под сенаторски надзор, а идваше Нова година и с нея народни трибуни като Метел Непот, които натякваха за превишените пълномощия на Цицерон, или като Катон, които щяха да го дебнат и за най-малкото отстъпление от закона.

„Ех, ако можеше — разсъждаваше Цицерон, докато водеше Тарквиний към храма на Съгласието, — тези проклетници изобщо да не минават през съда!“ Те бяха виновни, всички го бяха чули от собствената им уста. Рано или късно щяха да ги осъдят; дори най-продажният съд не би ги оправдал. И все някой ден щяха да бъдат… екзекутирани? Но съдиите не можеха да екзекутират! Единственото, което можеха да направят, бе да пратят изменниците в изгнание и да конфискуват собствеността им. Дори трибутните комиции не можеха да произнесат смъртна присъда. Единствено центуриатните комиции имаха това право, и то само при обвинение в пердуелион, голяма измяна — а кой можеше да е сигурен какво въздействие върху умовете на хората можеха да окажат обещанията за „всеобщо опрощаване на дълговете“? Понякога, мислеше си Покорителят на съдилищата, съдебните процеси се превръщаха в твърде голяма тежест.

Луций Тарквиний нямаше какво ново да каже, щом започна заседанието в храма. Цицерон си запази правото само той да задава въпросите и прекара Тарквиний през всички моменти, довели го до Мулвиевия мост в онази злокобна нощ. Едва тогава консулът остави думата и на другите, да не излезе, че иска да присвои цялата слава за себе си.

Това, което не очакваше, беше отговорът на Тарквиний на първия въпрос, който му зададоха.

— Ти защо изобщо си бил с алоброгите? — попита ненадейно Марк Порций Катон.

— Ъ? — изгледа го с недоумение Тарквиний. Той беше нагъл човек и не виждаше защо да се държи почтително със сенаторите.

— Алоброгите са имали водач в лицето на Тит Волтурций. Марк Цепарий каза, че е пътувал с тях, за да съобщи на съзаклятниците за изхода от преговорите между Луций Сергий Катилина и алоброгите. Но ти защо си бил с тях, Тарквиний?

— О, аз малко работа имах с алоброгите, Катоне! — отговори му той. — Бях с тях, защото така е по-безопасно, пък и по-забавно, отколкото да пътувам сам на север. Не, аз отивах при Катилина по други задачи.

— Така ли? И какви са били тези други задачи? — попита Катон.

— Носех му послание от Марк Крас.

В препълнения храм настъпи гробно мълчание.

— Я повтори, Тарквиний.

— Носех послание от Марк Крас до Катилина.

Тук-таме се дочуха гласове, след което настъпи такава суматоха, че Цицерон даде знак на главния си ликтор да удари с фасциите по пода.

— Тишина!

— Ти си носил писмо от Марк Крас до Катилина — повтори Катон. — Къде е то тогава, Тарквиний?

— О, не беше писмо! — отвърна арестуваният. — Съдържанието на посланието беше тук, в главата ми.

— И още ли е там? — попита Катон и хвърли поглед на Крас, който стоеше като замаян на стола си.

— Да, искаш ли да го чуеш?

— Ще ти бъда благодарен.

Тарквиний се изпъчи и започна да декламира:

— „Марк Крас ти казва «горе главата», Луций Катилина. Рим все още не е обединен около теб, но все повече и все по-знатни личности се присъединяват…“

— Този е хитър като воден плъх! — ядоса се Крас. — Дай му да ме обвини и това означава, че за да оправдая себе си, трябва да похарча луди пари да отърва него и всички около него!

— Тихо, тихо! — опита се да го възпре Цезар.

— Тази няма да я бъде, Тарквиний! — рече на висок глас Крас. — Да си беше избрал някой по-уязвим. Марк Цицерон много добре знае, че аз бях първият човек изобщо, който представи на Сената някакви по-конкретни доказателства. При това бях придружен от двама достоверни свидетели — Марк Марцел и Квинт Метел Сципион.

— Това е самата истина — потвърди Цицерон.

— Истина е — подкрепи го Марцел.

— Истина е — обади се и Метел Сципион.

— В такъв случай, Катоне, държиш ли да продължаваш с разпита? — попита Крас Катон.

— Не, Марк Красе, това очевидно са измислици.

— На това мнение ли е сенатът? — попита леко заплашително Крас.

Всички вдигнаха ръка в знак, че са съгласни.

— Което означава — отсъди Катул, — че нашият скъп Марк Крас е достатъчно голяма риба, за да се освободи от куката, без дори да си нарани устата. Но аз имам подобни обвинения срещу някои по-малки риби! Обвинявам Гай Юлий Цезар в участие в съзаклятието на Катилина!

— Аз подкрепям това обвинение на Квинт Лутаций! — изрева от мястото си Гай Калпурний Пизон.

— Някакви доказателства? — попита ги Цезар, без дори да благоволи да се изправи.

— Доказателствата скоро ще се появят — измъкна се Катул.

— И какво ли ще представляват? Писма? Устни послания? Чисти измислици?

— Писма! — закани се Гай Пизон.

— И къде са тези писма? — попита невъзмутимо Цезар. — До кого съм ги адресирал, след като твърдите, че съм ги написал? Или ви е трудно да подправите почерка ми, а, Катуле?

— Разполагаме с кореспонденция между теб и Катилина! — заплаши го Катул.

— Мисля, че веднъж съм му писал — замисли се Цезар. — Трябва да е било, докато той управляваше Римска Африка. Но оттогава със сигурност не съм.

— Писал си, писал си! — ухили му се зловещо Пизон. — Хванахме те, Цезаре, колкото и да се мъчиш да ни избягаш! Пипнахме те!

— В интерес на истината — възрази Цезар — не сте, Пизоне. Попитай Марк Цицерон каква помощ аз оказах на неговото обвинение срещу Катилина.

— Не се мъчи, Пизоне — намеси се Квинт Арий. — Радвам се да кажа това, което Марк Цицерон може да потвърди. Цезар ме помоли да замина за Етрурия и да разговарям със суланските ветерани при Фезула. Знаеше, че няма да вярват на друг сенатор с положение, затова и ме помоли. С радост му услужих, дори се чудех как сам не съм се сетил. Малцина са хората като Цезар да имат ясен поглед върху нещата. Ако той беше част от заговора, нямаше да действа срещу него.

— Квинт Арий говори истината — потвърди Цицерон.

— Затова двамата най-добре седнете и си затворете устата! — ядоса се Цезар. — Това, че някой по-добър от теб те е победил на изборите за върховен понтифекс, Катуле, не е причина да си отмъщаваш! А ти, Пизоне, сигурно доста пари си дал за подкупи да се измъкнеш от съда ми и сега си го изкарваш на мен! Но защо сами се правите за смях? Сенатът добре ви познава, добре знае на какво сте способни!

Навярно е могло още да се каже по въпроса, но точно в този момент в храма нахлу вестоносец, който съобщи на Цицерон, че бивши роби, клиенти на Цетег и Сура, са тръгнали да събират доброволци в самия град и се заканвали, че когато съберат достатъчно сили, ще нападнат домовете на Луций Цезар и Корнифиций, ще спасят Сура и Цетег и ще ги издигнат за консули. След това щели да освободят и другите арестувани и да превземат целия град.

— И такива тревоги — подчерта Цицерон — ще ни преследват до деня, в който процесите приключат! А това изисква месеци, назначени отци, месеци! Помислете как да ускорим нещата, умолявам ви!

Той разпусна заседанието и нареди на преторите да свикат градската милиция. Доброволци бяха пратени по домовете на всеки от сенаторите — пазители на съзаклятниците. По всички публични места беше поставена въоръжена охрана, а група конници от първите осемнайсет центурии, сред тях и Помпоний Атик, се качиха на Капитолия да пазят храма на Юпитер.

— Ех, Теренция, не ми се ще да сляза от длъжност във време на несигурност и дори възможен провал, не и след подобен бляскав успех! — оплакваше се Цицерон пред жена си същия ден, щом се прибра.

— Защото докато съзаклятниците са в Рим, а Катилина разполага с армия в Етрурия, нищо не е сигурно — съгласи се Теренция.

— Точно така, скъпа.

— Освен това ще стане като с Лукул и завоюването на Азия. Ти ще свършиш цялата черна работа, а накрая Силан и Мурена ще си присвоят славата, защото нещата ще приключат през тяхното управление.

Подобна мисъл дори не му беше хрумвала, но тъй като жена му знаеше какво говори, Цицерон потръпна. Да, точно така щеше да се получи! Времето и римската традиция пак щяха да му отнемат заслуженото.

— Ами тогава — помръкна той, — ако ме извиниш, няма да присъствам на вечеря, ами ще се заключа в кабинета си и ще се опитам да намеря решение.

— Ти вече знаеш решението, мъжо. Но все пак те разбирам. Трябва ти не да го измислиш, а да събереш смелост да го изпълниш. И докато мислиш, не забравяй, че Добрата богиня е с теб.

— Да пукнат дано! — беснееше Крас, което беше доста необичайно за спокойния му нрав. — Поне половината от сенаторите стояха и гледаха с надеждата клеветите на Тарквиний да минат! Какъв късмет, че Квинт Курий реши да остави писмата си на моя праг! Иначе днес щях сериозно да загазя.

— Моето положение беше по-критично — напомни му Цезар. — Но за щастие и обвиненията бяха жалки. Глупаци! Катул и Пизон се сетиха да ме замесят и мен едва след като Тарквиний обвини теб. Да бяха помислили миналата нощ, щяха да подправят някое писмо. Или поне щяха да си замълчат, преди да разполагат с подобни писма. Едно от нещата, които винаги са ми повдигали духа, Марк, е мисълта колко тъпи са враговете ми! За мен е голяма утеха да знам, че никога няма да се намери противник, по-умен от мен.

Крас беше свикнал с подобни изказвания от страна на Цезар, но пак учудено изгледа по-младия си приятел. Този човек никога ли нямаше да се усъмни в силите си? Дори да се е случвало, Крас никога не го беше виждал. Добре поне, че Цезар беше спокоен човек, иначе Рим щеше да се моли хиляда Катилини да дойдат вместо него.

— Аз утре няма да присъствам — предупреди го Крас.

— Обещава да е интересно.

— Не ме интересува, пък ако ще и гладиатори да докарат в Сената! Цицерон да се радва на славата си без мен. „Баща на отечеството“, как ли пък не!

— О, Катон просто се пошегува, Марк!

— Че Катон се е пошегувал, е така, Цезаре, но мен ме дразни това, че Цицерон го възприе буквално.

— Горкият. Сигурно му е тежко да стои все вън от центъра на събитията.

— Ти да не си се разболял? Откога си започнал да съчувстваш на другите?

— О, случвало се е да изпитвам съчувствие. А това, че Цицерон предизвиква подобно, не е никак странно. Той е толкова уязвим.

Макар цял ден да организираше милициите и да мислеше как да реши ужасната си дилема, Цицерон намери време да превърне храма на Съгласието в по-приветливо място за заседания. Когато на другия ден — петият от месец декември — сенаторите се явиха призори на входа, дърводелците вече бяха довършили работата си. Имаше по три реда трибуни от двете страни на залата, а в дъното — малък подиум за магистратите. Дори пейката за народните трибуни не беше забравена.

— Не можете да си донесете столовете — предупреди ги Цицерон, — няма да се поберат на редовете, но можете да използвате самите трибуни да седнете. — Консулът посочи горния ръб на предната и задната фасада. — Освен това отворих отдушници.

Навярно бяха дошли около триста души. След като се посуетиха малко, сенаторите дадоха знак, че са готови за работа.

— Назначени отци — започна тържествено Цицерон, — свиках това събрание, за да обсъдим още един въпрос, който нито можем да отлагаме, нито ни е позволено да пренебрегнем. А именно какво да правим с петимата арестувани.

В много отношения положението прилича на онова отпреди трийсет и седем години, когато Сатурнин и неговите метежници са завладели Капитолия и впоследствие се предали. Никой не знаел как да се постъпи с тях! Никой не искал да поеме охраната на някой от тези отчаяни бунтовници по време, когато било ясно, че имат многобройни привърженици — нищо чудно, ако някой приемел при себе си някой от съзаклятниците, да му изгорят къщата, а него да убият. В крайна сметка Сатурнин и четиринайсетте най-важни негови съмишленици били заключени в обичния дом на нашия Сенат, Курия Хостилия. Сграда без прозорци с две масивни бронзови врати. Непревземаема. Тогава група роби, водени от някой си Сцева, се качили на покрива, разместили керемидите и започнали да замерват с тях пленниците, докато ги убият до един. Осъдително деяние, но от голяма полза за обществения мир! Щом Сатурнин умрял, Рим изведнъж се усмирил. Признавам, че в момента армията на Катилина в Етрурия представлява сериозно усложнение, но най-напред трябва да усмирим Рим!

Цицерон млъкна за малко. Много добре знаеше, че в Сената се намират някои от онези младежи, които навремето Сула беше качил на покрива на Курията и че сред тях не се е намирал нито един роб. Един от шайката младежи беше собственикът на Сцева, Квинт… как беше… Кротон, който щом страстите се уталожиха и всичко се забрави, дари свободата на Сцева и публично го похвали за извършеното деяние. Оттам цялата вина беше прехвърлена на други. Сула така и не издаде измамата, още по-малко би го сторил като диктатор.

— Назначени отци — смъмри Цицерон колегите си, — ние сме седнали на действащ вулкан! Петима души стоят под стража в различни римски домове, петима души, които тук, в тази зала и пред това събрание признаха изцяло своята вина. Признаха, че са съучастници в държавна измяна! Но в същото време стигнаха до тези самопризнания едва когато се увериха в съществуването на доказателства, уличаващи ги в заговор! И докато признаваха собствената си вина, обявиха за свои съучастници мнозина други, които сега подлежат на задържане, където и когато бъдат открити. Помислете в такъв случай какво ще стане, когато ги заловим. Ще имаме може би двайсет души, разпределени из обикновени римски домове, където ще живеят през времето на мъчително дългия процес срещу тях.

Вчера се убедихме в една от злините, които подобно положение поражда: група мъже се събраха и привлякоха към себе си други, за да освободят задържаните изменници, да убият консулите и да издигнат двама от изменниците на тяхно място! С други думи, метежът ще продължи дотогава, докогато призналите се за виновни изменници стоят в Рим, а армията на Катилина действа из Италия. Благодарение на бързата си реакция успях да ликвидирам вчерашната опасност. Но на мен ми остава по-малко от месец да бъда консул. Да, назначени отци, почти дойде времето на годишната смяна на магистратите, а ние не сме в положение да я извършим безболезнено.

Моята най-голяма амбиция е да напусна своя пост при условията на пълно умиротворяване на града. Това ще бъде съвсем ясен знак за Катилина, че вече не разполага в Рим със съюзници способни да му окажат голяма помощ. А има един начин…

Консулът отново млъкна, за да остави на сенаторите да осмислят словата му. Искаше му се старият му съперник и съюзник Хортензий да присъства в залата. Хортензий щеше да оцени изяществото на аргументите му, докато повечето биха възприели само тяхната ефективност. Колкото до Цезар… всъщност не беше сигурен дали толкова се вълнува от оценката на Цезар като юрист и като човек. Крас дори не беше дошъл, но пък той беше последният сенатор, комуто Цицерон би желал да направи впечатление с правната си мисъл.

— Докато Катилина и Манлий не бъдат разгромени или принудени да се предадат, Рим ще продължава да се съобразява с военното положение, обявено със Сенатус Консултум Ултимум. Също както се бе съобразявал преди трийсет и седем години, когато Сатурнин и съучастниците му намериха смъртта си в Курия Хостилия. Тогава това означаваше, че никой не може да бъде държан отговорен, задето е довел нещата до логичния им завършек и е екзекутирал метежниците. Извънредното положение гарантираше ненаказуемост на всички онези, които бяха хвърляли керемиди от покрива, с други думи, на техните господари, тъй като господарят на роба е отговорен за действията му. Всички римски граждани, собственици на робите, участвали в убийството, можеха да бъдат съдени, но не и при действието на извънредно положение. Указът, който римският Сенат е упълномощен да гласува, за да гарантира защитата на страната, може да прикрие всякакви подобни действия.

Помислете за нашите признали вината си изменници тук, в Рим, както и за останалите изменници, които търсим, защото успяха да избягат, преди да ги заловим. И чиято вина е безспорна след признанията, изречени от устата на петимата задържани, да не говорим за показанията на Квинт Курий, Тит Волтурций, Луций Тарквиний и Брог. Според условията на действащия указ за извънредно положение не е задължително изменниците да бъдат съдени. Тъй като в момента се намираме в ужасна криза, тази свята институция, римският Сенат, е упълномощена да стори всичко възможно за спасението на Рим. Да оставим петимата изменници под стража, докато дочакат процес, а след това да ги извадим насред Форума, докато делото се разглежда от съда, представлява чудесен повод за нови размирици и бунтове! Особено след като Катилина и Манлий, официално обявени за врагове на държавата, са все още на свобода в Италия и разполагат с армия. Тази армия дори би могла да нападне нашия град, за да се опита да освободи изменниците по време на процеса!

Дали ги убеждаваше? Да, каза си Цицерон. До мига, в който забеляза Цезар, който стоеше с изправени рамене и издължена физиономия на най-долния ред, леко зачервил се от вълнение. Цицерон щеше да срещне възраженията на Цезар, който беше много добър оратор. Освен това беше избран за градски претор и имаше право да се изкаже сред първите, освен ако не се промени редът.

Цицерон трябваше да внуши своята позиция на сенаторите, преди Цезар да вземе думата! Но как? Погледът му се плъзна несъзнателно по седящите на последния ред зад Цезар и изведнъж се спря на стария Гай Рабирий, член на Сената от четирийсет години, но без да се е състезавал никога за магистратска длъжност, което не му даваше правото да държи речи. Типичният педарий, сенаторът от последния ред. Не че Рабирий можеше да се похвали с особени добродетели! Заради множеството му подлости и грехове той беше ненавиждан от повечето римляни. Той също беше част от онази младежка шайка, покатерила се на покрива на Курия Хостилия, за да избие Сатурнин и хората му…

— Ако това събрание реши съдбата на петимата задържани и на всички избягали, членовете му ще бъдат свободни от юридическа отговорност, колкото… колкото… Ами представете си, че сега някой подложи скъпия Гай Рабирий на съд по обвинение, че е убил Сатурнин! Смехотворно, назначени отци. Сенатус Консултум Ултимум стои над всичко и позволява всичко. Ето защо аз се обявявам за това след сериозен дебат нашето събрание още днес да вземе решение каква да бъде съдбата на петимата задържани, признали сами вината си. Да ги държим под стража до провеждането на процес би представлявало според мен опасност за държавата. Нека обсъдим проблема още днес и да решим какво да правим с тях, ползвайки се от пълната закрила на Сенатус Консултум Ултимум! Според действащия указ ние сме в правото си да решим тяхната екзекуция. Можем също така да ги изпратим на вечно заточение, да конфискуваме собствеността им, да ги лишим от огън и вода на територията на Италия до края на живота им.

Цицерон си пое въздух и се запита как ще реагира Катон. Със сигурност и той щеше да се възпротиви. Да, Катон се беше наежил като за бой. Но тъй като беше просто новоизбран народен трибун, щеше да вземе думата един от последните.

— Назначени отци, не е моя работа да вземам решение. Аз само изпълних своя дълг, като представих пред вас юридическите рамки и като ви обясних какво можете да направите при действащото извънредно положение. Лично аз съм за това да вземем решение тук и днес, а не да чакаме процес. Но няма да насочвам по никакъв начин нашето събрание какво решение да вземе за виновните. Нека това го стори друг.

Замълча и отправи предизвикателен поглед към Цезар, после и към Катон.

— Редът на изказванията няма да следва изпълняваната към момента длъжност, а ще взема предвид възрастта и опита на всеки присъстващ. Ето защо ще поискам пръв да се изкаже новоизбраният първи консул, след това новоизбраният втори консул, а оттам нататък — всеки консуларен сенатор. Доколкото мога да броя, в залата присъстват четиринайсет бивши консули. След това ще дам думата на новоизбрания претор Гай Юлий Цезар, на останалите новоизбрани претори, на действащите претори, на новоизбраните едили, на действащите едили, най-накрая на новоизбраните народни трибуни и на действащите народни трибуни. Ще си запазя за по-късно правото да реша ще се изказват ли и бившите претори, защото вече изброих шейсет сенатори, нищо че трима от действащите претори в момента са извън града и ни закрилят от Катилина и Манлий. Ето защо правя обща сметка от петдесет и седем души с право да се изкажат, без да смятам бившите претори.

— Петдесет и осем, Марк Тулий.

Как можа да пропусне Метел Целер, градския претор?

— Ти не трябваше ли да си в Пицен и да събираш войска?

— Доколкото си спомням, Марк Тулий, ти лично ме изпрати в Пицен при условие да се завръщам в Рим на всеки единайсети ден. А освен това трябва да съм тук в продължение на дванайсет дни около смяната на народните трибуни.

— Да, така беше. Петдесет и осем тогава. Това означава, че никой няма време да се сдобие с репутация на голям оратор, разбирате ли ме? Дебатът трябва да приключи още днес! Искам да гласуваме преди залез-слънце. Ето защо ви предупреждавам, назначени отци, ако се самозабравите, ще ви прекъсвам.

Цицерон се обърна към Силан:

— Децим Юний, би ли дал ход на дебата?

— Като имам предвид твоето предупреждение за ограниченото време, Марк Тулий, ще бъда кратък — започна той неуверено. Човекът, който се изкажеше пръв, трябваше да даде тон на останалите и да подкара всички следващи оратори в руслото на собствената си мисъл. Цицерон винаги се справяше, но Силан не беше сигурен в себе си, още повече че нямаше представа какви са настроенията сред мнозинството сенатори.

Цицерон ясно беше намекнал, че е в подкрепа на смъртното наказание. Но какво ли искаха другите? Най-накрая Силан избяга от отговорност, като се изказа в полза на „най-тежкото наказание“. Успя да се въздържи от употребата на думата процес, което трябваше да се изтълкува в смисъл процес да няма.

Дойде ред на Мурена; и той беше в подкрепа на „най-тежкото наказание“.

Цицерон, разбира се, не се изказа втори път, а Гай Антоний Хибрида беше на бойното поле. Затова следващото изказване беше на Мамерк Лепид Принцепс Сенатус, най-висшестоящ сред консуларните сенатори. Без особен ентусиазъм и той се съгласи с „най-тежкото наказание“. Нататък говориха сенаторите, които са били и цензори: Гелий Попликола, Катул, Вация Исаврик, както и притесненият Луций Кота. И те все за „най-тежкото наказание“. После се изказаха останалите бивши консули по хронологичен ред на управлението им — Курион, двамата Лукули, Пизон, Глабрион, Волкаций Тул, Торкват, Марций Фигул, и всички бяха за „най-тежкото наказание“. Луций Цезар, както си беше ред, не се изказа.

Дотук добре. Най-после дойде ред на Цезар, но тъй като малцина знаеха неговите убеждения толкова добре, колкото Цицерон, думите му изненадаха повечето присъстващи. Включително, виждаше се ясно, самият Катон, който не беше разчитал на подобен неочакван и нежелан съюзник.

— Римският Сенат и народ, които заедно представляват Римската република, не са позволявали никога наказанието на пълноправни римски граждани без процес — започна речта си Цезар с типичния си висок, ясен и привличащ вниманието глас. — Току-що петнайсет души се изказаха в подкрепа на смъртното наказание, но никой от тях не спомена, че това наказание трябва да бъде наложено при съдебен процес. Очевидно е, че членовете на това събрание са решили да пренебрегнат републиката и да ни върнат с векове назад и да издействат бързо решение за съдбата на двайсет и един граждани, включително човек, който е бил веднъж консул и два пъти претор, като дори към този момент е законно избран, действащ римски претор. Ето защо няма да губя времето на това събрание, за да хваля републиката, както и правото на всеки римски гражданин да мине през справедлив процес и обжалване, преди неговите съграждани да му наложат каквото и да е наказание. Вместо това, тъй като моите предци са били сред римските отци още по времето на цар Тул Хостилий, ще се огранича с няколко бележки върху положението, такова каквото е било през царския период.

Всички го слушаха внимателно. Цезар продължи:

— Дали има самопризнания или не, няма значение, смъртната присъда не е присъща на римските традиции. Тя не е била римска традиция дори при царете, нищо че римските царе са наказвали със смърт по същия начин, както и ние днес наказваме — чрез убийства вследствие обществени размирици. Цар Тул Хостилий, колкото и голям войнолюбец да е бил, винаги се е колебаел, когато е трябвало да осъди някого на смърт. Това се възприемало зле от народа и той добре го е знаел, щом като лично е посъветвал Хораций да обжалва присъдата си, когато дуумвирите го осъдили за убийството на сестра му Хорация. Стоте отци, предшественици на нашето събрание, не били склонни да пожалят убиеца, но разбрали царския намек и по този начин създали прецедент римският Сенат да избягва да осъжда римляни на смърт. Когато римляни биват изпратени на смърт по волята на управляващите — кой от нас не си спомня Марий и Сула, — това е сигурен знак, че доброто управление е било загърбено, че държавата преживява упадък.

Назначени отци, имам малко време, затова ще кажа само това: нека не се връщаме в царския период, ако това означава екзекуция! Екзекуцията не е подходящо наказание. Екзекуцията означава смърт, а смъртта е просто вечен сън. Всеки човек би страдал много повече, ако го накажат с доживотно заточение, отколкото ако го екзекутират! Всеки ден той ще трябва да преосмисля своето лишаване от гражданство, материалната си нищета, общественото презрение, позора си. Където му е била вдигната статуя, ще бъде съборена, дори восъчната му маска няма да бъде показвана по време на траурните церемонии на наследниците му, нито когато и да е. Той е човек извън закона, жалък и недостоен. Синовете и внуците му ще трябва цял живот да носят неговия позор върху плещите си, жена му и дъщерите му ще плачат от скръб. И всичко това той добре ще го знае, защото все още е жив, все още е човек и е запазил своите човешки чувства и слабости. Както и добродетелите си, които вече няма да са му от полза, а само допълнителна тежест. Да изживяваш ден след ден смъртта си е несравнимо по-голямо наказание от това да приемеш смъртта веднъж завинаги! Това, от което аз самият най-много се страхувам, е политическа ситуация, която би ме отвела във вечно заточение, защото така ще изгубя своето гражданско достойнство. А ако не друго, аз съм римлянин до мозъка на костите си. Аз съм наследник на Венера, а Венера е създателката на Рим.

Силан изглеждаше доста смутен, Цицерон кипеше от гняв, а всички останали слушаха замислени, включително Катон.

— Аз оценявам отношението на нашия опитен консул към това, което упорито нарича Сенатус Консултум Ултимум, съгласен съм, че под неговото спасително було могат да се пренебрегнат всички закони и процедури, действащи при нормални обстоятелства. Разбирам, че основният мотив на нашия опитен консул е добруването на Рим, давам си сметка за неговата тревога да не би присъствието на изменниците в рамките на града да се превърне в беда. Той иска всичко да приключи възможно най-бързо. Е, и аз това искам! Но не и с цената на смъртна присъда, пък ако ще за целта да се върнем в царския период. Не се страхувам нито от нашия опитен консул, нито от четиринайсетте забележителни мъже, присъстващи сред нас, които вече са били консули. Не се страхувам от консулите догодина, нито от тазгодишните претори, нито от преторите догодина, нито изобщо от някого, присъстващ в тази зала, който вече е бил претор и все още има надежда да стане консул.

Цезар се спря и огледа аудиторията с възможно най-сериозно изражение.

— Това, от което се страхувам, е някой бъдещ консул, който ще управлява след десет или след двайсет години. Що за прецедент ще види той в това, което се готвим да решим днес? В интерес на истината какъв беше онзи прецедент около убийството на Сатурнин, който нашият опитен консул приведе като довод? В деня, когато всички знаем кои незаконно отнеха живота на римски граждани, въпросните самоназначили се екзекутори оскверниха едно римско светилище, защото Курия Хостилия представлява именно светилище! Самият Рим беше осквернен. Що за пример, питам аз! Но пак ви казвам, не се страхувам от нашия опитен консул! Страхувам се от някой друг, не чак толкова опитен, но далеч по-безскрупулен бъдещ консул.

Нека разсъждаваме трезво и да отсъдим безпристрастно. Има и други наказания, освен смъртта. Има и други наказания от това да пратиш човек на приятно изгнание в Атина или Масилия. Какво ще кажете за Корфиний, Сулмон или някой друг добре укрепен италийски град? Точно по такива места сме държали в продължение на векове своите непокорни царе и принцове. Защо да не държим и враговете на римската държава? Нека конфискуваме имотите им, за да заплатим добре на жителите на някой подобен град грижите, които ще поемат заради нас. Нека по този начин се погрижим осъдените никога да не избягат. Да ги накараме да страдат, да! Но не и да ги убиваме!

Когато Цезар седна на мястото си, никой не отговори веднага, дори Цицерон. Най-накрая консулът за следващата година Силан се надигна.

— Гай Юлий, мисля, че неправилно си изтълкувал това, което имах предвид, изказвайки се в подкрепа на „най-тежкото наказание“. Мисля, че и другите са допуснали същата грешка. Далеч не съм искал да кажа смърт! Смъртното наказание противоречи на римския дух. Не, всъщност аз имах предвид точно това, за което ти говори. Доживотен домашен арест в някой недостъпен планински градец, заплатен с цената на отнетото имущество.

И така нещата тръгнаха в тази посока, като изведнъж всички се заизказваха в подкрепа на доживотна присъда и конфискация на имуществото.

Когато преторите се изредиха, Цицерон поиска думата.

— В залата присъстват твърде много бивши претори, та да мога да позволя на всеки да се изкаже, а спомняте си, че бившите претори не бяха включени в петдесет и осемте. Онези, които нямат намерение да внесат някакво ново предложение в този дебат, нека отговорят с вдигане на ръка на двата въпроса, които сега ще задам. Кои са в подкрепа на смъртно наказание?

Никой не вдигна ръка. Цицерон се изчерви от яд.

— Кои са в подкрепа на доживотно заточение в италийски град и пълна конфискация на имуществото?

Оказа се, че всички подкрепят това наказание.

— Тиберий Клавдий Нерон, ти какво ще кажеш?

— Никой не спомена за „съдебен процес“ и това дълбоко ме безпокои. Всеки римлянин, пък бил той и признал вината си изменник, има право на съдебен процес, следователно всички тези хора трябва да бъдат съдени. Но не мисля, че е уместно да бъдат съдени преди техният водач Катилина да бъде заловен или сам доброволно да се предаде. Нека главният виновник бъде съден най-напред.

— Катилина — напомни му любезно Цицерон — вече не е римски гражданин! Катилина няма право на съдебен процес по абсолютно никое възможно обвинение.

— Той също трябваше да бъде съден — настоя Клавдий Нерон и седна на мястото си.

От всички народни трибуни Метел Непот, председател на колегията, която предстоеше след няколко дни да влезе в длъжност, пръв взе думата. Беше му омръзнало и имаше лоши предчувствия. Бяха минали осем часа, което не беше чак толкова лошо при условие, че разискваният въпрос беше важен, а и вече трийсетина сенатори се бяха изказали. Но това, което го ужасяваше, бе мисълта, че след него идва ред на Катон — а кога изказванията на Катон не са били дълги, усукани, голословни, неуместни и безкрайно досадни? Затова Непот предварително си отмъсти с порядъчно обстойна реч в подкрепа на Цезар и при сядането си се опита да изпепели с поглед Катон.

На Метел Непот дори не му хрумваше, че той самият представлява единствената причина Катон да присъства този ден в залата в качеството на народен трибун. Когато Непот напусна Изтока след една приятна военна кампания, прекарана като висш легат в щаба на Помпей Велики, той избра доста необичаен начин на пътуване. Което си беше естествено. Непот беше един от най-видните Цецилии, беше изключително богат, освен това беше натрупал допълнително богатства по време на войните на изток, а освен това беше шурей на Помпей. Затова се отдаде на лукс и охолство. Оставаше му само да преброди Апиевия път, а до изборите и летните горещини имаше още време. Когато човек бърза, или язди кон, или се вози на колесница, но Метел Непот за никъде не бързаше. Вместо това предпочете носилка, носена от дванайсет души. Вътре в носилката му беше постлан мек дюшек, тапициран с пурпур, а един слуга стоеше свит в ъгъла и му поднасяше храна, пиене, нощно гърне, книги, каквото пожелае.

Понеже Непот никога не подаваше глава през дебелите завеси на носилката, така и не забелязваше пешеходците, които свитата му подминаваше, затова нямаше как да знае за шестимата скромни люде, които вървяха в обратната посока. Трима от тях бяха роби, а другите трима се казваха Мунаций Руф, Атенодор Кордилион и Марк Порций Катон. Целта им беше Катоновото имение в Пукания, където имаха на разположение едно дълго лято, много книги и никакви деца.

Дълго време Катон стоеше встрани от пътя и наблюдаваше странния парад. Броеше хората, броеше колите: роби, танцьорки, наложнички, пазачи, плячка, пътуваща кухня, няколко библиотеки на колела и цели изби с вино.

— Хей, войнико, кой е този източен деспот? — подвикна той на един от стражите, докато шествието се разминаваше с него.

— Квинт Цецилий Метел Непот, шурей на Великия! — отговори му войникът.

— Като гледам, ужасно се е разбързал — подхвърлил саркастично Катон.

Но войникът беше взел думите му насериозно.

— Така е, пътниче! Бърза да се кандидатира за народен трибун!

Катон продължил пътя си на юг, но преди слънцето да е превалило, се спрял и тръгнал към Рим.

— Какво има? — зачудил се Мунаций Руф.

— Трябва да се прибера в Рим и да се кандидатирам за народен трибун — процедил през зъби той. — Все някой в тази колегия от смешници трябва да му развали кефа на тоя… И на всемогъщия му господар Помпей Велики!

Катон не се справи никак зле на изборите: събраните от него гласове отстъпваха само на тези на Метел Непот. Оттогава насам, щом Непот седнеше, Катон ставаше.

— Смъртта е единственото наказание! — изкрещя той на сенаторите.

Сенаторите го изгледаха недоумяващо. Той беше най-заклетият защитник на старите традиции, затова никой не се съмняваше, че ще подкрепи или Цезар, или Клавдий Нерон.

— Смъртта е единственото наказание, повтарям! Какви са тия глупости за законите и републиката? Кога републиката е криела под полите си очевидни изменници? Няма закон за откритите изменници. Законите са за по-скромните люде. Законите са за хора, които могат и да ги нарушат, но не с цел да навредят на отечеството си — градът, който ги е хранил и ги е превърнал в това, което са.

Погледнете само Децим Юний Силан — хилав, треперлив глупак! Първо си мисли, че Марк Тулий иска смъртно наказание и предлага „най-тежкото наказание“! След това Цезар се изказва и той веднага променя мнението си — искал да каже, каквото Цезар бил казал! Как би могъл той да обиди любимия си Цезар? А какво да кажем за самия Цезар, за това префинено, женствено конте, което все ни натяква, че е наследник на боговете! Цезар, назначени отци, е истинският подстрекател на целия този заговор! Катилина ли? Лентул Сура ли? Марк Крас ли? Не, не и не! Цезар! Заговорът е дело единствено на Цезар! Нима не беше Цезар човекът, който се опита преди три години да убие собствения си вуйчо Луций Кота и колегата му Луций Торкват в деня на влизането им длъжност? Да, Цезар предпочиташе Рим да се управлява от Публий Сула и Автроний, отколкото от майчиния му брат! Цезар, Цезар, винаги и само Цезар! Вижте го, сенатори! Струвал повече от всички ни, взети заедно! Наследник на боговете, роден да управлява, решен да манипулира всичко и всички, готов всеки миг да бутне други в пещта, докато сам си стои на хладно! Цезар! Плюя на теб, Цезаре, плюя!

И което си беше истина, Катон понечи наистина да го наплюе. Повечето сенатори го гледаха удивени, понеже никога не бяха слушали подобна пропита с омраза пледоария. Всеки знаеше, че Катон и Цезар не се обичат; повечето бяха чули, че Цезар е сложил рога на Катон. Но чак пък да изпаднеш в такава истерия? Да обвиняваш другия в държавна измяна? Какво му беше станало на Катон?

— Ние държим под стража петима души, които са признали за своите и на още шестнайсет души престъпления. Къде е тук необходимостта от процес? Процесът е загуба на време и на държавни пари! Освен това, назначени отци, там, където започне съдебен процес, се отваря и възможност за подкупи и бързо обогатяване. Имало е случаи с престъпления почти толкова сериозни като това, когато виновниците са били оправдавани при очевидни доказателства за вината им! Не са един и двама съдебните заседатели, които са протегнали алчните си ръце към богатствата на хора като Марк Крас, приятеля и финансов гарант на Цезар! Нима Катилина се очакваше да управлява Рим? Не! Диктатор щеше да бъде Цезар, Катилина негов предан началник на конницата, а Крас — самовластен господар на хазната!

— Надявам се имаш някакви доказателства за всичко това — обади се любезно Цезар; отдавна беше научил, че невъзмутимото държание на противниците му силно разсейваше Катон.

— Ще намеря доказателства, не се бой! — изкрещя му той. — Където има злодеяния, има и доказателства за тях! Виж доказателствата, с които изобличихме петимата изменници! Видяха ги, чуха ги и сами признаха останалото. Това са доказателства! Аз ще намеря доказателства за участието на Цезар в този заговор, както и за неуспешния заговор отпреди три години! Никакъв процес за петимата виновни! Никакъв процес за когото и да било от тях! И никаква възможност да избегнат смъртта! Цезар говори колко милостиво наказание било смъртта и се обляга на някакви философски измислици. Смъртта, казва той, била просто вечен сън. Ама ние знаем ли го със сигурност? Не, не го знаем! Никой не се е връщал от смъртта, за да ни каже какво става, като умрем! Смъртта е по-евтина, смъртта е окончателна. Нека петимата умрат още днес!

Цезар отново се обади:

— Само ако измяната бъде призната за „пердуелион“, Катоне, смъртното наказание може да бъде законно. А ако не искаш да повдигнеш процес срещу тези хора, как можеш да решиш дали са извършили пердуелион или майестас? Усещам, че пледираш в полза на първото, но дали е така наистина?

— Сега не му е времето за юридически спорове, дори да нямаше лични причини да искаш снизхождението ни, Цезаре! — отвърна Катон. — Те трябва да умрат, и то още днес!

Катон беше поел по наклонената плоскост и щеше да се търкаля по нея с часове, докато не се убеди, че е изсмукал всякаква воля за съпротива у слушателите. Сенаторите нервничеха, Цицерон за малко да се разплаче: Катон щеше да приказва до залез-слънце, следователно гласуването трябваше да се отложи за следващия ден.

До залез-слънце оставаше един час, когато в залата нахълта някакъв роб и почти незабелязан подаде на Цезар сгъната бележка.

Катон веднага подскочи.

— Аха! Предателят е изобличен! — извика той доволно. — Има наглостта да получава писма от съучастниците си под носа ни. Дотам стига неговото безочие, неговото презрение към всички в тази зала! Аз казвам, че ти си предател, Цезаре! Казвам, че това писмо съдържа доказателства!

Докато Катон го заплашваше, Цезар четеше. Когато вдигна поглед, изражението му беше доста трудно за определяне. Дали не го беше обзело известно притеснение? Или пък се забавляваше?

— Прочети го на глас, Цезаре, прочети го да чуем! — подкани го Катон.

Но Цезар поклати глава. Сгъна бележката, изправи се и прекоси цялата зала до мястото на Катон — на втория ред от отсрещната страна. Подаде му бележката и му се ухили.

— Мисля, че ще предпочетеш да запазиш съдържанието за себе си.

Катон не четеше бързо. И докато той сричаше под носа си, сенаторите се радваха на тишината и тръпнеха от ужас какво ще стане, щом Катон вземе думата повторно (както тръпнеха от ужас какво ли ги очаква, ако писмото наистина се изтълкува като изменническо).

Изведнъж Катон изпищя и всички подскочиха. Той смачка писмото на топка и го хвърли по посока на Цезар.

— Задръж го, долни развратнико!

Но Цезар не можа да вземе писмото. То падна някъде на средата между двамата с Катон и преди друг да е реагирал, Филип го грабна… И го отвори. Четенето му се удаваше по-лесно, отколкото на Катон, и само след минути вече се заливаше от смях; щом свърши, го предаде на съседа си, и така един по един всички бъдещи магистрати го прочетоха, докато се стигна до самия Силан.

Катон си даде сметка, че епизодът му е отнел вниманието на аудиторията. Всички или се смееха, или чакаха с нетърпение на свой ред да прочетат писмото.

— Не е ли характерно за това събрание една мръсотия да привлича повече интерес от съдбата на банда изменници? Първи консуле, искам от Сената да се възползва от клаузите на действащия Сенатус Консултум Ултимум и да ти нареди незабавната екзекуция на петимата заловени изменници, както и да издадеш задочна смъртна присъда на четирима души: Луций Касий Лонгин, Квинт Аний Хилон, Публий Умбрен и Публий Фурий. Присъдата да се изпълни при залавяне на виновните.

Разбира се, Цицерон не по-малко от всеки друг изгаряше от любопитство да прочете бележката, но се възползва от предоставената възможност.

— Благодаря, Марк Порций, ще подложа на гласуване предложението ти петимата задържани да бъдат незабавно екзекутирани, а останалите четирима — екзекутирани веднага след залавянето им. Всички, които са в подкрепа на смъртната присъда, да застанат от дясната ми страна. Всички, които са против — от лявата.

Първият от бъдещите консули, Децим Юний Силан, се добра до писмото точно преди гласуването. В бележката пишеше:

Брут току-що ми съобщи, че моят полубрат — нищожество Катон те е обвинил в измяна пред Сената, нищо че сам е признал, че не разполага с доказателства! Мили мой любими, не му обръщай внимание. Това е чиста злоба, задето му открадна Атилия и сложи рога на главата му — да не говорим как тя му е заявила в лицето, че е детска нишка в сравнение с теб. За последното мога да се закълна. Цял Рим е с детски пишки в сравнение с теб.

Помни, че Катон не струва колкото праха под патрицианските ти нозе, че той е просто наследник на една робиня и на един самозабравил се селянин, който навремето се кланяше на патрициите, за да се издигне до цензор, а след това съсипа домовете на не един и двама от тях. Този Катон би желал да стори същото. Той ненавижда всички патриции, но теб — повече от останалите. А ако знаеше какво има между нас с теб, Цезаре, би те намразил още по-силно.

Бъди смел, не обръщай внимание на този отровен плевел и на приятелчетата му. Рим има по-голяма нужда от един-единствен Цезар, отколкото от петдесет Катоновци и Бибуловци. А и техните жени биха могли да кажат същото!

Силан изгледа Цезар с мрачно достойнство и нищо не каза. Цезар излъчваше тъга, но не и угризения. Силан се надигна от мястото си и застана вдясно от Цицерон: не можеше да гласува в полза на Цезар.

Малцина се намериха да гласуват заедно с Цезар против. Но пък и далеч не всички седнаха вдясно от консула. Метел Целер, Метел Непот, Луций Цезар, неколцина от народните трибуни, включително Лабиен, Филип, Гай Октавий, двамата Лукули, Тиберий Нерон, Луций Кота и Торкват останаха вляво от Цицерон, заедно с трийсетина педарии. Мамерк Лепид също седна при тях.

— Забелязвам, че Публий Цетег е сред тези, които гласуват за екзекуцията на брат му — каза Цицерон. — Гай Касий също е в подкрепа екзекуцията на братовчед си. Решението на Сената е почти единодушно.

— Мръсник! Винаги преувеличава! — ядоса се Лабиен.

— Защо не? — вдигна рамене Цезар. — Паметта е къса, а протоколите обикновено записват подобни изказвания, но не и имена: Гай Косконий сигурно няма да се престарае.

— Къде е писмото? — попита Лабиен, изгарящ от любопитство.

— У Цицерон.

— Няма да остане дълго! — Лабиен се изправи, направи няколко крачки, застана до консула и със заплашителен жест издърпа хартията от ръцете му. — Ето, това си е твое — подаде го той на Цезар.

— О, прочети го, Лабиене! — засмя се Цезар. — Не виждам защо ти да не знаеш това, което вече всички научиха, включително съпругът на въпросната дама.

Сенаторите се връщаха по местата си, но Цезар остана прав, та Цицерон да му даде думата.

— Назначени отци, вие пожелахте девет души да умрат — рече Цезар. — Това според аргументите на Марк Порций Катон било най-тежкото наказание, което държавата могла да наложи. В такъв случай би трябвало да е и единственото наказание. Бих искал да предложа решение оттук нататък нищо повече да не се предприема. Да не се конфискува ничия собственост. Жените и децата на осъдените никога повече няма да ги видят. За тях това е достатъчно наказание, задето са живели заедно с предатели. Ако не друго, то поне нека им оставим с какво да живеят.

— Е, всички знаем защо се обявяваш за снизхождение! — провикна се Катон. — Не искаш да се грижиш за тримата Антонии и майка им, уличницата!

Луций Цезар, брат на уличницата, налетя веднага на Катон, а Мамерк Лепид го нападна изотзад. Бибул, Катул, Гай Пизон и Ахенобарб веднага скочиха в защита на Катон и скоро започнаха да се раздават юмруци. Братята Метел Целер и Метел Непот също се включиха, докато Цезар се подсмихваше отстрани.

— Мисля, че е време — обърна се той към Лабиен — да поискам закрилата на народен трибун.

— Тъй като си патриций, Цезаре, нямаш право на трибунска защита — тържествено му отказа той.

Цицерон нямаше как да разтърве побойниците, затова реши да закрие заседанието. Сграбчи Цезар за ръката и го отведе вън от храма.

— Заради Юпитер, Цезаре, върви си вкъщи! — молеше го той. — Какви проблеми създаваш!

— Това важи и за теб — изгледа го презрително Цезар и понечи да се върне в храма.

— Върви си, моля те!

— Не и преди да ми дадеш дума, че няма да има конфискации!

— С радост ти я давам! Сега си върви!

— Отивам си. Но не си мисли, че ще те оставя да ме измамиш.

Цицерон беше спечелил, но речта на Цезар не му даваше покой, докато вървеше заедно с ликторите си към дома на Луций Цезар. Беше пратил четирима претори да доведат Гай Цетег, Статилий, Габиний Капитон и Цепарий, но се чувстваше длъжен лично да придружи Лентул Сура; човекът все пак е бил консул.

Дали цената не беше твърде висока? Не! В мига, в който петимата изменници видеха смъртта си, Рим веднага щеше да утихне. Дори самата мисъл за бунт щеше да се изпари от главите на хората. Нищо не отказваше така лесно метежника от екзекуцията. Ако в Рим по-често се екзекутираха престъпници, престъпността щеше да намалее. Колкото до заобикалянето на съда, Катон беше прав и в двата си аргумента: изменниците бяха признали сами вината си, затова едно разследване щеше да е излишно харчене на държавни пари; а проблемът със съдебните процеси бе, че лесно можеха да се манипулират, стига човек да посрещне финансовите изисквания на заседателите. Тарквиний беше обвинил Крас и макар логиката да подсказваше, че Крас няма нищо общо със съзаклятниците — нали той в крайна сметка представи първите конкретни доказателства, — Цицерон започваше да се чуди… Ами ако Крас наистина е бил замесен в заговора? Току-виж един ден премислил и сам подправил писмата, за да се спаси от подозрения!

Катул и Гай Пизон пък бяха обвинили Цезар. Катон — също. Никой от тях не разполагаше и с най-бегла улика и тримата бяха заклети врагове на Цезар. Но семето на съмнението беше посято. Ами онова, което Катон спомена за заговора отпреди три години? Как Цезар искал да убие Луций Кота и Торкват? Тогава наистина усилено се говореше, че консулите са били под заплаха, но всички сочеха за виновник Катилина. А след това Луций Манлий Торкват доказа, че не вярва на слуховете, като лично защитава Катилина пред съда за злоупотреби. Никой не беше споменал навремето името на Цезар. А Луций Кота беше негов вуйчо. И все пак… Не бяха малко римските патриции, посегнали на роднините си, включително Катилина, който беше убил собствения си син. Да, патрициите бяха нещо различно. Подчиняваха се само на законите, които отговаряха на разбиранията им. Ето например Сула, първият римски диктатор, той беше патриций, нали? И се смяташе за нещо повече от всички останали, особено от Цицерон, временно пребиваващият арпински селяк, презряно ново лице в политиката.

Трябваше да се наблюдава по-внимателно Крас, реши Цицерон. И още по-внимателно — Цезар. Например, дълговете му. Кой повече от Цезар имаше интерес от всеобщо опрощаване на дълговете? Не беше ли това достатъчна причина да застане той зад Катилина? Как иначе разчиташе да се измъкне от заплашващото го разорение? Трябваше да завладее цели държави, а Цицерон не виждаше как ще стане това. Цезар не беше Помпей; никога не беше заставал начело на армия. Пък и Рим никога нямаше да връчи специални поръчения на него! Всъщност колкото повече си мислеше Цицерон за Цезар, толкова повече се убеждаваше, че е бил част от заговора на Катилина. Ако не за друго, заради зачеркването на непосилните си дългове.

И ето, че докато се връщаше на Форума, придружен от Лентул Сура (когото отново влачеше за ръката, все едно беше малко дете), Цицерон се сблъска с другия Цезар. Луций Цезар не беше нито толкова надарен, нито толкова опасен като Гай, но все пак беше човек с тежест: предишната година беше консул, членуваше в колегията на авгурите, навярно някой ден щяха да го изберат за цензор. Двамата с Гай Цезар бяха не само близки роднини, но дори се харесваха един друг.

Луций Цезар стоеше като закован на стълбите и сякаш не вярваше на очите си.

— Сега ли? — попита той Цицерон.

— Сега — отговори твърдо Цицерон.

— Ей така, без никакви приготовления? Без шанс за помилване? Без баня, чисти дрехи и време да се подготви психически? Ние да не сме станали варвари?

— Трябва да стане веднага — оправдаваше се Цицерон. — Преди да е залязло слънцето. Ако обичаш, не се опитвай да ми пречиш.

Луций Цезар демонстративно отстъпи назад.

— Боговете да ме пазят някой ден да не застана на пътя на римското правосъдие! — изсмя се той. — Дали си намерил време да съобщиш на сестра ми, че мъжът й ще умре некъпан и без чисти дрехи?

— Нямам време! — отвърна Цицерон, колкото да каже нещо. О, това беше ужасно! Той просто си вършеше дълга! Но нямаше как да го каже на Луций Цезар, нали? Какво тогава можеше да каже?

— Най-добре тогава да изтичам до къщата й, докато се води още на името на Сура! — тросна се Луций Цезар. — Предполагам, още утре ще свикаш Сената да се разпореди с имота.

— Не, не! — На Цицерон направо му се плачеше. — Дал съм дума на братовчед ти Гай, че няма да има конфискации.

— Колко великодушно — подигра се Луций Цезар. Погледна зет си Лентул Сура и сякаш понечи да му каже нещо; но накрая затвори уста, поклати глава и тръгна на другата посока. Нищо нямаше да помогне, пък и нищо чудно Лентул Сура изобщо да не го чуе. Той вече беше изгубил разсъдък.

Цял разтреперан от проведения разговор, Цицерон продължи надолу по Весталските стълби, Форумът беше изпълнен с народ — и то далеч не обичайните зяпачи. Докато ликторите му проправяха път през тълпата, Цицерон виждаше познати лица. Това младият Децим Брут Албин ли беше? Онзи нямаше как да е Публий Клодий! Прогоненият син на Гелий Попликола? Защо ще се блъскат заедно с простолюдието от бедняшките квартали?

Долавяха се настроения, които още повече наплашиха Цицерон. Хората мърмореха, погледите им бяха мрачни, лицата им издаваха неодобрение, а телата им с нежелание се отдръпваха пред римския консул и жертвата, която водеше за ръка. Цицерон се уплаши и едва не избяга. Но не можеше. Всичко това беше негово дело. Той трябваше да го доведе докрай. Той беше бащата на отечеството, сам-самичък беше спасил Рим от патрицианските разбойници.

От другата страна на Гемониевите стълби, които водеха до Аркс, северната част на Капитолия, се намираше порутеният и единствен римски затвор — Лаутумиите. Най-старата сграда от комплекса се наричаше Тулианум, малка, триъгълна къщурка от времето на царете. Единствената врата беше откъм страната на Клив Аргентарий и Базилика Порция — грозна, неприветлива и винаги заключена.

Но тази вечер зееше отворена, а в рамката й бяха застанали шест силуета — римските екзекутори. Шестимата, разбира се, бяха роби и живееха заедно с останалите държавни роби в дървените бараки на Вия Ректа, оттатък свещените граници на града. Това, по което съдбата им се отличаваше от тази на събратята им, бе, че не прекрачваха померия, освен ако трябваше да изпълняват задълженията си. А задълженията им се състояха в това да сграбчат с яките си, почернели от слънцето ръце врата на някой нещастник — задължително чужденец — и да го строшат. Това най-често се случваше един-два пъти в годината по време на нечие триумфално шествие. Отдавна бяха отминали времената, когато строшените вратове можеха да принадлежат и на римляни. Сула беше избил доста народ, но никога в Тулианума, Марий — също.

За щастие разположението на стаята за екзекуции не позволяваше на събралите се да видят какво става вътре. Когато останалите четирима осъдени дойдоха, Цицерон нареди всички ликтори и доброволци в гъста верига пред Тулианума и почти не остана какво да се вижда.

Цицерон изкачи няколкото стъпала до вратата и вонята отвътре го блъсна в носа. Непоносим мирис на разложена плът. Защото никой никога не чистеше стаята за екзекуции. Осъденият влизаше, слизаше през една дупка в средата на пода, а долу го чакаха палачите и му трошаха врата. След което оставяха тялото му да изгние на място. Следващия път, когато стаичката потрябваше, палачите изхвърляха полуизгнилите останки на предишния убит в една тръба, свързана с канализацията.

Със свито гърло и побеляло лице Цицерон изчака петимата осъдени да влязат вътре. Пръв мина Лентул Сура, последен — Цепарий. Никой дори не го погледна, за което Цицерон беше изключително благодарен. И петимата се движеха като в транс.

Изчака няколко мига. Един от палачите се показа на вратата и му кимна. „Вече мога да си вървя“ — каза си Цицерон и придружен от ликтори и доброволци, се насочи към рострата.

Качи се на трибуната и огледа множеството, което се губеше в далечината. Прокара език по пресъхналите си устни и се замисли какво да каже. Намираше се вътре в свещените рамки на града, затова не можеше да използва думата „мъртъв“ в публично слово.

И какво да каже вместо „мъртъв“? Изчака секунда, сетне протегна ръце и извика: „Вивере!“ — (живяха). Минало свършено — свършено и забравено.

Никой не се зарадва. Никой не го освирка. Цицерон слезе от трибуната и се насочи към Палатина, докато тълпата се пръскаше най-вече в посока на Есквилина, Субура, Виминала. Когато се озова пред малкия кръгъл дом на Веста, отнякъде се появи многобройна група конници, водени от Атик. Вече бяха запалили факли, защото падаше здрач. Всички го поздравиха като спасител на републиката, баща на отечеството, същински герой, излязъл от митовете. Балсам за душата! Със заговора на Луций Сергий Катилина беше свършено, а той сам го беше разкрил и провалил.

5

От 5 декември 63 г. пр.Хр. до март 61 г. пр.Хр.

Цезар се запъти към Държавния дом, обзет от гняв. След него тръгна Тит Лабиен. Цезар просто му беше кимнал с глава и Помпеевият трибун го беше последвал, без да знае за какво точно го вика. Тъй като Помпей не беше в Рим, Лабиен беше свикнал да гледа на Цезар като на свой началник.

Още едно кимване и той беше подканен да се почерпи с вино. Лабиен си наля, седна на стола и безмълвно проследи с поглед домакина си, който нервно крачеше напред-назад из помещението.

Най-накрая Цезар проговори:

— Цицерон ще съжалява, че се е родил на този свят! Как може да си позволява да тълкува по този начин римските закони! Как сме могли изобщо да изберем за консул подобен пуяк!

— Нима ти не си гласувал за него?

— Нито за него, нито за Хибрида.

— Значи за Катилина? — изненада се Лабиен.

— За него и за Силан. В интерес на истината никой не ми беше присърце, но след като човек е длъжен да гласува, така поне нямам угризения.

— Най-добре седни! Знам, че не се докосваш до вино, но тази вечер е по-различна. Малко алкохол ще ти подейства добре.

— Алкохолът никога не действа добре — тросна му се Цезар; но все пак седна. — Ако не ме лъже паметта, Тит, чичо ти Квинт Лабиен навремето беше убит от керемида в Курия Хостилия. Преди трийсет и седем години.

— Заедно със Сатурнин, Луций Еквиций и останалите. Да, така е.

— И ти какво мислиш по въпроса?

— Какво да мисля, освен че е станал жертва на непростима и противозаконна саморазправа? Те всички бяха римски граждани, а никой не пожела да ги съди.

— Съгласен съм. И все пак онова не беше официална екзекуция. Задържаните бяха убити, защото ако бяха останали живи, щеше да започне процес, който за Марий и Скавър създаваше опасност за още по-масови насилия. Естествено човекът, който разреши проблема с физическото убийство на задържаните, беше Сула. По онова време той беше дясна ръка на Марий — бърз, умен и безкомпромисен съюзник. Петнайсет души загинаха, но нямаше шумни процеси, а после дойдоха корабите с житото, Марий го разпродаде на безценица и ситият град се успокои. По-късно цялата заслуга около убийството на петнайсетте беше прехвърлена на роба Сцева.

Лабиен свъси вежди и разреди виното си с още вода.

— Ще ми се да знаех накъде биеш.

— Аз знам, Лабиене, а това е важното — усмихна се Цезар. — Помисли най-напред върху този съмнителен акт, с който републиката сравнително наскоро се сдоби, за да разрешава бързо проблемите: Сенатус Консултум де ре Публика Дефенденда… Или както Цицерон го прекръсти Сенатус Консултум Ултимум. Изобретен от Сената по времето, когато се страхувахме от диктатори и държахме да намерим друг начин за разрешаване на кризи. Въпросният законодателен акт свърши добра работа на Сената при случая с Гай Гракх, а също със Сатурнин, Лепид и неколцина други.

— Все още не разбирам какво искаш да кажеш — призна си Лабиен.

Цезар въздъхна.

— Ето ни пак изправени пред един указ за извънредно положение, Лабиене. Но погледни какво се случи с него! За Цицерон въпросният указ се превърна в съвсем почтено, налагащо се от само себе си и крайно удобно средство за установяване на лична власт. Трябва ти само да подмамиш Сената да го гласува и ползвайки се от закрилата му, вече си свободен да пренебрегваш и законите, и политическите традиции! Дори не ти се налага да прокарваш поправки в действащите закони. Цицерон чисто и просто използва своя Сенатус Консултум Ултимум, за да затвори устите и да прекърши вратовете на римски граждани. Без излишни церемонии, без капка милосърдие към близките на осъдените! Петимата души бяха изпратени на смърт по-бързо, отколкото се постъпва с дезертьорите в армията! Е, никой не ги замерваше с керемиди, но затова пък ги екзекутираха с пълното съгласие на римския сенат! Който по настояване на Цицерон си присвои правото да бъде съдия и съдебен заседател едновременно! Как ли е гледала тълпата на събитията от вечерта, а, Лабиене? Ще ти кажа как. От днес нататък никой римски гражданин не може да е сигурен, че в случай на нужда ще му се даде свещеното право да бъде съден, преди да го осъдят. А онзи така наречен блестящ интелектуалец, онзи главозамаял се от собствената си тъпота глупак Цицерон си въобразява, че е спасил Сената от изключително трудна ситуация по най-добрия и удобен начин! Признавам, че за Сената това беше най-лесният и удобен начин. Но за мнозинството римски граждани, от първата класа до безимотните, това, което Цицерон създаде днес, подписва смъртната присъда на едно от неотменимите граждански права. Какво пречи на Сената при действието на друг указ за извънредно положение да реши, че всеки римлянин може да бъде екзекутиран, без да се води какъвто и да е процес срещу него! Какво ни гарантира, че това няма да се случи някой ден повторно, Лабиене? Кажи ми, какво ни го гарантира?

Лабиен не знаеше какво да му отговори. Той остави чашата на масата и зяпна Цезар, сякаш за пръв път го виждаше. Защо все Цезар успяваше да види далечните последици на всяко събитие, когато всички други бяха слепи за тях? Защо той, Тит Лабиен, не беше проумял сам какво точно върши Цицерон? Та самият Цицерон не го беше разбрал! Само Цезар. Онези, които бяха гласували срещу екзекуцията, го бяха сторили, защото не им даваше сърце да осъдят своите колеги, или защото по природа бяха склонни да спорят за всичко.

— Тази сутрин направих недопустима грешка, когато взех думата в Сената — ядосваше се Цезар. — Предпочетох да говоря с ирония, смятах, че ще е по-добре да сдържа емоциите си и да разчитам на трезвия разум на сенаторите. Реших да се направя на мъдър, да докажа колко налудничаво е предложението на Цицерон, като насочих вниманието на всички към царския период; опитах се да внуша как Цицерон подрива устоите на републиката и ни връща далече в миналото. Твърде сложно. Трябваше да говоря като за пред малки деца, да напомня очевидни истини. Но си казах, че имам пред себе си възрастни и образовани хора, които притежават поне малко разум. Затова възприех иронията. Без да си давам сметка, че те така и няма да разберат къде всъщност искам да ги отведа с доводите си. Трябваше да съм прям и откровен, така както съм в момента пред теб, но не исках да ги притискам твърде много, да не би да се заслепят от гняв! Но те вече са били слепи, нищо не ми е коствало да опитам! Не правя често грешки, Лабиене, но тази сутрин допуснах една. Ей на, вземи например Катон! Единственият човек, от когото очаквах да ме подкрепи, колкото и да ме мрази. Това, което той говори, беше глупост. Но останалите се хванаха за словата му, както евнусите се лепят за статуята на Кибела.

— Катон е злобно кученце, което само знае да лае.

— Не, Лабиене, той е опасен глупак. Опасен, защото не си дава сметка, че е глупак.

— Това може да се каже за повечето от нас.

Цезар го изгледа намръщено.

— Аз не съм глупак, Тит.

— Никой не се и съмнява в това. — Защо така се получаваше, че в компанията на човек, който не пие, виното губеше ефекта си? Лабиен си наля вода. — Не можем да върнем времето назад, Цезаре. Вярвам ти, че ще накараш Цицерон да съжалява, задето се е родил, но как ще го постигнеш?

— Много просто. Ще завра прехваления му Сенатус Консултум Ултимум някъде между изтънчените му сливици — отговори Цезар.

— Но как? Как?

— Остават ти четири дни като народен трибун, Лабиене, а те са напълно достатъчни, ако действаме бързо. Можем дори да си позволим утрешния ден да го посветим на съвещания и разпределяне на ролите. Вдругиден преминаваме към първата фаза от плана ми. Другите два дни ще стигнат за втората. Няма да успеем да свършим цялата работа за четири дни, но ще я избутаме достатъчно надалеч, за да няма връщане назад. А ти, скъпи ми Тит Лабиен, ще напуснеш трибунската длъжност, обгърнат със слава! Ако не успееш с друго да защитиш името си пред бъдните поколения, то събитията от следващите четири дни, ще говорят достатъчно!

— Какво трябва да направя?

— Тази вечер — нищо… Освен ако… Дали имаш достъп, не няма как. Нека се изразя другояче. Можеш ли да се сдобиеш отнякъде със статуя на Сатурнин? Или на чичо си Квинт Лабиен?

— Мога да ти донеса нещо много по-ценно — отговори му веднага Лабиен. — Знам къде пазят восъчна маска на Сатурнин.

— Восъчна маска? Но той не е бил претор, за да има право на такава!

— Така си е — подсмихна се Лабиен. — Понеже си твърде голям аристократ, Цезаре, трудно ти е да проумееш как разсъждават хората от нашите среди — разни амбициозни пиценци, самнити, арпински парвенюта и така нататък. Ние сме твърде нетърпеливи и даваме мило и драго да видим лицата си, изваяни от восък и украсени с истинските ни коси и бради! Щом съберем достатъчно пари, първата ни работа е да се свържем с някой от майсторите на Велабрум и да си поръчаме „имаго“. Познавам хора, които никога няма да стъпят в Сената и все пак притежават собствени восъчни маски. Според тебе как Магий от Велабрум забогатя толкова бързо?

— Е, точно в този случай мога само да се радвам, че нетърпеливите пиценски парвенюта като теб си поръчват отрано восъчните маски — похвали го Цезар. — Намери ми имагото на Сатурнин, както и подходящ актьор, който да имитира покойника.

— Чичо Квинт също си имаше восъчна маска, ще наема актьор и за него. Мога да намеря и по един бюст на двамата.

— В такъв случай не виждам за какво повече мога да те използвам до сутринта. Но от утре призори до последния час от трибунската ти служба, да знаеш, Лабиене, че няма да те оставя да мигнеш.

— Само двамата ли ще действаме?

— Не, ще бъдем четирима — увери го Цезар и стана, за да го изпрати. — Моят план ще разчита на теб, мен, Метел Целер и братовчед ми Луций Цезар.

Лабиен напусна Държавния дом смаян, изпълнен с любопитство и притеснен, че от вълнение и нетърпение няма да успее да се наспи.

Цезар не възнамеряваше да спи. Прибра се умислен в таблиния и дори не забеляза иконома Евтих, който на няколко пъти трябваше да се покашля, за да привлече вниманието му.

— А, колко хубаво, че си тук! — зарадва се върховният понтифекс. — Ще кажеш на всички, че ме няма, Евтих, дори на майка ми. Разбрано?

— Богове! — възкликна прислужникът и вдигна ръце към пухкавото си лице. — Господарю, Юлия настоява да разговаря с теб, и то незабавно.

— Кажи й, че знам за какво иска да разговаряме и че ще бъда щастлив да прекарам ако ще и целия ден с нея, но едва когато новите народни трибуни влязат в длъжност. Дотогава ме няма.

— Цезаре, това е чак след пет дни! Не мисля, че момичето може да чака толкова!

— Ако реша, че ще чака двайсет години, Евтих, значи ще чака двайсет години — отвърна му с леден тон Цезар. — А пет дни не са двайсет години. Всички семейни и домашни проблеми ще почакат пет дни. Юлия си има баба, така че може да се обърне към нея. Ясно ли е?

— Да, господарю — смотолеви икономът, грижливо затвори вратата след себе си и тихо се запъти към коридора, където Юлия напрегнато го очакваше. — Съжалявам, Юлия, каза, че нямало да се види с никого, преди новите народни трибуни да влязат в длъжност.

— Не, Евтих, не може да е казал подобно нещо!

— Каза го. Отказва да приеме дори господарката Аврелия.

Точно в този момент тя се появи откъм атрия на весталките.

— Хайде, ела — рече тя на Юлия и я отведе в своята част от жилището.

— Значи си чула — каза Аврелия и настани внучката си на стола.

— Не съм сигурна какво точно съм чула — отговори й някак замаяно момичето. — Поисках да поговоря с татко, а той ми отказа!

Аврелия се замисли.

— Така ли било? Колко странно! Цезар не е човек, който бяга от истината.

— Евтих каза, че нямало да приеме никого, дори теб, през идните пет дни, бабо. Ако трябва да съм точна — до деня, в който новите народни трибуни влязат в длъжност.

Аврелия свъси вежди и започна да обикаля стаята; известно време нищо не каза. Юлия я наблюдаваше, но така и не допусна да избухне в сълзи. „Проблемът е — разсъждаваше тя, — че тримата сме прекалено различни един от друг!“

Майката на Юлия беше починала, когато тя беше само на седем години, затова Аврелия беше едновременно нейна майка и баба. С нея не се разговаряше лесно, все беше заета с някаква работа, държеше се строго и немилостиво. И все пак беше успяла да даде на Юлия това, от което децата най-много се нуждаят: сигурност и усещане, че е неразривно свързана със семейството. Аврелия рядко се смееше, но притежаваше чувство за хумор, което можеше да се прояви най-неочаквано, пък и не придиряше на внучката си, задето е склонна да се забавлява. Баба й не жалеше сили да я възпита не само как да се облича с вкус, но и как да се държи в обществото. Да не забравяме и прямотата, с която Аврелия й внушаваше да приеме съдбата си, при това с достойнство и гордост, без да се смята в нито един миг от живота си ощетена.

— Няма смисъл да желаем друг, по-добър живот — постоянно повтаряше Аврелия на Юлия. — С или без причина това е светът, в който живеем, друг няма. Затова трябва да изживеем живота си колкото се може по-щастливо и приятно. Не можем да се борим със съдбата си, Юлия.

Цезар по нищо не приличаше на майка си, освен че беше упорит като нея. Юлия отдавна беше усетила колко лесно трудните им характери могат да доведат до жестока разправия и при най-малък повод. Но за дъщеря си Цезар беше всичко, беше самият живот, който Аврелия я беше научила да приеме с благодарност. Не беше чак бог, но със сигурност беше истински герой. За Юлия нямаше друг човек, който да се мери по съвършенство с баща й, нямаше друг мъж толкова умен, толкова начетен, толкова остроумен, толкова красив, толкова идеален. Е, Юлия се досещаше и за слабостите му (нищо че той не ги показваше пред нея): от гневливия му нрав до онзи порок, който според нея най-лесно го завладяваше — желанието да си играе на котка с мишка с хората, да ги наказва с усмивка и за най-малката грешка.

— Трябва да има някоя много важна причина Цезар да не иска да ни вижда — реши най-накрая Аврелия. — Не се страхува да разговаря с нас, в това съм сигурна. Мога да предположа, че подобно поведение няма всъщност никаква връзка с нас двете.

— Във всеки случай едва ли има връзка — съгласи се Юлия — с това, за което ние сега мислим.

Аврелия се усмихна.

— Ти ставаш все по-наблюдателна, Юлия. Абсолютна си права.

— Тогава, бабо, след като той не намира време да ни приеме, налага се да говоря с теб. Истина ли е това, което чух при Портик Маргаритария?

— За баща ти и Сервилия?

— Това ли било? А!

— А ти какво си помисли, Юлия?

— Не можах всичко да си обясня, защото в момента, в който ме видят, всички млъкват. Това, което разбрах, е, че татко се е заплел в някаква много скандална история с жена и че целият Сенат го бил разбрал тази сутрин.

Аврелия ядно изсумтя.

— Нямаше как да не разбере. — И без да се церемони, разказа на Юлия с най-големи подробности какво се е случило в храма на Съгласието.

— Баща ми и майката на Брут — замисли се Юлия. — Каква бъркотия! — засмя се тя. — Колко потаен човек е баща ми, бабо! През цялото това време нито аз, нито Брут дори не сме подозирали! Какво толкова й намира?

— Ти никога не си я харесвала.

— Не, никога!

— Е, това е разбираемо. Ти си на страната на Брут, няма как да я харесваш.

— А ти?

— Мисля, че такава каквато е, ми се нрави, дори много.

— А татко ми разправяше, че не я е харесвал изобщо. Той не лъже.

— Той със сигурност не я харесва. Нямам представа, пък и да си призная, не искам и да имам, с какво го привлича. Във всеки случай е нещо много силно.

— Навярно е много добра в леглото.

— Юлия!

— Вече не съм дете — изкикоти се момичето. — А пък имам и уши.

— За това, което си говорят хората при Портик Маргаритария?

— Не, за това, което се говори край мащехата ми.

Аврелия изведнъж се вцепени.

— Това скоро ще престане!

— О, не, бабо, недей! — извика Юлия и я хвана за ръката. — Не трябва да обвиняваш бедната Помпея, няма за какво. Тя нищо не е казала, всичко е от приятелките й. Знам, че има още да раста, но винаги съм се смятала за по-голяма и умна от Помпея. Тя е просто едно сладко кученце, което си маха доволно с опашката и се радва, докато другите интригантстват, щастлива, ако всички са доволни. Двете Клодии и Фулвия я тормозят постоянно, а тя дори не разбира колко са жестоки. — Юлия се умисли. — Обичам татко до смърт и не бих търпяла някой да му придиря, но истината е, че и той е жесток с Помпея. Е, знам защо! Тя е твърде глупава за него. Двамата никога не е бивало да се женят.

— Аз съм виновна за този брак.

— Е, сигурна съм, че си го сторила с добри намерения — увери я Юлия и въздъхна. — Но ми се ще да беше избрала някоя по-интелигентна от Помпея Сула!

— Избрах я — оправда се унило Аврелия, — защото нея ми предложиха. И защото си мислех, че единственият начин да предотвратя една сватба между Цезар и Сервилия, е да изпреваря събитията.

По-късно мнозина сенатори щяха да си спомнят, че са предпочели да се оттеглят от Форума далеч преди екзекуцията на Лентул Сура и останалите.

Един от тях беше новоизбраният консул Децим Юний Силан; друг — новоизбраният народен трибун Марк Порций Катон.

Силан се прибра в дома си, преди Катон да го е настигнал, защото хората по улиците многократно спираха шурея му и той слушаше поздравленията им за храбрата реч, с която изобличил машинациите на Цезар.

Самият факт, че сам трябваше да си отвори, подсказа на Силан какво е настроението в къщата: робите се бяха изпокрили и дори не смееха да оставят някого да пази на входа. Излизаше, че мълвата вече е стигнала. Но дали самата Сервилия знаеше? А Брут? Силан изкриви лице заради болките, които мъчеха стомаха му, но събра смелост и се запъти към стаята на съпругата си.

Тя стоеше зад масата и преглеждаше сметките на Брут. Когато Силан се появи на вратата, Сервилия го изгледа с обичайното си раздразнение.

— Какво има? — сопна се тя.

— Значи не знаеш — заключи Силан.

— Какво не знам?

— Че писмото ти до Цезар не попадна у когото трябва.

Сервилия надигна вежди в недоумение.

— Какво искаш да кажеш?

— Онзи хубавец, когото ти обичаш да пращаш по задачи, защото се е лепнал за полите ти, не се оказа чак толкова хитър — обясни Силан с ирония, каквато тя никога не би му позволила. — Направо нахълта в храма, без да се замисли, че трябва да изчака. Предаде писмото ти на Цезар във възможно най-неподходящия момент, именно по време на речта, с която почитаемият ти брат Катон се опитваше да убеди присъстващите, че тъкмо Цезар стои зад заговора на Катилина. И когато Катон забеляза с какво нетърпение Цезар се захвана да чете бележката, той го накара да я прочете на глас пред целия Сенат. Беше убеден, че в писмото ти има доказателства за съзаклятието на Цезар.

— И Цезар го прочете на глас?

— Хайде сега, толкова ли зле познаваш Цезар след тези години на интимност? — отвърна й някак презрително Силан. — Той не е толкова несъобразителен, пък и знае как да се владее. Не, ако някой излезе победител от цялата история, това беше именно Цезар. Разбира се, че Цезар! Просто се усмихна на Катон и му обясни, че именно той има интерес да скрие съдържанието на бележката. Стана от стола си и подаде писмото ти на Катон с любезен жест.

— Значи не съм била изложена? — прошепна Сервилия.

— Катон не можеше да повярва на очите си. Бяха му нужни часове да разчете текста, а всички останали го гледаха със зяпнала уста. Най-накрая смачка листа на топка и го хвърли обратно към Цезар. Но, разбира се, разстоянието между двамата беше голямо. Филип пръв грабна писмото от пода и го прочете. След това го предаде на хората до себе си и накрая писмото се озова при мен, на подиума.

— И всички много са се смели — процеди през зъби жена му. — Не се и съмнявам!

— „Детска пишка“ — изсмя се Силан.

Някоя друга жена би трепнала от възмущение, но не и Сервилия.

— Глупаци!

— Настъпи такава веселба, че Цицерон едва успя да ги нареди да гласуват.

Дори в момент на такова лично изпитание тя не изпускаше от внимание политиката.

— Гласуване? За какво?

— За да се реши съдбата на заловените конспиратори. Бедните. Екзекуция или изгнание. Аз самият гласувах за екзекуция, след писмото ти не можех да постъпя по друг начин. Цезар се беше изказал в полза на по-меката присъда, а и повечето сенатори бяха на негово мнение. Но писмото и Катон обърнаха везните. Мнозинството гласуваха за екзекуция. Благодарение на теб, Сервилия. Ако не беше твоето писмо, Катон щеше да плещи до залез-слънце и гласуването щеше да се отложи за утре. Утрото е по-мъдро от вечерта и бях убеден, че на следващото заседание сенаторите щяха да застанат на позицията на Цезар. Ако бях на мястото на Цезар, скъпа, щях да те насека на парчета, за да те хвърля на вълците.

Думите му донякъде я объркаха, но Сервилия изпитваше толкова непреодолимо презрение към съпруга си, че дори не се засегна.

— Кога ще се изпълнят екзекуциите?

— В този същия миг. Рекох си, че ще е най-добре да се прибера у дома, преди да е дотичал Катон.

Сервилия скочи на крака.

— Бруте!

Но Силан изрече с горчива усмивка:

— Късно е, скъпа. Много късно. Катон вече е тук.

Сервилия все пак понечи да излезе, но в следващата секунда пред нея се беше изправил Катон. С дясната си ръка беше сграбчил Брут за ухото и го влачеше със себе си.

— Влез и я виж с очите си: майка ти, уличницата! — изрева той, пусна Брут и го блъсна пред себе си. Толкова силно го удари в гърба, че младежът се олюля и щеше да падне, ако Силан не го беше подкрепил. Брут изглеждаше толкова смутен и наплашен, че навярно не разбираше какво точно се случва край него. Силан предвидливо се отдръпна встрани.

„Какви са тези странни чувства, които ме обземат? — чудеше се той. — Защо след всичко това душата ми се радва, защо се чувствам отмъстен? Днес целият град научи, че съм рогоносец, но за мен това сякаш не е толкова важно, колкото тази наслада — да видя как жена ми се опозорява. Трудно бих могъл да виня за нещо Цезар. Всичко е било заради нея, в това съм убеден. Той не се занимава с жените на хора, които не го предизвикват в политиката, а до днес аз нищо не бях сторил против интересите му. Тя е била, сигурен съм. Желаела го е, преследвала го е. Тъкмо затова предложи Брут да се ожени за дъщеря му! За да стане Цезар част от семейството. Той не би се оженил за нея, затова Сервилия е трябвало да плюе на гордостта си. Истински подвиг за жена като нея! А сега Катон, мъжът, когото тя най-силно ненавижда, се гаври с двамата, които най-много обича — Брут и Цезар! Свърши се с щастливите й дни. Отсега нататък животът й ще бъде една безконечна война. Както е било в детството й. О, Сервилия ще надделее! Но колко ли ще бъдат свидетелите на триумфа й? Аз самият няма да го доживея, за което мога само да се радвам. Моля се да си отида по-напред от всички други.“

— Погледни я тази уличница! — ревеше Катон и удари с все сила Брут по главата.

— Мамо, мамо, какво е станало? — прохленчи Брут. Главата му кънтеше от удара, в очите му напираха сълзи.

— Мамо, мамо! — присмя му се Катон. — Мамо, мамо! Колко си наивен, Бруте, какво мамино синче, каква подигравка с мъжкия пол! Брут-бебето, Брут-кукличката! Мамо, мамо! — И още веднъж го удари.

Сервилия реагира с бързината на отровна змия. Толкова внезапно се нахвърли върху Катон, че той дори не успя да се усети навреме. Тя се озова между него и Брут и свила пръсти като котешки нокти го сграбчи за лицето. Ноктите й потънаха в плътта му, все едно птица го закълва с клюна си. Катон инстинктивно затвори очи. Сервилия с все сила натисна и прокара ръце по лицето му, раздирайки кожата му.

Дори храбрият воин Катон трябваше да отстъпи пред подобна ярост. Тихо извика от болка, отдръпна се и отвори очи: пред погледа му се разкриваше най-ужасната картина, която виждаше през живота си, може би като изключим лицето на покойния му брат: Сервилия се беше облещила насреща му и скърцаше със зъби, все едно се канеше да му прегризе врата. Под неразбиращите погледи на сина си, мъжа си и природения си брат в следващия миг тя пъхна пръсти в устата си и блажено изсмука късчетата плът по тях. На Силан му прилоша и бързо излезе от стаята. Брут припадна. Катон остана сам-самичък срещу сестра си, облян в кръв.

— Махай се и повече да не си стъпил тук — заповяда му Сервилия.

— Някой ден синът ти ще бъде мой!

— Ако само се опиташ, Катоне, това, което ти се случи сега, ще ти се струва майчина ласка.

— Ти си чудовище!

— Просто се разкарай, Катоне.

Той си тръгна, скрил обезобразеното си лице в гънките на тогата си.

— Защо не се сетих да му кажа, че аз поръчах убийството на Цепион? — попита се тя на глас и коленичи над безжизненото тяло на сина си. — Няма значение — махна с ръка, избърса пръстите си и разтърси Брут. — Това ще го запазя за още по-специален случай.

Брут бавно дойде в съзнание и отвори очи.

— Стани и седни на кушетката.

Той се надигна от земята и седна.

— Знаеш ли за какво изобщо става дума?

— Не, мамо — отново изхленчи Брут.

— Не знаеш защо Катон ме нарече уличница?

— Не, мамо — промълви синът й.

— Аз не съм уличница, Бруте.

— Не си, мамо.

— И все пак — продължи Сервилия, като се отпусна на най-близкия стол, готова да се притече веднага на помощ на Брут, ако се наложи, — вече си достатъчно голям, за да разбираш живота. Време е да те осведомя за някои неща. Това, за което става дума — невъзмутимо обясняваше тя, — е, че от няколко години бащата на Юлия е мой любовник.

Брут сведе глава и скри лице в дланите си. С болка и недоумение си представяше споровете в храма на Съгласието, на които беше станал неволен свидетел; разговора с майка му; няколкото блажени мига с творчеството на Фабий Пиктор, вуйчо Катон, който беше нахълтал в стаята му и го беше сграбчил за ухото, след това майка му, която се нахвърли на вуйчо Катон и… и… Брут отново се разтрепери и горко зарида.

А сега и това. Майка му и Цезар любовници, при това от години. Как щеше да го преживее? Как трябваше да го приеме? Брут беше свикнал да го водят за ръка; не му беше приятно усещането, че трябва сам да вземе решение, особено ако решението се отнасяше до неговите чувства. Искаше му се за всяка ситуация предварително да знае какво са писали Платон и Аристотел по въпроса. По една или друга причина той не чувстваше нищо. Но защо? Майка му беше закон сама за себе си; това вуйчо Катон го разбираше. Ако майка му си е имала любовник, значи е имало сериозна причина. А ако Цезар е бил любовникът, причината пак е била сериозна. Майка му нищо не правеше без причина. Нищо!

Сервилия, на която й омръзна да слуша хлипанията му, го сепна.

— Катон — рече му тя — няма място тук, Бруте. Никога не е имал място при нас, дори когато беше малко дете. Мормолика открай време е сложила ръка върху него. Дори годините не му позволиха да се оправи. Той е дебелоглав, тесногръд, едностранчив и невероятно самодоволен. Не желая да се меси нито в моя, нито в твоя живот.

— Никога не съм си давал сметка колко силно го мразиш в действителност — погледна я Брут, сваляйки ръце от лицето си. — Мамо, ти го изплаши до смърт! До смърт!

— Радвам се, ако е така! — отвърна Сервилия. Сякаш едва сега виждаше сина си и неволно направи кисела гримаса. Заради пъпките Брут не можеше да се бръсне и се задоволяваше с това да подстригва гъстата си черна брада. Като се прибавеха и сополите по мустаците му, не можеше да мине дори за грозен. Беше противен. Тя издърпа кърпата, която стоеше до каната с вино.

— Избърши се и си издухай носа. Не мога да приема и дума от критиките, които Катон ти отправя, но със сигурност има моменти, когато силно ме разочароваш.

— Знам — промълви Брут. — Знам.

— Е, както и да е! — рече майка му, сетне се изправи, мина зад него и го прегърна през раменете. — Ти си човек с потекло, пари, високо образование и обществено влияние. А още не си навършил двайсет и една. Времето ще ти помогне да израснеш, сине, но няма да помогне на Катон. Нищо не може да помогне на Катон.

При допира си с ръката й Брут изпита усещане, все едно са му залепили разтопено олово. Но не намери сили да я отблъсне. Изправи рамене и попита:

— Може ли да си вървя, мамо?

— Да, стига да ми кажеш, че разбираш в какво положение се намирам.

— Разбирам, мамо.

— Какво върша си е моя работа, Бруте, затова няма да чуеш оправдание за връзката ми с Цезар. Силан знае, и то от доста време. Логично е, че Цезар, Силан и аз сме предпочели всичко да остане в тайна.

Брут неочаквано възкликна:

— Терция! Терция е дъщеря на Цезар, не на Силан! Тя прилича на Юлия.

Сервилия погледна сина си с известно възхищение.

— Колко си проницателен, Бруте. Да, Терция е от Цезар.

— И Силан го знае.

— От самото начало.

— Горкият Силан!

— Не хаби чувствата си по хора, които не го заслужават.

— Ами Цезар? — попита той. — Ти обичаш ли го?

— Повече от всеки друг, като не броим теб.

— Горкият Цезар! — изпусна се Брут и се спаси, преди майка му да е успяла да отговори. Сърцето му щеше да изскочи от вълнение — никога не си беше позволявал подобна волност.

Силан се беше погрижил единственият син в семейството да разполага с няколко просторни стаи, обърнати към перистила. Брут се скри в покоите си, но не за дълго. Изми се, подряза брадата си, среса се и извика прислужника си да му помогне с тогата. След което напусна тревожния дом на Силан. За всеки случай не вървеше сам из римските улици: придружаваха го двама роби с факли.

— Може ли да видя Юлия, Евтих? — попита Брут на вратата на Цезаровия дом.

— Късно е, господарю, но ще проверя дали си е легнала — посрещна го почтително икономът и го пусна вътре.

Разбира се, че щеше да го приеме. Брут изкачи стълбата до първия етаж и потропа на вратата й.

Юлия отвори и го прегърна, заравяйки лице в косите му. Обзе го усещане за топлина и уют; Брут сега разбра защо хората разправят, че нищо не струвало колкото завръщането у дома. Неговият дом беше Юлия. Любовта му към нея ставаше все по-силна; през затворените му клепки се процедиха сълзи и той я притисна към себе си, да вдъхне от свежестта й. Юлия, Юлия…

Без да съзнава ясно какво иска да стори, Брут прокара ръце по гърба й, надигна глава от рамото й и понечи да я целуне. Жестът му беше толкова непохватен, че Юлия дори не разбра в първия момент какво иска. Когато осъзна, вече беше твърде късно да се отдръпне, без да нарани чувствата му. Така Юлия за пръв път се целуна с мъж и ако не друго, то поне съжалението, което изпитваше към него, донякъде измести останалите впечатления. Пък и не беше чак толкова неприятно. Устните му бяха меки и сухи, а освен това тя стоеше със затворени очи и не виждаше лицето му. Брут не посмя да си позволи повече. Още две плахи целувки и я пусна.

— О, Юлия, толкова те обичам!

Какво можеше тя да му отвърне, освен:

— И аз те обичам, Бруте!

Въведе го в стаята и го настани на кушетката. За да спази благоприличие, седна на стол, сравнително далеч от него, и остави вратата открехната.

Юлия разполагаше с просторна стая и я беше подредила, поне според разбиранията на Брут, със завиден вкус. Тя сама се беше погрижила за всичко, а Юлия знаеше как да се грижи за тези неща. Фреските изобразяваха почти ефирни птици и крехки цветя, оцветени с пастелни цветове, мебелите бяха с лека и изящна конструкция, никъде не се забелязваше нито пурпур, нито позлата.

— Майка ти и баща ми — рече Юлия.

— Това какво означава?

— За тях или за нас?

— За нас. Как можем да знаем какво означава за тях?

— Предполагам — отговори бавно Юлия, — че няма да има последици за нас. Няма закон, който да им забрани да се обичат заради нас, но навярно хората няма да одобрят подобна връзка.

— Никой не може да поставя под въпрос честта на майка ми! — тросна се Брут, но си даде сметка, че думите излизат някак изкуствено от устата му.

— Разбира се, че не може. Баща ми представлява уникално и неповторимо събитие в живота на майка ти. Сервилия не е някоя Пала или Семпрония Тудитан.

— Ох, Юлия, прекрасно е, че всичко разбираш!

— Да ги разбереш е лесно, Бруте. Баща ми не прилича на останалите мъже, както и майка ти не може да се сравнява с другите жени. — Юлия вдигна рамене. — Кой знае? Може би връзката им е била неизбежна точно защото и двамата са нещо уникално.

— Двамата с тебе имаме сестра — изведнъж подхвърли Брут. — Терция е дете на баща ти, не на Силан.

Юлия застина за миг, тихо ахна, но накрая щастливо се усмихна.

— Имам си сестричка! Това е прекрасно!

— Недей, Юлия, просто недей! Никой от нас не бива да говори за това, дори в семейството си.

Усмивката й се стопи.

— О, да, разбира се, че си прав, Бруте. — Идеше й да заплаче. — Никога не бива да се издавам пред нея. Така или иначе — рече тя по-смело, — знам.

— Външно тя може и да прилича на теб, Юлия, но е наследила характера на майка си.

— Глупости говориш! Как успя да го разбереш, след като е само на четири?

— Много лесно — отговори мрачно Брут. — Ще я сгодят за Гай Касий, защото неговата и моята майка сравнявали хороскопите ни. Животът ни щял да бъде силно обвързан, очевидно чрез Терция.

— Касий също не бива да го знае.

Брут пренебрежително изсумтя.

— Е, хайде сега, Юлия! Мислиш, че никой няма да му каже? Но за него това няма да е от значение. Дори е по-добре жена му да е наследила един Цезар, отколкото един Силан.

„Ето на — каза си Юлия, — все едно слушам майка му!“ Затова се върна на темата:

— Нека поговорим за родителите ни.

— Мислиш ли, че това, което съществува помежду им, може да повлияе на нас?

— Би трябвало. Но мисля, че от нас се очаква да не обръщаме внимание.

— Тогава така да бъде — съгласи се Брут и стана от мястото си. — Трябва да вървя, много е късно. — На вратата хвана ръката й и я допря до устните си. — След четири години ще се оженим. Ще ни е трудно да чакаме толкова дълго, но Платон казва, че очакването ще ощастливи нашия брак.

— Така ли казва? — отвърна Юлия. — Това съм го пропуснала.

— Е, аз чета между редовете.

— Разбира се. Мъжете сте по-надарени в това отношение. Отдавна съм го забелязала.

Нощта едва-едва започваше да отстъпва пред зората, когато Тит Лабиен, Квинт Цецилий Метел Целер и Луций Юлий Цезар се явиха в Държавния дом. Върховният понтифекс ги посрещна. На голямата маса до стената в таблиния стояха наредени кана вода, сладко вино, прясно изпечен хляб, току-що изцеден зехтин и великолепен пчелен мед. Цезар търпеливо изчака посетителите му да закусят. Той самият си пийваше от каменна чаша някаква течност, от която се издигаха пари. Но нищо не хапна.

— Какво пиеш? — полюбопитства Метел Целер.

— Гореща вода с оцет.

— Ужас!

— Човек свиква — невъзмутимо обясни Цезар.

— Не виждам защо изобщо ще иска да свикне.

— По две причини. Първата е, че според мен е полезно за здравето ми, което възнамерявам да поддържам до преклонна старост, а втората — че убива вкусовите ми възприятия и така не се гнуся нито от граниво масло, нито от мухлясал хляб.

— Първото добре, но каква е ползата от второто? Да не си станал и ти стоик? Защо изобщо трябва да се насилваш да ядеш лоша храна?

— По време на поход човек често се принуждава да го прави… Така де, имам предвид походите, които аз водя. Помпей Велики другояче ли се държи, Целер?

— Надявам се! Както и всеки друг пълководец, при когото съм служил! Напомни ми никога да не се записвам офицер при теб!

— Е, през зимата и пролетта това питие не е чак толкова ужасно, защото вместо оцет сипвам лимонов сок.

Целер го погледна с ужас, а Лабиен и Луций Цезар се засмяха.

— Добре, нека се залавяме с работа — подкани ги Цезар и седна зад писалището си. — Простете, че седнах на мястото на патрона, но така мога да гледам и тримата едновременно. Така и вие ме виждате най-добре.

— Простено ти е — кимна братовчед му.

— Тит Лабиен беше снощи у нас, затова знам мотивите му да ме подкрепи при вчерашното гласуване — обясни Цезар, — разбирам чудесно и теб, Луций. Но още се чудя защо ти, Целер, гласува в Сената в моя полза. Хайде, кажи ми.

Метел Целер, злощастен съпруг на своята първа братовчедка Клодия, беше шурей на Помпей Велики, защото майка му беше майка също така на Метел Непот и на Муция Терция. Братята Целер и Непот бяха предани един на друг, радваха се на почит и уважение и им се носеше славата на чаровни и жизнерадостни люде.

Цезар никога не беше гледал на Целер като на политически радикал, дори се представяше като консерватор. От отговора му зависеше до голяма степен успехът на Цезаровото начинание: той нямаше да постигне целта си, ако Целер не е готов да го последва докрай.

Целер сведе красивото си лице и сви юмруци.

— Като за начало, Цезаре, не одобрявам самия факт, че някакви новопоникнали гъби като Цицерон налагат своите разбирания за политика на истинските римляни. Още по-малко ще се съглася с екзекуцията на римски граждани без провеждане на съдебен процес! Не ми убягна, че в защита на Цицерон се изказа още един полуримлянин, именно Катон Салониан. Накъде вървим, щом онези, които си присвояват правото да тълкуват законите ни, са наследници на роби или провинциалисти без име?

Последното твърдение — дали Целер си даваше сметка? — се отнасяше в не по-малка степен до неговия зет, Помпей Велики.

— Ти какво можеш да сториш в случая, Гай? — попита Луций Цезар.

— Доста неща. Лабиене, няма да се сърдиш, че ще изслушаш онова, което ти говорих вчера. Най-вече за това какво всъщност направи Цицерон. Екзекуцията на граждани без провеждане на процес не е най-важното в случая. То е по-скоро последица. Истинското престъпление се крие в Цицероновото разбиране на Сенатус консултум де република дефенденда. Не мисля, че указът за извънредно положение е имал за цел да се превърне в параван за Сената или която и да е друга институция да разполага с римските граждани, както намери за добре. А именно така го разглежда Цицерон.

Указът за извънредно положение беше създаден, за да се прилага в случай на граждански размирици, каквито бяха тези около исканията на Гай Гракх. Същото може да се каже и за втория случай, когато указът бе приложен, а именно при Сатурнин, нищо че тогава недостатъците на закона станаха още по-очевидни. Указът беше използван и от Карбон, когато Сула дебаркира на италийска земя, после — и срещу Лепид. В случая с Лепид указът вече беше подсилен от конституционните нововъведения на Сула, които даваха на Сената пълни и ясни права да взема решения по всички въпроси, свързани ако не с гражданските размирици, то с войната. Сенатът предпочете да гледа на Лепидовия бунт като на война.

— Но нещата не стоят така днес — подчерта Цезар. — Сенатът отново е ограничен от трите народни събрания. Освен това никой от екзекутираните снощи римски граждани не е повел въоръжена войска срещу Рим. В действителност никой дори не е посегнал на друг римлянин, ако не броим опита за самозащита на Цепарий на Мулвиевия мост — в случая обаче човекът може да си е мислил, че го нападат разбойници. Никой от петимата не е бил обявяван за обществен враг. И колкото и доводи да бъдат изтъкнати, уличаващи ги в престъпни намерения, петимата вече са мъртви, без да са успели да превърнат намеренията си в нещо повече. Осъдихме ги на смърт заради намерения, не заради конкретни дела! Писмата изразяваха само намерения, не се отнасяха до състояли се събития.

Кой може да каже какво би станало с техните намерения, ако Катилина се покажеше пред стените на Рим? А след като Катилина напусна града, какво излезе от намеренията им да убият консулите и преторите? Двама души — при това не сред петимата екзекутирани снощи — били видени как се опитват да проникнат в дома на Цицерон, за да го убият. Но истината е, че нашите консули и претори са си живи и здрави и до ден-днешен! Никой с пръст не ги е докоснал! Нима ще започнат да ни убиват без съд и присъда само въз основа на нашите намерения?

— Ще ми се да беше казал всичко това вчера в Сената! — въздъхна Целер.

— За съжаление каквито и доводи да бях извадил, Катон щеше да ги използва. Колкото и да твърдеше, че трябвало да се изкажем кратко, Цицерон дори не се опита да му отнеме думата. Жалко, че не продължи да говори до залез-слънце.

— Виновна е Сервилия — напомни Луций Цезар това, което не биваше да се напомня.

— Не се притеснявай, знам го — прехапа устни братовчед му.

— Е, ако възнамеряваш да я убиеш, гледай да не й го кажеш предварително в писмо — ухили се Целер. — В наше време намеренията са достатъчни.

— Точно това ви обяснявам. Цицерон превърна указа за извънредно положение в чудовище, което може да бъде обърнато срещу всеки от нас.

— Да, но аз не виждам какво можем да сторим за тези няколко дни, та да променим нещата — обади се Лабиен.

— Можем да обърнем същото това чудовище срещу самия Цицерон, който без съмнение точно в този момент крои планове как да принуди Сената да му гласува титлата „патер патрие“, баща на отечеството — изрече Цезар. — Твърди, че е спасил страната, докато аз продължавам да съм на мнение, че никой не е заплашвал страната ни. Катилина и неговата армия не струват. Ако някога един бунт е бил осъден на неуспех още в своя зародиш, то това е той. Лепид беше достатъчно жалък, Катилина е просто една шега, за жалост грозна шега, защото ще се наложи да загинат римски войници.

— Какво възнамеряваш? — попита Лабиен. — Какво можеш да сториш?

— Имам намерение да компрометирам самия указ за извънредно положение. Виждате ли, смятам да обвиня в държавна измяна човек, който е действал под закрилата на указа — обясни Цезар.

Луций Цезар го зяпна.

— Кого, Цицерон?

— Естествено, не Цицерон, не и Катон. Твърде рано е да търсим възмездие за участниците при последното прилагане на указа. Ако само се опитаме, ще ни унищожат. Ще дойде време и за това, братовчеде, но по-нататък. Не, ще се заемем с човек, за когото всички знаят, че е извършил престъпление при действието на един по-стар Сенатус Консултум Ултимум. Цицерон беше достатъчно любезен сам да ни посочи името на жертвата. Гай Рабирий.

Тримата го погледнаха учудено.

— Имаш предвид да го съдим за убийство — най-накрая се обади Целер. — Гай Рабирий без всякакво съмнение е бил от онези, които се качиха на покрива на Курия Хостилия. Но това е убийство, не е държавна измяна.

— Не е така, ако прочетеш законите, Целер. Помисли малко. Всяко убийство се превръща в държавна измяна, когато е извършено, с цел да се отнемат прерогативите на държавата. Ето защо убийството на римски гражданин, който е подлежал на съдебен процес по обвинение в държавна измяна, е само по себе си измяна.

— Започвам да разбирам накъде биеш. — Очите на Лабиен заблестяха от вълнение. — Но няма да успееш да доведеш нещата до съд.

— Обвинението в „пердуелион“, или тежка измяна, Лабиене, не е от компетенцията на съда. То трябва да бъде разгледано пред центуриатните комиции.

— Но ти и там нямаш шансове, Цезаре, нищо че Целер е градски претор.

— Не съм съгласен. Има начин делото да бъде насрочено пред центуриатните комиции. Просто ще започнем една процедура, която е по-стара от републиката, но е не по-малко законна от всяка републиканска процедура. Всичко е записано в старите документи, приятелю. Дори Цицерон не би могъл да оспори законността на това, което вършим. Единственото, което ще успее да стори, е да препрати делото в центуриатните комиции.

— Ще се наложи да ме просветиш малко, Цезаре. Аз не съм специалист по антично право — усмихна се Целер.

— Ти си известен като претор, който изключително точно се придържа към собствените си укази — напомни му Цезар, като реши нарочно да изостри любопитството им. — Един от указите ти гласи, че ще се съгласиш да съдиш всеки човек, стига неговият обвинител да действа в рамките на закона. Утре сутринта Тит Лабиен ще се яви пред твоя трибунал и ще поиска Гай Рабирий да бъде съден за пердуелион заради извършеното убийство на Сатурнин и Квинт Лабиен, както е трябвало да бъде съден според прецедентите от времето на цар Тул Хостилий. Ти ще разгледаш случая и ще се окаже, че по някакво щастливо съвпадение точно същия ден ще си получил копие от моето изследване на старите съдебни процедури по въпросите за държавна измяна. Това проучване ще потвърди правотата на Лабиен и правото му да съди Рабирий за държавна измяна заради двойното убийство.

Тримата му събеседници не знаеха какво да кажат. Цезар изпи остатъка от разтворения оцет и продължи:

— Процедурата около единствения процес от времето на Тул Хостилий, за който е останал спомен — онзи за Хораций, обвинен в убийството на сестра си, — изисква делото да се разгледа само от двама съдии. Освен това в днешно време в Рим има само четирима души, които могат да бъдат съдии, защото само те принадлежат към патрицианските фамилии, принадлежащи към сенаторската върхушка по времето, когато се е състоял процесът. Аз съм един от тях, а братовчед ми Луций — вторият. Третият е Катилина, обявен официално за обществен враг. Четвъртият е Фабий Санга, който точно в този момент е на път за земите на алоброгите в компанията на своите клиенти. Ето защо ти, Целер, ще назначиш мен и Луций за съдии по делото и ще наредиш процесът да се състои незабавно на Марсово поле.

— Сигурен ли си, че нещата стоят точно така? — попита Целер. — Присъствието на Валериите по онова време е засвидетелствано, а Сервилиите и Квинктилиите със сигурност са дошли от Алба Лонга след неговото разрушаване, също както и Юлии.

Отговори му Луций Цезар:

— Процесът срещу Хораций, Целер, се е състоял много преди разрушаването на Алба Лонга, така че Сервилиите и Квинктилиите няма как да са присъствали в града по онова време. Юлиите са се преселили в Рим още по времето, когато на престола е бил Нума Помпилий. Били са прогонени от Алба Лонга от Клуилий, който узурпирал престола и им отнел властта. Колкото до Валериите — Луций Цезар вдигна рамене, — те са били просто римските военни жреци, което също им отнема правото да участват в процеса.

— Приемам възраженията — отстъпи развеселен Целер. — Признавам си, че в крайна сметка съм само един простосмъртен Цецилий!

— Понякога — усмихна се Цезар, приемайки иронията, — си струва да имаш предци, Квинт. Още един повод да се радвам на късмета си: нито Цицерон, нито Катон могат да оспорят избора ти на съдиите.

— Това ще предизвика доста гневни реакции — отбеляза Лабиен.

— Напълно сигурно, Тит.

— А Рабирий ще последва примера на Хораций и ще обжалва.

— Разбира се. Но най-напред ще изиграем едно превъзходно представление, като възстановим картината от древността, така както е изглеждала по времето на Хораций: кръст, изсечен от злощастно дърво, раздвоен кол за бичуване, трима ликтори с брадви в сноповете пръчки, символизиращи трите триби, воал за главата на Рабирий и ритуални върви около китките му. Чудесен театър. Спинтер ще се спука от завист.

— Но те ще намерят начин да протакат обжалването на Рабирий пред центуриатните комиции, докато не стихне общественото недоволство. Делото на Рабирий няма да бъде разгледано, преди всички да са забравили за Лентул Сура и останалите — отбеляза Лабиен.

— Не могат да го сторят — възрази Цезар. — Щом следваме старите обичаи, обжалването трябва да бъде разгледано веднага, както е било с Хораций.

— Добре, да приемем, че осъдим Рабирий — разсъждаваше Луций Цезар. — Все пак не разбирам, братовчеде. Каква е ползата?

— Първо, нашият процес ще се различава съществено от процедурата, която беше въведена от Главция. За всички присъстващи делото ще представлява фарс. Съдиите са тези, които избират кои доказателства да приемат и кои изобщо да не удостоят с внимание. Така ще сторим и ние с теб, щом Лабиен повдигне обвинението. Няма да позволим на обвиняемия да предостави каквито и да е доказателства в свое оправдание. За нас е от жизнена важност цял Рим да види как не се раздава никаква справедливост! Защото нима получиха справедливост петимата, които бяха екзекутирани снощи?

— А второ? — попита Луций.

— Второ, обжалването ще се разгледа веднага, т.е. пред едно силно обезпокоено от вчерашните събития народно събрание. Цицерон ще изпадне в паника. Ако центуриатните комиции осъдят Рабирий, значи и той самият е в опасност. Цицерон не е глупак, нищо че понякога самочувствието и убеждението, че е прав, му пречат да разсъждава. Щом разбере какво сме намислили, ще разбере и защо сме го намислили.

— В такъв случай — рече Целер, — ако има поне малко разум, ще свика незабавно трибутните комиции и ще прокара закон, отменящ древните процедури.

— Да, предполагам, че така ще подходи — Цезар погледна Лабиен. — Забелязах, че вчера в храма на Съгласието Ампий и Рул гласуваха в наша подкрепа. Мислиш ли, че биха ни сътрудничили? Някой трябва да наложи вето в трибутните комиции, но точно по това време ти ще бъдеш на Марсово поле и ще се занимаваш с Рабирий. Дали Ампий и Рул са готови да упражнят правото си на вето от твое име?

— Ампий със сигурност, защото е обвързан с мен, а двамата сме обвързани с Помпей Велики. Но мисля, че и Рул би ни сътрудничил. Той би сторил всичко, ако с това може да причини зло на Цицерон и Катон. Според него само те са виновни за провала на поземления му закон.

— Нека бъде Рул тогава, подкрепен от Ампий. Цицерон ще поиска от трибутните комиции да му гласуват закон със задна дата, за да ни накаже, задето сме се захванали с древната процедура. Нека напомня, че пак ще се позове на своя безценен Сенатус Консултум Ултимум, за да прокара законопроекта си на второ четене, без да чака седемнайсет дни. Така сам ще представи пред гражданите проклетия указ за извънредно положение, и то точно в деня, когато най-много би искал той никога да не е бил гласуван. А Рул и Ампий ще наложат своето вето. След което Рул ще привика Цицерон и ще предложи компромис. Нашият консул ще се съгласи на всякакво предложение, което ще предотврати открито насилие на Форума — стига да получи поне половината от това, което иска.

— Трябвало е да чуеш какви ги разправя Великия за Цицерон и за участието му в Съюзническата война — презрително се изсмя Лабиен. — Нашият консул припада при вида на оголен меч.

— А каква сделка ще предложи Рул? — попита Луций Цезар, който не изпитваше симпатии към Тит Лабиен, но го възприемаше като необходимо зло.

— Най-напред ще поиска законопроектът на Цицерон да не ни заплашва със съдебна отговорност след време. Второ, обжалването на Рабирий да се разгледа от центуриатните комиции на следващия ден. Така Лабиен ще бъде едновременно обвинител и народен трибун. Третото, което ще поискаме, е обжалването да бъде разгледано според процедурата на Главция. Четвърто: вместо да получи смъртна присъда, Рабирий ще бъде пратен в изгнание и ще трябва да заплати глоба. — Цезар доволно въздъхна. — И пето, аз ще бъда назначен за съдия по обжалването в центуриатните комиции, а Целер ще бъде мой гарант.

— Юпитер ми е свидетел, Цезаре, това е умно! — засмя се Целер.

— Защо да променяме присъдата? — попита Лабиен. — Центуриатните комиции не са осъждали човек за държавна измяна още от времето на Ромул.

— Ти си непоправим песимист, Тит. — Цезар се облакъти на масата. — Това, което е наша цел, е да разпалим искрите на съмнение, които вече са се зародили в главите на гражданите. Мнозина станаха свидетели как сенатът отрече на няколко римски граждани правото им на съдебен процес. Това е въпрос, по който първата и втората класа няма да последват Сената, няма да го последват дори първите осемнайсет центурии. Сенатус Консултум Ултимум съсредоточава твърде голяма власт в ръцете на Сената и със сигурност няма конник или изобщо състоятелен човек в Рим, който да не си дава сметка за това. От времето на братята Гракхи между римските съсловия не е преставала тихата война за надмощие. Никой не изпитва топли чувства към Рабирий, той е просто един стар злодей. Затова неговата съдба няма да има за гласоподавателите същото значение, както съзнанието за отнетите им права. Мисля, че съществува голяма вероятност народното събрание да осъди Гай Рабирий.

— И да го изпрати в изгнание — добави с известно съжаление Целер. — Знам, че е стар злодей, Цезаре, но освен това е възрастен човек. Изгнанието би било равносилно на смърт.

— Не и ако не се стигне до произнасяне на присъда.

— И как може да не се произнесе?

— Това зависи изцяло от теб, Целер — усмихна се лукаво Цезар. — Като градски претор ти отговаряш за протокола от заседанията на Марсово поле, а също така си длъжен да следиш за червеното знаме, което се вдига над Яникулум при всяко масово събиране на Марсово поле. Да не би точно в този момент да ни нападне враг.

Целер отново прихна да се смее.

— О, не, Цезаре!

— Скъпи приятелю, ние търпим извънредното положение, защото в момента Катилина се намира в Етрурия и командва цяла армия! Този проклет указ никога нямаше да влезе в действие, ако Катилина нямаше армия, днес щяхме да бъдем с петима души повече на този свят. При нормални обстоятелства никой дори не се сеща да погледне към Яникулум, най-малко градският претор, който си има достатъчно работа. Но при условие, че се очаква Катилина и неговата армия да нападнат Рим, в мига, в който червеният флаг се спусне, всички ще се разбягат в паника. Центуриите ще забравят за гласуването и ще хукнат по домовете си да се въоръжават, както са правели навремето, когато са ни нападали етруските и волските. Затова предлагам — добави замислено Цезар — да пратиш някой свой човек на Яникулум, който да свали знамето, когато трябва. За целта ще установите някакъв сигнал: огън, ако слънцето не се е спуснало към западния хоризонт, или огледало, ако наближава залез.

— Всичко това е много добре — обобщи Луций Цезар, — но какво ще постигнем с целия този заплетен план, ако Рабирий така или иначе не бъде осъден, а извънредното положение продължи да действа до разгрома на Катилина и армията му? Какво точно искаш да внушиш на Цицерон? За Катон изобщо не говоря, той е толкова тъп, че дори няма да разбере какво се е случило.

— За Катон си напълно прав, Луций. Но Цицерон е различен. Както знаем, той е страхлив. В момента се чувства на гребена на вълната и затова си позволява повече. Искаше му се да се случи някоя голяма криза по време на мандата му и тя наистина се появи. Още не му е хрумнало, че подобна криза може да се превърне в лична драма за римския консул. Но ако ние му напомним, че все пак центуриатните комиции са признали Рабирий за виновен, той ще разбере посланието, повярвай ми.

— Но какво точно съдържа твоето послание, Гай?

— Това, че никой не може да действа безнаказано под закрилата на Сенатус Консултум Ултимум. Че ако извърши престъпление, рано или късно ще получи възмездие. Че никой консул не може да си играе с толкова значима институция като римския Сенат, още по-малко да го принуждава да заповядва екзекуция на римски граждани, без да се е произнесъл съдът. Цицерон ще разбере посланието, Луций. Всеки гласоподавател в центуриите, който признае Рабирий за виновен, ще му каже в очите, че консулът и сенатът не могат да играят ролята на безотговорни арбитри, когато се отнася за човешки живот. Ще му докажат, че с екзекуцията без съдебна присъда на Лентул Сура и останалите Цицерон е изгубил както тяхното доверие, така и тяхното възхищение. А това последното ще бъде по-голямо наказание за Цицерон от всичко останало.

— Той ще те намрази! — възкликна Целер.

Цезар високомерно отвърна.

— И какво от това?

Навремето преторът Луций Росций Отон беше служил като народен трибун в услуга на Катул и неговите добри люде. Оттогава си беше спечелил неприязънта на почти всички римляни, задето върна на конниците от първите осемнайсет центурии четиринайсетте реда седалки в театъра зад тези на сенаторите. Затова пък беше предан на Цицерон, тъй като именно той — в деня, когато тълпата освиркваше Отон заради отнетите места — го защити и успокои разгневеното простолюдие.

Като претор Отон отговаряше за съдебните дела, отнасящи се до чужденците, затова и работното му място беше Форумът. Ето, че един декемврийски ден той забеляза как онзи полуварварин Тит Лабиен се яви пред трибунала на градския претор Метел Целер и започна настоятелно да го убеждава в нещо. Отон се промъкна до трибунала на колегата си, колкото да чуе последните слова на Тит Лабиен: как искал да съди Гай Рабирий за държавна измяна според законите, действащи от времето на Тул Хостилий. Целер извади изпод масата дебелия свитък с научния труд на Цезар по въпросите на античното право и се зае да преценява законни ли са основанията на Лабиен, а Отон си рече, че е време донякъде да изплати моралния си дълг към Цицерон, като го предупреди какво става.

Случи се, че точно този ден Цицерон се беше успал, защото предната нощ — именно след екзекуцията на заговорниците — не беше мигнал; освен това денят след екзекуцията беше прекаран в посрещане на многобройни посетители, които идваха лично да му поднесат поздравленията си, така че беше доста уморен.

Консулът още не беше излязъл от спалнята си, когато Отон заблъска по входната врата. Къщата обаче беше малка и домакинът сам отвори на претора.

— Отоне, драги мой, съжалявам! — оправдаваше се Цицерон и в движение оправяше разрошената си коса. — Всичко е заради събитията от последните дни — тази нощ най-после можах да си почина. — Но усмивката му бързо се стопи: Отон не изглеждаше никак весел. — Да не би Катилина да е започнал поход? Сражение ли е имало? Да не са ни победили?

— Не, не, няма връзка с Катилина — поклати глава Отон. — Този път е Тит Лабиен.

— И какво е направил Тит Лабиен?

— Точно в този момент се намира на Форума и иска от Метел Целер да му позволи да съди стария Гай Рабирий за държавна измяна: заради убийството на Сатурнин и Квинт Лабиен.

— Какво искал?

Отон повтори.

Цицерон усети как устата му пресъхва; лицето му пребледня, сърцето му затуптя като бясно, а въздухът не му достигаше. Протегна ръка и се хвана за Отон.

— Не вярвам на ушите си!

— Ще се наложи да повярваш, защото точно това става в момента. Метел Целер е готов да даде ход на делото. Ще ми се да знаех какво точно става, но така и не разбрах. Лабиен все цитираше името на Тул Хостилий, говореше нещо за някаква древна съдебна процедура, а Метел Целер имаше пред себе си дебел свитък, в който според него пишело всичко за древните процедури. Не знам защо, но мравки ме полазиха. Наближава буря! Реших, че ще е най-добре да ти съобщя веднага.

Още докато говореше, Цицерон хукна да търси прислужника си. След миг се появи отново, облечен в достолепната си сенаторска тога.

— Ликторите ми отпред ли са?

— Да, играят на зарове.

— Значи тръгваме.

Обикновено оставяше дванайсетте си ликтори да му проправят път из тълпата и блажено се поклащаше зад тях, доволен, че всички го виждат. Тази сутрин обаче охраната му буквално претича половината град. Разстоянието от дома на Цицерон до Форума не беше голямо, но на него му се струваше, че идва от Капуа. Ако можеше да си го позволи, щеше да свали тогата и да изприпка като младо жребче, но не беше обезумял, че да го стори. Цицерон добре си спомняше, че именно той спомена пръв името на Гай Рабирий, когато държа своята реч в храма на Съгласието. Спомняше си, че го бе използвал за илюстрация как Сенатус Консултум Ултимум гарантира имунитет на всички, които са действали под неговата закрила. А ето, че Тит Лабиен, който се водеше човек на Помпей, но всъщност беше човек на Цезар, беше решил да съди Гай Рабирий за убийството на Квинт Лабиен и Сатурнин! Но не за убийство. Искаше да го обвини в държавна измяна, така както са я разбирали в древността — същата онази държавна измяна, за която Цезар говореше два дни по-рано в Сената.

Докато Цицерон и придружителите му се озоват на Форума — между трибунала на градския претор и храма на Кастор, около Метел Целер се беше насъбрала голяма група зяпачи, които с интерес слушаха какво се говори. Не че при пристигането на Цицерон се обсъждаха важни въпроси: Метел Целер и Лабиен клюкарстваха.

— Какво има? Какво става тук? — попита задъхан Цицерон.

Целер учудено вдигна вежди.

— Какво да става, консуле? Трибуналът си върши рутинната работа.

— Която е?

— Да се определя по граждански спорове и да решава кои престъпни деяния заслужават съдебен процес — отговори Целер, като подчерта думата „процес“.

Цицерон пламна.

— Не си играй с мен! — ядоса се той. — Искам да знам какво точно става тук!

— Драги ми Цицероне — отвърна му Целер, — мога да те уверя, че ти си последният човек, с когото бих си играл.

— КАКВО СТАВА ТУК?

— Нашият тъй добър народен трибун Тит Лабиен обвинява в държавна измяна гражданина Гай Рабирий заради убийството на чичо му Квинт Лабиен и Луций Апулей Сатурнин преди трийсет и седем години. Той желае делото да се разгледа според действащата от времето на цар Тул Хостилий процедура и аз, след като се запознах с документите по случая, реших, че в духа на указите, които лично издадох в началото на мандата си като градски претор, трябва да дам ход на подобно дело срещу Гай Рабирий. — Целер изговори цялото обяснение на един дъх. — Точно в този момент чакаме Гай Рабирий да се яви. Щом дойде, ще му прочета обвинението и ще назнача съдиите, които да разгледат делото. Процесът започва още днес.

— Това е смешно! Не можеш!

— Нищо от документите, които прегледах, не говори, че не мога, Марк Цицерон.

— Това е насочено срещу мен!

Целер го погледна с дълбоко недоумение.

— Защо, Цицероне, да не би и ти да си мятал керемиди от покрива на Курията преди трийсет и седем години?

— Ще престанеш ли да се правиш на глупак, Целер? Ти действаш в угода на Цезар. Никога не съм очаквал точно от теб да се продадеш на типове като Цезар!

— Консуле, ако съществуваше записан закон, който забранява клеветническите твърдения под заплаха от глоба, вече щях да съм те накарал да ми я платиш! — избухна Целер. — Аз съм градски претор на римския Сенат и народ и си върша работата! И ти намираш точно сега, когато си изпълнявам най-съвестно задълженията, да идваш и да ми обясняваш как трябвало да ги изпълнявам! — Той се обърна към един от останалите си четирима ликтори, които се хилеха доволно: те уважаваха Целер и се радваха, че са назначени при него. — Ликторе, прати вест на Луций и Гай Юлий Цезар да се явят незабавно пред мен.

В този момент откъм Карина се зададоха и останалите двама ликтори. Между тях бързаше дребен човечец, на вид осемдесетгодишен, нищо че се представяше с десет години по-млад. Имаше слаба фигура и непривлекателен вид. Обикновено лицето му изразяваше задоволство, но точно този ден, докато го водеха при Целер, старецът изглеждаше объркан. Гай Рабирий не беше обичан, но отдавна се беше превърнал в своего рода институция.

Съвсем скоро след това, някак подозрително бързо, се появиха двамата Цезари. Един до друг представляваха такава внушителна гледка, че всички наоколо започнаха да ахкат и да охкат. И двамата бяха високи, красиви и светлокоси; и двамата бяха облечени в раираните в лилаво и аленочервено тоги на висшите жреци; но докато под тогата Гай Цезар беше облякъл раираната, пак в алено и лилаво туника на върховния понтифекс, братовчед му Луций носеше закривения жезъл на авгура. Братовчедите будеха възхита. И докато Метел Целер официално обвини смаяния Гай Рабирий в убийството на Квинт Лабиен и Сатурнин и в държавна измяна според законите на Тул Хостилий, двамата наблюдаваха безучастно отстрани.

— Има само четирима души, които могат да бъдат съдии в това дело — извика на всеослушание Целер, — и аз ще ги повикам един по един да се явят! Луций Сергий Катилина, излез отпред!

— Луций Сергий Катилина е обявен извън закона — отговори главният ликтор на претора.

— Квинт Фабий Максим Санга, излез отпред!

— Квинт Фабий Максим Санга не е в страната.

— Луций Юлий Цезар, излез отпред!

Луций Цезар направи крачка напред.

— Гай Юлий Цезар, излез отпред!

Цезар направи крачка напред.

— Отци — обърна се най-тържествено към двамата Целер, — на вас се връчва задължението да съдите Гай Рабирий за убийството на Луций Апулей Сатурнин и Квинт Лабиен според текстовете на лекс регия де пердуелионис на цар Тул Хостилий. Призовавам ви да разгледате делото точно след два часа на Марсово поле, на терена в съседство със септата. Ликторе, нареждам ти да избереш трима от твоите колеги за представители на трите първоначални римски триби, един за титите, втори за рамните и трети за луцерите. Освен това разпореждам тримата да играят ролята на квестори.

Цицерон пак се опита да се намеси, този път по-любезно:

— Квинт Цецилий — рече той, — не можеш да постъпиш по този начин! Да се разглежда дело за държавна измяна в деня, в който е било прочетено обвинението? След два часа? Обвиняемият трябва да има време да привика защитници! Трябва да си избере адвокати и да намери свидетели, които да дадат показания в негова полза.

— Текстовете на лекс регия де пердуелионис на цар Тул Хостилий не предвиждат подобни процедури — възрази Целер. — Аз съм просто изпълнител, а не автор на закона, Марк Тулий. Това, което ми се разрешава, е да следвам стриктно процедурите, а въпросните процедури са съвсем ясно определени в документите от епохата.

Без да каже дума повече, Цицерон се обърна на другата страна и се отдалечи от трибунала. Къде точно отиваше, сам не знаеше. Тези хора действаха напълно сериозно! Имаха намерение да съдят нещастния старец според клаузите на някакъв архаичен закон, който никой римски законодател не се е сетил да изтрие от таблиците! Защо в Рим толкова почитаха всичко архаично? Как пък не се намери човек да премахне това недоразумение? Като се започне със сламените колиби от царско време и се стигне до колоните в Базилика Порция, всичко трябва да си стои все непокътнато; щом го има, значи трябва да си стои.

Разбира се, зад всичко това стоеше Цезар. Той намери изгубените текстове, които хвърляха светлина не само върху процеса срещу Хораций — най-стария процес, за който си спомняха в Рим, — но и срещу неговото обжалване на присъдата. Цезар беше споменал и двете в Сената преди няколко дни. Но какво точно се надяваше да постигне? И защо човек от средата на добрите люде като Метел Целер ще му помага? При Тит Лабиен всичко беше ясно, при Луций Цезар — също. Но участието на Метел Целер беше необяснимо.

Краката му го отведоха при храма на Кастор, затова Цицерон реши да се прибере, да се заключи и да обмисли положението.

Цицерон за малко да се блъсне в групата на Катул, Бибул, Гай Пизон и Метел Сципион, които бързо слизаха към Форума от страната на Палатинския хълм. Дори не ги беше забелязал? Какво му ставаше?

Докато изкачваха обратно безкрайните стъпала до дома на Катул, най-близкият от всички, Цицерон разказа на четиримата какво се е случило и след като всички се разположиха удобно в просторния таблиний на Катул дори си позволи нещо, което никога не беше правил: обърна на един дъх цяла чаша неразредено вино. Едва тогава разгледа лицата на останалите и си даде сметка, че някой липсва.

— Къде е Катон?

Другите се спогледаха някак неловко и накрая с примирение му подсказаха, че ще научи нещо, което биха предпочели да запазят в тайна.

— Най-добре е да го класифицираме като ранен — обясни Бибул. — Някой му е издрал лицето.

— На Катон?

— Не е това, което си мислиш, Цицероне.

— Ами какво?

— Скарали са се със Сервилия заради Цезар и тя е издрала лицето му.

— Богове!

— Но да не си казал на никого — настоя Бибул. — Достатъчно ще му е тежко да се покаже така на улицата, не е нужно Рим да научава кой му го е направил.

— Толкова ли е зле?

— Още повече.

В този миг Катул удари с все сила по масата и всички обърнаха погледи към него.

— Не сме се събрали, за да обсъждаме Катон! Събрали сме се, за да спрем Цезар.

— Това се превърна в девиз — заяде се Метел Сципион. — Да спрем Цезар за това, да спрем Цезар за онова… И накрая пак се оказва, че не можем да го спрем.

— Какво изобщо е намислил той? — недоумяваше Гай Пизон. — Имам предвид: какъв е смисълът да съдиш изкуфял старец по измислено обвинение в някакъв архаичен съд?

— Това е единственият начин Цезар да изправи Рабирий пред центуриатните комиции — обясни Цицерон. — Цезар и братовчед му ще осъдят Рабирий и той ще обжалва пред центуриите.

— Пак не виждам смисъл да го прави — призна си Метел Сципион.

— Обвиняват Рабирий в държавна измяна, защото той беше сред хората, които убиха Сатурнин и неговите съмишленици, но впоследствие беше освободен от отговорност според клаузите на действащото извънредно положение — напомни му търпеливо Цицерон. — С други думи, Цезар се опитва да докаже пред народа, че човек не може да разчита на безнаказаност за действията си под закрилата на Сенатус Консултум Ултимум, пък дори събитията да имат трийсет и седем годишна давност. По този начин се заканва, че един ден ще съди мен за убийството на Лентул Сура и останалите.

Настъпи напрегнато мълчание. Накрая Катул бутна стола си и закрачи из стаята.

— Няма да успее.

— Пред центуриите наистина няма. Но делото ще предизвика огромен интерес. Обжалването на Рабирий ще привлече тълпи от народ — предположи Цицерон и овеси нос. — Щеше ми се Хортензий да е в Рим!

— В интерес на истината той пътува насам — успокои го Катул. — Някой в Пизен е пуснал мълвата, че се готви робско въстание в цяла Кампания, затова Хортензий си събрал багажа и преди два дни е напуснал вилата си. Ще пратя човек, който да го пресрещне по пътя и да го подкани да побърза.

— Тогава ще можем заедно да защитаваме Рабирий при обжалването.

— Налага се само да отложим делото — заключи Пизон.

Цицерон единствен знаеше истинското съдържание на древните закони и си позволи да изгледа Пизон отвисоко.

— Нищо не можем да отложим! Обжалването трябва да се разгледа веднага след присъдата на двамата Цезари.

— Е, на мен всичко това ми изглежда като буря в чаша вода — обади се Метел Сципион, който можеше да се похвали с предците си, но не и с интелекта си.

— Напротив, това е нещо много повече — възрази Бибул. — Знам, че по принцип не виждаш по-далеч от носа си, Сципионе, но все си усетил промяната в настроенията сред народа от деня, когато екзекутирахме съзаклятниците? На народа това не се хареса! Ние сме сенатори, ние стоим вътре в нещата, ние открояваме по-добре нюансите в ситуации като заговора на Катилина. Но дори мнозина конници от осемнайсетте центурии недоволстват и обвиняват Сената, че си е присвоил права, които принадлежат на съдилищата и народните събрания. Този измислен процес, който Цезар започна, предоставя на народа случай да се събере на публично място и да изрази на глас своето недоволство.

— Като осъдят Рабирий при обжалването? — попита Лутаций Катул, който навярно също не проумяваше всичко. — Бибуле, не биха го сторили! Двамата Цезари ще го обявят за виновен, със сигурност ще произнесат смъртна присъда, но центуриите винаги са отказвали да потвърдят подобна присъда. Навярно ще мърморят, но облаците ще се разсеят от само себе си. Цезар няма да постигне нищо пред центуриите.

— И аз съм съгласен, че не би трябвало да успее — подкрепи го с половин уста Цицерон, — но нещо ми подсказва, че ще стане точно обратното? Цезар сигурно крие още някой фокус в гънките на тогата си и ще го покаже, когато му потрябва.

— Дали облаците ще се разсеят или не, Квинт Лутаций, не е важно. Да не би да искаш от нас да стоим със скръстени ръце, докато Цезар си разиграва коня? — възмути се Метел Сципион.

Отговори му Цицерон:

— Разбира се, че не! И аз като Бибул мисля, че народът в момента е недоволен. Ето защо не можем да допуснем Рабирий да обжалва още днес. Единственият начин да го постигнем е като анулираме лекс регия де пердуелионис. Затова още тази сутрин ще свикам Сената и ще поискам указ, който да подкани трибутните комиции да анулират закона на Тул Хостилий. — Цицерон затвори очи и потръпна. — Страхувам се, че се налага да използвам отново указа за извънредно положение — този път, за да заобиколя Дидиевия закон и срока от седемнайсет дни между две четения. Не можем дори да си позволим предварителни заседания.

Бибул смръщи вежди.

— Не твърдя, че притежавам твоите познания върху правото, Цицероне, но със сигурност извънредното положение не засяга народното събрание, освен ако народното събрание не обсъжда въпрос, който има пряка връзка с Катилина. Искам да кажа, всички знаем, че делото срещу Рабирий е свързано именно с Катилина, но единствените гласоподаватели, които ще мислят като нас, са сенаторите, а те няма да са достатъчно, за да наложат решение.

— Сенатус Консултум Ултимум стои над законите, също както над законите стои диктаторът — твърдо заяви Цицерон. — Той замества всички нормални обществени и законодателни дейности.

— Народните трибуни ще ти наложат вето — предупреди го Бибул.

Цицерон го изгледа лукаво.

— Според Сенатус Консултум Ултимум не могат да налагат вето.

— Какво искаш да кажеш, Марк Тулий? — попита смаяният Публий Сервилий Рул три часа по-късно пред народното събрание. — Как така не мога да наложа вето?

— Драги мой Публий Сервилий, Рим се намира в извънредно положение, което означава, че трибуните са временно лишени от правото си на вето — обясни Цицерон.

На Форума присъстваха малцина, повечето от постоянните му посетители бяха предпочели да отидат на Марсово поле, за да видят какво ще сторят двамата Цезари с Гай Рабирий. Но онези, които бяха останали вътре в пределите на померия и очакваха контраудара на Цицерон, далеч не бяха само сенатори или клиенти на Катуловата фракция. Навярно повечето от седемстотинте присъстващи на площада бяха опозиционно настроени. Освен това погледът на Цицерон различи Марк Антоний и неговите братя — побойници, а също младия Попликола, Децим Брут и дори самия Публий Клодий, който усилено обясняваше нещо на всички край себе си. Където да застанеха Антоний и компания, внасяха напрежение, а погледите на околните ставаха все по-заплашителни.

— Само за секунда, Цицероне — изостави всякакъв протокол Рул, — какви са тия приказки за извънредното положение? Вярно е, че има един Сенатус Консултум Ултимум, но той се отнася единствено до бунта в Етрурия и до действията на Катилина. Указът не е влязъл в сила, за да спъва нормалната дейност на народното събрание! Ние сме се събрали тук, за да обсъдим законопроект, анулиращ действащия лекс регия де пердуелионис, въведен при царуването на Тул Хостилий. Въпросът няма нищо общо нито с бунта е Етрурия, нито с Катилина! Най-напред ни съобщаваш, че смяташ да използваш въпросния Сенатус Консултум Ултимум, за да заобиколиш законната процедура! Искаш да пропуснем предварителните изслушвания, да заобиколим закона на Дидий. А сега ни обясняваш, че законно избраните народни трибуни нямали право да налагат вето!

— Именно — навири нос Цицерон.

Рострата представляваше внушителна каменна постройка, издигаща се от Кладенеца на комициите до три метра над нивото на Форума. На трибуната можеха да се наредят едновременно до четирийсет души, а тази сутрин пространството се заемаше от Цицерон и дванайсетте му ликтори, градския претор Метел Целер и неговите шестима помощници, преторите Отон и Косконий и техните общо дванайсет ликтори и накрая — тримата народни трибуни: Рул, Ампий и поддръжника на Катул Луций Цецилий Руф.

На Форума духаше онзи типичен за това усойно място вятър и може би заради това Цицерон изглеждаше някак твърде дребен, загърнат в широките поли на тогата си. Макар да се водеше най-добрият римския оратор за всички времена, той не се чувстваше уютно на рострата; предпочиташе да говори пред Сената или на някое съдилище, където по-лесно щяха да оценят словото му. В този ветровит ден трябваше да признае слабостта си. Ако Хортензий беше тук, щеше да се приспособи много по-лесно към обстановката; той обичаше да се показва пред множеството. Пък и не му беше сега времето да се държат сериозни речи. Ножът опираше до кокал.

— Градски преторе — обърна се Рул към Метел Целер, — съгласен ли си с интерпретацията, която първият консул даде на действащия указ за извънредно положение, гласуван, с цел да се сложи край на бунта в Етрурия и заговора срещу Рим?

— Не, трибуне, не съм съгласен — отговори му убеден в правотата си Целер.

— Защо?

— Не мога да се съглася, че нещо, каквото и да е, може да попречи на един народен трибун да упражни правата, връчени му от римския плебс!

При тези думи на Целер поддръжниците на Цезар възторжено заръкопляскаха.

— Тогава, градски преторе — продължи Рул, — следва ли да разбирам, че по твое мнение действащият указ за извънредно положение не може да забрани на народните трибуни да наложат вето на днешното заседание на народното събрание?

— Да, точно това следва да разбереш! — извика Целер.

Докато тълпата шумеше, Отон се приближи до Рул и Метел Целер.

— Правото е на страната на Марк Цицерон! — изрева той към множеството. — Марк Цицерон е най-големият адвокат на нашето време!

— Марк Цицерон е тъп като рапон! — извика му някой.

— Рапон, ама диктатор! — обади се друг. — Диктатор, ама рапон!

— Цицерон — рапон! Цицерон — рапон! Цицерон — рапон!

— Тишина! Искам тишина! — изрева Цицерон, обзет от известен страх.

— Цицерон — рапон! Цицерон — рапон! Диктатор Рапон!

— Тишина! Тишина!

— Тишината ще бъде възстановена — изкрещя Рул, — когато бъде възстановено правото на народните трибуни да използват прерогативите си без намесата на консула! — Рул пристъпи до самия ръб на трибуната и погледна в краката си. — Квирити, предлагам ви да гласувате закон, който да разпореди разследване върху същността на Сенатус Консултум Ултимум, който нашият първи консул не се умори през последните дни да ни размахва пред очите! Няколко души умряха заради него! Сега ни обясняват, че пак заради него народните трибуни не можели да налагат вето! Отново искат да ни превърнат в неми наблюдатели, както беше според конституцията на Сула! Нима суматохата от последните дни не е само прелюдия към диктатурата на един нов Сула в лицето на този създател на извънредни положения? Той размахва своя указ, все едно е някаква магическа пръчка! Едно движение и всички препятствия по пътя му изчезват! Най-напред оковаваме няколко души и ги пращаме на смърт, след това забраняваме на римляните да се събират, за да гласуват закони или да им налагат вето, най-накрая дайте изобщо да премахнем съдилищата! Петима души умряха без съд и присъда, друг човек точно в този момент е призован на съд на Марсово поле, а нашият диктатор, първият консул, използва мухлясалия си Сенатус Консултум Ултимум, за да ни лиши от правосъдие и ни превърне в роби! Ние управляваме целия свят, но диктаторът е решил да управлява нас! Мое право е да налагам своето вето, както са ми поръчали според всички закони римските граждани, но диктаторът не ще да ми позволи! — Рул се извърна към Цицерон. — Каква ще бъде следващата ти стъпка, диктаторе? Дали и мен няма да ме пратиш в Тулианума, за да ми прекършат врата без съд и присъда? БЕЗ СЪД И ПРИСЪДА!

Някой от Кладенеца на комициите поде рефрена и преди Цицерон да се е осъзнал, дори поддръжниците на Катул запяха в хор: „Без съд и присъда! Без съд и присъда! Без съд и присъда!“

Но до насилие не се стигна. Като се имаше предвид буйният им нрав, Гай Пизон и Ахенобарб отдавна трябваше да са налетели на бой, но и двамата стояха като заковани. Квинт Лутаций Катул наблюдаваше и тях, и Бибул с неподправен ужас. Едва сега си даваше сметка в каква степен народът е бил против екзекуцията на съзаклятниците. Без да си дава сметка, той махна с дясната си ръка на Цицерон в ням жест да не отговаря, ами веднага да отстъпи.

Цицерон направи няколко бързи крачки към ръба на площадката и от вълнение едва не падна през парапета. Вдигна ръце в умолителен жест и най-после успя да наложи тишина. Когато присъстващите се поуспокоиха, консулът тежко преглътна.

— Градски преторе, оставям на теб да тълкуваш законите! Нека бъде твоето мнение! Сенатус Консултум Ултимум не може да се отнася до правото на народния трибун да налага вето, когато въпросът не е свързан с бунта в Етрурия и съзаклятието в Рим!

Цицерон щеше да се бори до последен дъх, но в този миг си даваше сметка, че е загубил.

Като замаян се съгласи на всички условия, които Цезар му представи чрез Рул; дори не проумяваше как така искат само толкова. Рул дори се съгласи да бъдат избегнати предварителните заседания й седемнайсетдневният срок, изискван от закона на Дидий! Толкова ли не можеха да проумеят идиотите на Форума, че щом извънредното положение не може да забрани налагането на вето, значи нищо не даваше право да се прескочат законовите процедури? О, разбира се, че зад всичко това стоеше Цезар. Иначе защо ще държи пак той да бъде съдия при обжалването на Рабирий? Но какво точно целеше Цезар?

— Не всички са срещу теб, Марк — увери го Атик, докато двамата вървяха по Алта Семита към великолепната къща на Атик на самия връх на Квиринала.

— Но тези, които са, са твърде много — каза Цицерон. — О, Тит, аз трябваше да отърва града от онези проклети конспиратори!

— Знам. — Атик се спря до един незастроен терен, откъдето се разкриваше прекрасна гледка към Марсово поле, завоя на Тибър, Ватиканското поле и хълмовете оттатък. — Ако процесът срещу Рабирий не е свършил, ще можем да го наблюдаваме оттук.

Но покритото с трева празно пространство до септата беше почти пусто; каквато и да е била съдбата на Рабирий, вече беше решена.

— Ти кого прати да наблюдава двамата Цезари? — попита Атик.

— Тирон, облечен в тога.

— Доста рисковано за Тирон.

— Да, но на него мога да разчитам, че ще ми разкаже всичко точно и в подробности. Само ти би могъл да го сториш, но ти ми беше нужен в народното събрание. — Цицерон тихо изсумтя, без да стане ясно дали въздишаше, или се подсмихваше. — Народното събрание! Каква пародия.

— Трябва да признаеш, че Цезар е хитрец.

— Това не съм го отричал никога! Но защо ми го казваш, Тит?

— Имам предвид предварителното условие, че присъдата, която евентуално ще наложат центуриите, ще е само изгнание и парична глоба. След като Рабирий не го заплашва нито бичуване, нито обезглавяване, мисля, че центуриите ще гласуват присъдата.

Този път спря Цицерон.

— Не биха го направили!

— Напротив. Процесът, Марк, всичко опира до него! Хората извън Сената рядко притежават политически усет, всеки преценява политиката според това доколко засяга личния му интерес. Ето защо никой не си даде сметка колко опасно би било за Рим петимата да бъдат оставени живи и допуснати до процес на Форума. Но всички усещат, че нещо заплашва и техния личен интерес, когато се стигне до екзекуция на граждани, дори това да са изменници, признали сами вината си, ако не им е била дадена възможност за защита и обжалване пред съда.

— Моите действия спасиха Рим! Аз спасих своята родина!

— Мнозина са напълно съгласни с теб, Марк, повярвай ми. Изчакай страстите да се уталожат и сам ще се убедиш. В момента просто напрежението се поддържа от неколцина опитни провокатори като Цезар и Публий Клодий.

— Публий Клодий?

— О, да, и той е вътре. Той има доста поддръжници, не си ли забелязал? Разбира се, на него повече му отива да примамва бедните, но напоследък е удостоен с голямо внимание и сред дребните предприемачи. Хвърля доста пари да ги забавлява, а и за подаръци, особено за по-бедните — обясни Атик.

— Но той дори не е влязъл в Сената?

— След дванайсет месеца и това ще стане.

— Парите на Фулвия сигурно са му от полза.

— Така е.

— Откъде знаеш толкова много за Публий Клодий? Покрай приятелството ти с Клодия? Защо изобщо дружиш с нея?

— Клодия — подчерта Атик — е една от онези жени, които бих нарекъл професионални девственици. Въздишат и страдат по всеки мъж, когото срещнат, но само някой да се осмели да заплаши на дело честта им и тичат да се спасяват при безумно влюбения си съпруг. Затова предпочитат да се сближават с хора, които не представляват опасност — да речем хомосексуалисти като мен.

Цицерон преглътна, изчерви се и отклони погледа си. За пръв път чуваше Атик да използва тази ужасна дума.

— Е, ти пък се притесни — засмя се Атик. — Днес не е обикновен ден, не знам какви ги говоря. Просто забрави, че съм го казал.

Теренция беше наясно с положението, но думите, които използва, трябваше да отговарят на жена в нейното положение.

— Ти спаси родината си — отсече тя накрая.

— Не и преди Катилина да е победен на бойното поле.

— Как си представяш да спечели?

— Ами моите армии със сигурност не се престарават! Хибрида все още мисли най-вече за подаграта си, Рекс си е намерил уютно кътче в Умбрия, само боговете знаят какви ги върши Метел Кретик в Апулия, а Метел Целер е решил да налива масло в огъня на Цезар.

— Всичко ще свърши до Нова година, само почакай и ще видиш.

Това, което най-много се искаше на Цицерон, бе да облегне глава на хубавия бюст на жена си и да поплаче на воля, но това, както добре разбираше, не беше позволено в семейството. Затова прехапа устни и тежко въздъхна. Не смееше да погледне Теренция, да не би да забележи сълзите в очите му.

— Тирон съобщи ли ти какво е станало?

— О, да. Двамата Цезари произнесли смъртна присъда след най-гротескната проява на партизанщина в римската история. Оставили Лабиен да плещи на воля с часове, дори бил наел актьори, които да носят маски на Сатурнин и на чичо му Квинт; накрая излязло едва ли не, че убитите са били непорочни весталки, все едно не ги знаем какви изменници бяха. Като капак двамата синове на Квинт — отдавна прехвърлили четирийсетте — ревнали като малки деца, задето Гай Рабирий ги бил лишил от баща им! Публиката циврила с тях от съчувствие и дори ги замервала с цветя. Не ще и съмнение, представлението е било забележително. Двамата Цезари само напявали: „Ликторе, вържи му ръцете! Ликторе, вържи го за кола и свали кожата от гърба му! Ликторе, закови го на дървото!“ Пфу, гнусотия!

— Но Рабирий е обжалвал.

— Разбира се.

— И делото ще се разглежда утре пред центуриатните комиции. По процедурите на Главция, доколкото чух, но в рамките на едно-единствено заседание, защото нямало нито свидетели, нито доказателства. — Теренция гневно изсумтя. — Ако това не убеди заседателите що за глупост е обвинението, значи римляните наистина са си изгубили ума!

— Аз отдавна съм го забелязал — отбеляза с досада Цицерон. Изправи се и се усети много остарял. — С твое извинение, скъпа, няма да вечерям. Не съм гладен. Наближава залез-слънце, затова най-добре да отида у Гай Рабирий. Ще го защитавам.

— Заедно с Хортензий?

— И Луций Кота. Двамата с Хортензий се допълват чудесно.

— Ти естествено ще говориш последен.

— Естествено. Час и половина ще са ми предостатъчни, стига Луций Кота и Хортензий да се съгласят да говорят по по-малко от час всеки.

Но когато Цицерон се срещна с осъдения в неговата луксозна и недостъпна като крепост резиденция в Карина, установи, че Гай Рабирий има съвсем различни виждания за съдебната си защита.

Денят се бе оказал доста тежък за стареца: той трепереше и тихо подсмърчаше, докато настаняваше Цицерон в един удобен стол насред ослепителния атрий. Консулът се озърташе подобно на човек от село, който за пръв път се е озовал в големия град. Чудеше си дали ще намери достатъчно смелост да украси своя дом с подобен декор, ако някой ден се намереха пари за целта. Това помещение просто плачеше да стане собственост на някой консуларен сенатор, нищо че може би биеше твърде много на очи. Гипсовият таван беше изписан с множество златни звезди, обсипани със скъпоценни камъни, стените бяха облицовани с листове от истинско злато, също както и колоните, а дори дългият и плитък басейн — така нареченият имплувий — беше застлан с плочки от масивно злато.

— Харесва ли ти атрият ми? — стрелна го със змийския си поглед Рабирий.

— Много — призна си Цицерон.

— Жалко, че не приемам гости, а?

— Много жалко. Но сега разбирам защо живееш като в крепост.

— Каненето на гости е просто излишно харчене на пари. По стените съм сложил цялото си богатство. Когато живееш в крепост, така е по-сигурно, отколкото да ги държиш в банка.

— Робите не се ли опитват да изчегъртат нещичко за себе си.

— Само ако им харесва да бъдат разпъвани на кръст.

— Да, това би трябвало да ги откаже.

Старецът сграбчи двете лъвски глави на позлатените облегалки на позлатения си стол.

— Обичам златото — сподели той. — Такъв красив цвят.

— Да, красив е.

— Значи искаш да ръководи защитата ми, а?

— Точно така.

— И колко пари ще ми струва удоволствието?

Цицерон за малко да отговори, че един лист злато десет на десет пръста ще му дойде добре, но накрая само се усмихна:

— Гледам на твоя случай като на изключително важен за бъдещето на републиката, Гай Рабирий, затова ще те защитавам на доброволни начала.

— Така и би трябвало.

Това беше цялата благодарност на стареца, задето най-великият римски адвокат му предлагаше безплатно услугите си. Но Цицерон нищо не каза.

— Подобно на останалите сенатори, Гай Рабирий, и аз те познавам от години, но не знам почти нищо, като се изключи… — той се покашля, — ъ-ъ-ъ, това, което можем да наречем просто градска клюка. Налага се да ти задам няколко въпроса, с цел да подготвя речта си.

— Няма да ти кажа нищо, така че си спести усилията. Измисли всичко сам.

— Само върху това, което знам от клюките?

— Намекваш за това, дето съм бил замесен в аферите на Опианик в Ларин? Навремето защитаваше Клуенций, нали?

— Но никога не съм споменавал тебе, Гай Рабирий.

— Много добре си сторил. Опианик умря толкова време преди процеса срещу Клуенций, как биха могли хората да научат истината? Ти тогава успя да съчиниш няколко доста умели лъжи, Цицероне, и точно за това не виждам причина да не застанеш начело на защитата ми. Никаква причина не виждам! Ти успя да внушиш на цялата аудитория, че Опианик е виновен за смъртта на повече свои роднини от Катилина. И го направи само за пари! А Опианик нямаше златна облицовка по стените. Интересно, нали?

— Нямаше как да знам. Никога не съм виждал дома му.

— Аз притежавам половин Апулия и не съм блага душа, но не заслужавам да ме пратят на заточение за нещо, което Сула ме принуди да сторя — мен и още около петдесет души. А на покрива на Курията се бяха качили далеч по-важни клечки от мен. Един Сервилий Цепион, един Цецилий Метел. Повечето щяха да седнат впоследствие на първия ред в Сената, а някои дори вече го бяха сторили.

— Да, давам си сметка за това.

— Искаш да говориш последен, преди събранието да гласува.

— Винаги така правя. Планът ми е пръв да говори Луций Кота, след него Квинт Хортензий и накрая — аз.

Но старият разбойник възмутено извика:

— Само трима? О, не, няма да стане! Искаш цялата слава за себе си? Ще имам седем адвокати. Седем е моето щастливо число.

— Съдия по делото — обясни му бавно и ясно Цицерон — е Гай Цезар. Той изисква делото да се разглежда според процедурата на Главция, сиреч в рамките само на едно заседание. Никакви свидетели няма да дават показания, затова второто заседание е излишно. Цезар ще остави два часа на обвинението и три часа на защитата. Но ако за тези три часа говорят седем души, никой от нас няма да има възможност да развие както трябва речта си!

— Колкото по-малко време имате да говорите, толкова по-убедителни ще са думите ви — настояваше Рабирий. — Ей това ви е проблемът на вас, само знаете въртели да правите! Обичате да си слушате гласа. Две трети от глупостите, които изреждате, са напълно безполезни… Това важи и за теб, Марк Цицерон. Празни брътвежи.

„Искам да се махна! — мислеше си Цицерон. — Искам да му плюя в лицето и да го пратя да търси услугите на самия Аполон, щом е толкова самонадеян! Как така пуснах на Цезар този бръмбар? Какво ми стана, та използвах точно тоя старец за илюстрация?“

— Гай Рабирий, моля те, размисли!

— Няма какво да размислям. Вече съм взел решение. Ще ме защитават Луций Лукцей, малкият Курион, Емилий Павел, Публий Клодий, Луций Кота, Квинт Хортензий и ти. Искаш не искаш, Марк Цицерон, това е положението. Седем е щастливото ми число. Всички разправят, че съм щял да изгубя, но аз си знам, че ще спечеля, ако ме защитават седем души. Най-добре щеше да е ако и седемте говорехте общо един час! Хе-хе!

Цицерон стана от стола си и без дума да продума, си тръгна.

Но седем наистина беше щастливото число на Рабирий. Цезар имаше интерес да играе ролята на идеалния съдия и без да поставя под въпрос нито едно искане на защитата, й предостави всичко, което процедурата на Главция позволяваше. Адвокатите имаха три пълни часа, за да говорят. Лукцей и младият Курион любезно скъсиха своите речи и предоставиха допълнително време на Хортензий и Цицерон. Така двамата щяха да имат по половин час. Но първият ден от процеса започна късно и свърши рано, така че на Хортензий и Цицерон оставаше да държат своето слово на деветия ден от този кошмарен декември — последния ден от трибунския мандат на Тит Лабиен.

Заседанията на центуриатните комиции зависеха от капризите на времето, тъй като на Марсово поле нямаше покрив, който да защити гласоподавателите от слънцето, вятъра или дъжда. Естествено слънцето най-много тормозеше хората, но не и през декември. Макар според годишните сезони да беше късно лято или ранна есен, един топъл слънчев ден беше по-скоро приятен. Евентуално отлагане на заседанието зависеше единствено от председателстващия магистрат; някои държаха изборите (центуриите рядко се свикваха за съдебни дела) да се провеждат на определената дата, пък ако ще дъжд да се лее из ведро, което навярно беше истинският мотив на Сула да премести изборите от ноември, когато вали по-често, през юли, когато по традиция би трябвало да е суша.

И двата дни за делото по обжалването на Гай Рабирий бяха чудесни: ясно синьо небе и хладен вятър. Това беше достатъчно условие съдебните заседатели — не по-малко от четиристотин души — да бъдат благосклонни. Особено при условие, че обвиняемият е немощен старец, който успешно убеждаваше околните, че не може за миг да удържи ръцете си на едно място. За да не падне от изнемога обвиняемият, ликторите му бяха заковали специален кол, за който да се вкопчи. Но истината бе, че заседателите бяха зле предразположени към Рабирий. Тит Лабиен се справи блестящо в ролята си на обвинител, като говори два часа, за да възстанови ужасните събития отпреди трийсет и седем години. Актьорите с маските на Сатурнин и Квинт Лабиен трагично загинаха пред очите на съда, а братовчедите на обвинителя нито за миг не престанаха да подсмърчат. Освен това сред заседателите от първата и втората класа имаше доста клакьори, които постоянно натякваха на околните как заплашвали правото им на съдебен процес и как една присъда срещу Рабирий щяла да даде добър урок на хора като Цицерон и Катон да внимават за в бъдеще; нека и сенаторите знаят, че не им е работа да се занимават с друго, освен с финансите, външната политика и празните приказки.

Защитата много се стараеше, но от самото начало бе очевидно нежеланието на заседателите да я слушат. Никой нямаше да се разплаче заради стария нещастник Гай Рабирий, който с мъка клечеше до кола си. Когато дойде време за второто заседание, Хортензий и Цицерон си даваха сметка, че само чудеса от тяхна страна ще успеят да отърват Рабирий от тежката присъда. За нещастие нито един от двамата оратори не беше на висота. Подаграта, която прощаваше на малцина от ленивите римски аристократи, привикнали към кушетката и скъпите деликатеси, не оставяше и миг покой на Хортензий; на всичко отгоре го бяха принудили да пропътува последната отсечка от пътя между Мизен и Рим в темпо, което се оказа едва ли не фатално за възпаления му пръст. Хортензий държа половинчасовата си реч от място, опрян на бастун, без да смее да помръдне. Това неизбежно намали силата на внушение. След него и Цицерон изчете една от най-безличните си речи, едновременно заради малкото време и заради съзнанието, че поне част от словото трябва да послужи за защита на собствената му репутация, а не на Рабириевата… Разбира се, никой не биваше да го усети.

И така денят тепърва предстоеше, когато Цезар хвърли жребий коя центурия ще получи правото да гласува първа; в жребия участваха само представители от трийсет и едната селски триби, а това, членове на коя точно триба ще гласуват първи, до голяма степен би предопределило решението. Щом се посочеше центурията, всякаква друга дейност замираше и всички очакваха да разберат как точно ще протече гласуването вътре в нея. Резултатът тържествено се обявяваше на събранието и по традиция останалите центурии се съобразяваха с мнението на първата. Така се решаваха изборите, така би трябвало да се решават и съдебните казуси. Излизаше, че всичко зависи на кого ще се падне честта да започне. Ако центурията принадлежеше към Цицероновата триба Корнелия или към Катоновата триба Папирия, Цезар щеше да има проблеми.

— „Клустумина юниорум“! — обяви съдията, или другояче казано — нека първи решат подлежащите на военна служба от триба Клустумина.

Трибата на Помпей Велики — добър знак за Цезар, който слезе от мястото си и се запъти към септата. Там трябваше да застане в края на единия от дървените мостове, по които всеки гласоподавател минаваше, преди да хвърли восъчната си табличка в коша за гласовете.

Мястото беше кръстено „септа“, т.е. кошара, защото силно наподобяваше дървените заграждения, които овчарите използваха за преброяване и подбор на добитъка си. Септата беше нещо като голям, открит лабиринт, осеян с палисади и коридори, които да направляват движението на гражданите. Центуриите открай време гласуваха в септата, а понякога и трибутните комиции го правеха на същото място, ако магистратът, свикал народното събрание, реши, че Кладенецът на комициите е твърде малък, за да побере гласуващите, и не иска да наблъсква хората пред храма на Кастор.

„Ето мигът, който ще определи по-нататъшната ми съдба — разсъждаваше Цезар, докато се приближаваше към дъсчените ограждения. — Каквото решат хората от Клустумина, това ще е волята и на останалите. LIBERO значи оправдан, DAMNO — виновен.“

Точно в този миг Цезар се сблъска с Крас, който неспокойно крачеше пред входа на септата. Чудесно! Ако цялото това начинание не се беше сторило достатъчно сериозно на невъзмутимия Крас, навярно би било осъдено на неуспех. Но щом и той се бе обезпокоил от изхода, това бе добре.

— Един ден — подхвърли Крас на минаващия Цезар — очаквам някой овчар с гега да ме причака с боя на вратата и да ми намаца тогата с червено, та да знам, че не мога да гласувам втори път. След като отбелязват по този начин овцете, защо да не започнат и с римляните?

— Ти наистина ли за това си мислиш в момента?

— Да, но в крайна сметка реших, че римляните не могат да бъдат отбелязвани, с каквото и да е.

— И си съвсем прав — съгласи се Цезар, който едва се сдържаше да не се засмее. — Но това наистина би попречило на гласоподавателите да се изреждат по няколко пъти на опашката, особено хитреците от Есквилина и Субурана.

— Това е без значение — махна с ръка Крас. — Овце, Цезаре, овце. Гласоподавателите са стадо овце. Бе-е-е…

Цезар влезе в септата силно развеселен; това му беше за урок да знае как околните, дори близки приятели като Крас, оценяват тържествената атмосфера.

Присъдата на триба Клустумина беше DAMNO и традицията изискваше останалите да повярват на решението й. Двама по двама представителите на центуриите се изреждаха по мостовете, за да оставят табличките с буквата „D“ в кошовете. Цезар преброяваше гласовете, придружаван от пазителя си Марк Целер. Когато се увериха, че мнозинството наистина се изказва в потвърждение на присъдата, Метел Целер отстъпи мястото си на Гай Косконий и си тръгна.

Настъпи тревожно очакване. Да не би Целер да си е забравил огледалото вкъщи? Или слънцето се е скрило зад облак? Или може би съучастникът на хълма Яникулум е заспал? Хайде, Целер, побързай!

„НА ОРЪЖИЕ! НА ОРЪЖИЕ! ВРАЖЕСКО НАШЕСТВИЕ! НА ОРЪЖИЕ! НА ОРЪЖИЕ! ВРАЖЕСКО НАШЕСТВИЕ! НА ОРЪЖИЕ! НА ОРЪЖИЕ! ВРАЖЕСКО НАШЕСТВИЕ!“

Нататък всичко отне броени минути.

Така приключи делото срещу Гай Рабирий. Полудялата тълпа се завтече към портите на Сервиевата стена, за да се въоръжи и всяка центурия да застъпи полагащия й се пост.

Но Катилина така и не се появи.

Цицерон се върна у дома си пеш. Имаше си оправдание. Хортензий си беше тръгнал веднага след края на речта си и със стон се качи на носилката, която го чакаше. Цицерон обаче не можеше да си позволи подобен лукс: на хора в неговото положение носилки не подхождаха. Със строго и леко тъжно изражение той изчака гласуването в центурията си, за да предаде табличката си с ясно изписаната буква „L“ на нея. Не бяха много оправдателните присъди в този злокобен ден! Той не беше в състояние да убеди дори хората от собствената си центурия да гласуват в полза на обвиняемия. Нямаше как, трябваше да се примири с мнението на първата класа: дори трийсет и седем години не са достатъчна давност за някои деяния.

Призивът всички да се залавят за оръжие беше някакво чудо, нищо че и Цицерон, подобно на мнозина, изпитваше известни опасения Катилина да не се промъкне незабелязано между римските легиони и да не нападне Рим. Но дори при такава опасност нямаше причина да бърза. По-добре бърза смърт, отколкото мъчително очакване на грозната участ, която Цезар му беше предначертал. Един ден Цезар или някой послушен народен трибун щеше да сметне, че е дошло времето, и Марк Тулий Цицерон щеше да заеме мястото на Гай Рабирий. Щяха да го обвинят в държавна измяна и Цицерон можеше да се надява единствено, че няма да го съдят за „пердуелион“, а за по-скромната „майестас“. Това налагаше само доживотно изгнание и отнемане на имуществото, както и изтриване на името му заедно с тези на децата му от списъка на римските граждани. Цицерон не беше изгубил просто едно сражение, губеше цялата война. Никакъв Сула, ами просто един злощастен Карбон.

„И все пак — заканваше се Цицерон, докато изкачваше безбройните стъпала до върха на Палатинския хълм — никога няма да го призная публично. Няма да позволя на Цезар да разбере, че съм проумял поражението си. Аз спасих своята родина и ще го повтарям до последния си дъх! Животът продължава. Всичко ще бъде, все едно над главата ми не висне никаква заплаха, все едно дори не се сещам, че заплаха би могла да съществува.“

И така на другия ден Цицерон се яви с приповдигнато настроение на Форума, където срещна Катул. Двамата бяха дошли да наблюдават първите прояви на новите народни трибуни.

— Благодаря на всички богове за това, което стори снощи Целер! — сподели с усмивка Цицерон.

— Чудя се — отговори Катул — дали Целер по собствена инициатива свали червеното знаме, или Цезар му го е поръчал?

— Цезар ли да го поръча? — смая се Цицерон.

— Ех, Цицероне, кога ще помъдрееш? Не виждам за какво му е на Цезар Рабирий да бъде наистина осъден. Това само щеше да помрачи радостта му от победата. — Изпитото лице на Катул подсказваше, че е тежко болен. — Ужасно ме е страх! Цезар е като Одисей, нишката на живота му е толкова здрава, че къса всички други, до които се отърка. Всеки ден общественият ми авторитет намалява, най-накрая единственият изход ще бъде смъртта.

— Глупости! — възрази му Цицерон.

— Не са глупости, а горчивата истина. Знаеш ли, мисля, че щях да му простя, ако не беше толкова самоуверен, толкова арогантен, толкова убеден в правотата си! Баща ми беше истински Цезар и у него имаше подобни черти. — Катул потръпна. — Този тук обаче е доста по-умен и доста по-безскрупулен. За него спиране няма и точно затова се страхувам.

— Жалко, че Катон няма да бъде тук днес — смени темата Цицерон. — Метел Непот ще е без конкуренция на трибуната. Доста странно как двамата с брат си изведнъж прегърнаха каузата на популарите.

— Вината е у Помпей — подхвърли язвително Катул.

Тъй като Цицерон таеше топли чувства към Помпей още от времето, когато служеше при баща му през Съюзническата война, може би щеше да каже нещо в защита на отсъстващия завоевател; но вместо това ахна и погледна в далечината.

— Гледай!

Катул се извърна и на свой ред забеляза как Марк Порций Катон крачи през празното пространство между Курциевото езеро и Кладенеца на комициите. За разлика от друг път си беше сложил туника под тогата. Всички наоколо го зяпаха с удивление, и то не заради туниката. От горния край на челото до долния край на врата му се проточваха дълбоки червени драскотини.

— Юпитере! — хвана се за главата Цицерон.

— Ох, колко обичам този човек! — възкликна радостно Катул и хукна да пресрещне Катон. — Катоне, Катоне, защо си дошъл?

— Защото съм народен трибун и днес е първият ден от мандата ми — обясни с гръмовния си глас Катон.

— А лицето ти? — недоумяваше Цицерон.

— Лицето ми ще се оправи, но една погрешна стъпка ще си остане такава завинаги. Ако не съм аз на рострата да обуздавам Непот, той може и бунт да вдигне. — Съпроводен от всеобщи акламации, Катон се качи на трибуната и застана в редицата на десетте плебейски избраници. Не че обърна внимание на поздравленията от тълпата. Нито за миг не отмести поглед от Метел Непот. Помпеевият слуга. Измет!

Понеже народните трибуни не се избираха от целия народ (патрициите бяха изключени от изборите) и понеже официално застъпваха интересите единствено на плебса, заседанията на плебейското събрание не се смятаха за „официални“, във всеки случай не бяха равностойни на тези на трибутните и центуриатните комиции. Цялата процедура отне малко време и никакви церемонии; нито се провеждаха ауспиции, нито се четяха молитви. Тези пропуски само допринасяха за популярността на плебейското събрание, защото интересното започваше веднага и никой не беше длъжен да търпи скучните словоизлияния на авгурите.

Този ден плебейското събрание беше доста многобройно както заради тревожните настроения в града след екзекуцията на съзаклятниците, така и заради очакването, че на трибуната ще прехвърчат искри. Старите народни трибуни, най-вече Тит Лабиен и Сервилий Рул, си отиваха по начин, който щеше да се запомни. След като двамата получиха поздравления, започна същинската част.

Както се очакваше, Метел Непот пръв взе думата: Катон беше настроен по-скоро да възразява на чуждото мнение, отколкото да налага своето. Темата на Непотовата реч беше доста предизвикателна — как римски граждани били съдени без процес, а изложението му беше изпъстрено с литературни изящества и с евтина ирония.

— Ето защо предлагам на вашето внимание плебисцит. Този плебисцит е толкова милостив, толкова дискретен, толкова ненатрапващ се, че предполагам всички присъстващи с чиста съвест ще се съгласят да го превърнат в закон! — заключи Непот, след като пространната му реч предизвика и смях, и сълзи, и повод за размисъл у слушателите му. — Няма да има осъдени на смърт, няма да има изгнаници, няма да има разорени семейства. Братя, членове на плебса, това, което искам от вас, е всеки човек, екзекутирал свои съграждани без съд и присъда, да бъде лишен от правото да се изказва публично! Не е ли това сладка отплата? Един глас, който никога повече няма да проговори, никога повече не ще има случай да подтиква масите към грешки! Ще се съгласите ли с мен? Ще сложите ли намордник на мегаломаните и чудовищата?

Одобрителните възгласи бяха подети най-напред от Марк Антоний, но подобно на лавина скоро обхванаха целия площад. Цицерон и Катул се оказаха като уловени в кипящ водовъртеж, който заглушаваше всичко. Само един човек можеше да надвика възторжената тълпа и този човек беше Катон.

— Налагам вето! — обяви той от рострата.

— За да запазиш собствената си кожа! — тросна му се надменно Непот, щом глъчката утихна и публиката можеше да проследи диалога им. Сетне внимателно изгледа Катон, сякаш не вярваше на очите си. — То не че ти е останала много кожа. Какво се е случило с теб, Катоне? Да не си забравил да платиш на проститутката? Или тя се е престарала, понеже не е могла иначе да предизвика реакция по-надолу?

— Как можеш да носиш името Цецилий Метел и да се смяташ за благородник? — чудеше се на свой ред Катон. — Върви си у дома, Непоте, върви да си измиеш устата! Не сме длъжни да търпим гнусни намеци посред заседание на една свята римска институция.

— Не сме длъжни да търпим някакъв си сенаторски декрет, който дава на някои правото да се разпореждат с далеч по-заслужили римски граждани от тях самите. Не съм чувал Лентул Сура да е имал баба — робиня, още по-малко баща му на Гай Цетег се е разхождал със свински тор зад ушите!

— Отказвам да отговарям на подобни позорни предизвикателства, Непоте. Отказвам и толкова! Можеш да кълнеш и ругаеш чак до идния декември, пак няма да ме принудиш да ти отговоря! — закани се Катон. — Налагам вето и ти не можеш да промениш този факт.

— Разбира се, че ще наложиш вето! Ако не го сториш, току-виж и на теб ти забранили повече да се изказваш! Именно ти и никой друг подбуди римския Сенат да забрави всякаква милост и да накаже провинилите се, все едно са някакви си варвари! Но това не ме изненадва особено. Все пак прабаба ти е била една сочна варварка, така поне разправят. Във всеки случай достатъчно сочна за тускуланските селяци, които е трябвало да се радват на прасетата си, вместо да се размотават из римските улици в търсене на варварки!

„Това, ако не е повод за бой — мислеше си Непот, — няма какво повече! Плебсът се радва на думите ми, както кучетата се радват на помията в каналите, а това означава, че успехът е на моя страна. Хайде, Катоне, защо не ми удариш един?“

Катон обаче не стори нищо подобно. С героични усилия, достойни за един истински стоик, той се обърна на другата страна и се върна на мястото си. За секунда тълпата беше склонна да освирка подобно неадекватно поведение, но Ахенобарб изпревари Марк Антоний и започна бурно да аплодира тази блестяща проява на самообладание и презрение към врага.

Победата все пак остана за Непот заради своевременната намеса на Луций Калпурний Бестия. Без да псува и ругае, той на свой ред държа дълга реч по адрес на Цицерон и неговия Сенатус Консултум Ултимум, като имаше някои забележително остроумни попадения. Плебсът ахкаше от възхита и заседанието не изгуби нищо от първоначалния си интерес.

Най-накрая Непот реши, че хората са се наслушали по въпроса за екзекуциите без съд и присъда, и смени тактиката.

— Като стана сума за някакъв си Луций Сергий Катилина — подхвърли той, — не ми е убягнало от вниманието, че на военния фронт не се случва абсолютно нищо. Ей ги на Катилина и неговите така наречени противници, пръснати из цяла Етрурия, Апулия и Пицен, достатъчно далеч едни от други, да не би да им се наложи да се сражават помежду си. Я да видим кои са тия противници на Катилина… — Непот вдигна дясната си ръка с разперени пръсти. — Най-напред Хибрида и неговият болен крак. — Той прибра показалеца си. — След това Тебеширеният човек Метел, от рода на Козлите. — Прибра и средния пръст. — Разполагаме и с един същински цар, Рекс, баснословно богатия владетел на… На какво? Май че вече не си спомням на какво бяха царе във фамилията! — Само палецът и кутрето оставаха да стърчат. В този миг Непот забрави за броенето и се плесна шумно по челото. — Ох, леле! Как можах да забравя собствения си брат? И той трябва да е някъде там, на бойното поле, но дойде в Рим, за да вземе участие в едно благородно дело! Мисля, че е редно да му простим на стария калпазанин!

Последните му думи някак подтикнаха народния трибун Квинт Минуций Терм да се намеси:

— Накъде биеш, Непоте? Каква беля пак си намислил?

— Беля? Аз? — реагира с театрален жест Непот. — Терме, Терме, внимавай с огъня, дето напича под задника ти, че току-виж си прекипял! С това име май най ще е добре да стоиш на хладно! — Непот погледна опонента си с крайчеца на окото и изчака гръмките възгласи на слушателите. — Не, сладурче, просто се опитвам да напомня на нашите събратя — плебеи, че ние наистина разполагаме с няколко армии, които да се сражават с Катилина… При условие, че най-после го намерят. Северната част на нашия полуостров е обширна, там човек лесно се губи. Особено като знаем какви мъгли застилат татко Тибър рано сутрин, нашите пълководци сигурно доста се чудят къде да си изхвърлят нощните гърнета!

— Е, да нямаш някакви предложения? — попита заплашително Терм. Щеше му се да последва храбрия пример на Катон, но вместо да го ругае, Непот му пращаше въздушни целувки, а тълпата буквално се захласваше по оратора.

— Е, зурличката ми, да си призная: имам! — увери го Непот. — Стоя си аз и се възхищавам на новия облик на Катон, така де, Детската пишка, когато пред очите ми сякаш премина нечие друго лице. Не, скъпи мой, не твоето! Виждаш ли ей там? Един горд римски войник, стъпил на каменен пиедестал, ако трябва да сме точни, четвъртият оттам насам в редицата с бюстовете на консулите. Винаги съм намирал това лице за красиво! Такива руси коси, такива сини очи! Разбира се, не е хубавец като теб, но все пак си го бива. — Непот събра ръце на фуния пред устата си и подвикна на множеството: — Хех, квирите, да, точно ти, дето си застанал до бюстовете на консулите? Би ли прочел името на четвъртия? Да, точно този, със златните коси и сините очи! Какво четеш? Помпей? Кой Помпей? Помпей Ман, викаш, а? Помпей Ръката? А, Помпей Маг било? Как, как? А-а, Магн! Благодаря ти, квирите, благодаря ти — човекът се казва Помпей Магн, Помпей Велики.

Терм присви заканително юмруци.

— Да не си посмял!

— Какво да не съм посмял? — попита невинно Непот. — Аз нищо не смея, но виж, Помпей Велики може да посмее всичко. Има ли той равни на бойното поле? Не мисля. Сега човекът скучае в Сирия и се кани всеки момент да се прибере. Защото вече спечели каквото можеше да се спечели там. Изтокът е завоюван, при това от Гней Помпей Велики. Което не може да се каже за козлето Метел и за царствения Рекс! Щеше ми се да бях служил при тях, вместо при Помпей Велики! Враговете им трябва да са били безобидни, щом и двамата са успели да ги победят, че дори да заслужат триумфи! Да бях отишъл на война с тях, сега щях да съм герой и подобно на Гай Цезар щях да крия плешивината си с венец от дъбови листа!

Непот млъкна за секунда, колкото да махне за поздрав на Цезар, който стоеше на стълбите пред Курия Хостилия с дъбов венец около челото си.

— Предлагам ви, квирити, да прокараме скромен плебисцит, който да доведе Помпей Велики у дома и да му връчи специално поръчение за слагане край на конфликта, заради който продължаваме да търпим този безкраен Сенатус Консултум Ултимум! Викам аз да доведем Помпей Велики, та да свърши веднъж завинаги с това, което нашият болен от подагра консул не може дори да започне: да смаже Катилина!

Отново го посрещнаха гръмки овации, докато Катон, Терм, Фабриций и Луций Марий не наложиха вето.

Метел Непот, който беше председател на колегията на народните трибуни, та затова заседанието беше свикано от негово име, реши, че е сторил достатъчно. Разпусна събранието и си тръгна под ръка с брат си Целер, доволен от радостните възгласи на удовлетворената от спектакъла тълпа.

— Мисля, че и на теб нямаше да ти хареса да ходиш плешив по улиците — подхвърли Цезар, който се присъедини към двамата, — ако името ти означава „човек с гъста коса“.

— Баща ти да не се е женил за Аврелия Кота — подигра му се Непот. — Досега не съм срещнал някой Кота, който да не е заприличал на яйце, преди да навърши четирийсет.

— Знаеш ли, Непоте, досега не си бях давал сметка какъв талантлив демагог си. Там, на рострата, ти разиграваше всичко със стил. Целият площад те гледаше в устата. А на мен самия представлението ти толкова ми хареса, че дори ти прощавам, задето ме заяде за косите.

— На мен самия ми беше доста забавно, признавам. И все пак няма да успея нищо да реализирам на практика, защото ветото на Катон ще ме преследва навсякъде.

— Съгласен съм. Годината ще бъде доста неуспешна за политическата ти кариера. Но ако не друго, когато дойде време да се кандидатираш за някоя по-висока длъжност, избирателите ще си те спомнят с топли чувства. Дори и аз бих могъл да гласувам за теб.

Братята Метели отиваха на Палатина, но благоволиха да изпратят Цезар чак до вратата на дома му.

— Предполагам, че ще заминеш за Етрурия? — попита Цезар Целер.

— Заминавам утре призори. Искаше ми се да имах възможност лично да се изправя срещу Катилина, но нашият главнокомандващ Хибрида очаква от мен да държа под око Пицен. И да иска, Катилина няма да успее да се добере до моя лагер, без да попадне на някой чужд легион по пътя. — Целер стисна брат си за китката. — Онова за сутрешните мъгли над Тибър беше доста сполучливо, Непоте.

— Ти сериозно ли възнамеряваш да повикаш Помпей в Рим? — заинтересува се Цезар.

— Практически погледнато, от това не би имало голяма полза — обясни Непот, — затова нека си призная, че го казах само колкото да видя реакцията на ония. Иначе, дори да остави армията си и да се прибере сам, пак ще му отнеме месец-два, при условие че получи съобщението достатъчно бързо.

— До два месеца дори Хибрида ще е влязъл в сражение с Катилина — отбеляза Цезар.

— Прав си, разбира се. Но след като чух Катон, вече се чудя дали държа да прекарам цялата година в Рим, само да слушам как оня налага вето след вето. От политическа гледна точка годината е наистина загубена. — Непот въздъхна. — Човек не може да излезе наглава с Катон! Никой в нищо не може да го убеди, а лошото е, че не може и да го уплаши.

— Разправят — допълни Целер, — че той дори бил тренирал за деня, когато разгневената тълпа решила да го хвърли от Тарпейската скала. Когато Катон бил на две години марсът Попедий Силон на няколко пъти го бил провесвал над скалите под прозореца в къщата, но малкият звяр нито веднъж не отстъпил.

— Да, това е той, Катон — ухили се Цезар. — Историята е достоверна, така поне разправя Сервилия. Но нека се върнем на твоя трибунски мандат. Дали те разбрах правилно? Да не би да планираш да се оттеглиш?

— Имам предвид нещо по-интересно. Ще създам ужасна шумотевица и накрая ще принудя Сената да ме изгони от длъжност чрез указа за извънредно положение.

— И ще го постигнеш, като издействаш на Помпей да се върне.

— О, не мисля, че това ще е достатъчно на Катул и компания да изгубят търпението!

— Прав си.

— И все пак — допълни Непот, — ако предложа на народното събрание закон, с който да освободим Хибрида от длъжност поради некадърност и да повикаме нашия Велик приятел, връчвайки му същия неограничен империум, на който се радва той в момента на изток, ония ще се разбеснеят. А ако внеса и някои добавки към законопроекта, като например да позволим на Великия да запази империума си и да задържи армията си на лагер в Етрурия, кандидатирайки се задочно за консул… Мислиш ли, че това ще е достатъчно сенатът да изригне?

Цезар се засмя.

— Бих казал, че не само ще изригне, ами цяла Италия ще се покрие с огнени облаци!

— Ти се славиш като изключително вещ законодател, върховни понтифексе. Би ли бил така добър да ми помогнеш при оформянето на детайлите?

— Може.

— Имай си едно наум в случай, че Хибрида не успее да стори нищо с Катилина до края на януари. Ще се радвам да напусна трибунския пост, обявен извън закона.

— Ще се увониш по-силно от войнишки шлем, Непоте, но само Катул и Метел Сципион ще го усетят.

— Имай също така предвид, Цезаре, че законопроектът трябва да се гласува от народното, а не от плебейското събрание. Това означава, че някой друг трябва да насрочи заседанието. Ще ми е нужен поне претор за целта.

— Чудя се — попита Цезар Целер — на кой ли претор би разчитал брат ти?

— Нямам представа — отказа коментар Целер.

— И след като ти наложат забрана, Непоте, ще заминеш на изток при Помпей.

— Точно така, ще замина на изток. По този начин няма да съберат кураж да приложат забраната, когато се прибера заедно със самия Помпей Велики.

Братята Метели се сбогуваха с Цезар и продължиха по пътя си. Цезар се загледа след тях. Прекрасни съюзници! Работата беше там, въздъхна той, докато се прибираше у дома, че човек никога не бе сигурен кога нещата ще се променят. Този месец съюзници, следващия — врагове. Човек никога не знае.

С Юлия беше лесно да разговаря. Когато Цезар прати да я повикат, тя дотича веднага.

— Татко, всичко разбирам, знам защо не си искал да ме видиш през последните дни. Колко си гениален! Постави Цицерон на мястото му.

— Така ли мислиш? Според мен повечето хора просто не знаят къде им е мястото и няма как да разберат, че са ги поставили там.

— О? — погледна го недоверчиво дъщеря му.

— Ами какво ще кажеш за Сервилия?

Тя седна в скута му и го разцелува.

— Какво имам да казвам, татко? Нали току-що говореше на кого къде му е мястото? Моето не ми позволява да те съдя: ако не друго, това поне го знам. Брут е на същото мнение. Ще се държим все едно нищо не се е случвало. — Тя вдигна рамене. — То и нищо не се е случило в крайна сметка.

— Колко мъдра птичка съм отгледал в гнездото си! — зарадва се Цезар и притисна дъщеря си към себе си. От тежката му ръка чак дъхът й секна. — Юлия, няма баща, който да иска повече от дъщеря си. Аз съм благословен човек. Не бих те заменил нито за Минерва, нито за Венера, нито за двете заедно.

Юлия никога не се беше чувствала толкова щастлива, но беше твърде умна, за да заплаче. Мъжете не понасяха жени, които плачат, те харесваха жени, които се смеят и ги карат да се смеят. Да бъдеш мъж беше трудно — толкова спорове и конфликти, че трябва със зъби и нокти да се бориш, толкова врагове, които те дебнат, че непрекъснато трябва да си нащрек. Жена, която дари мъжа с повече любов и радост, може да е сигурна, че и тя ще получи любов. Юлия знаеше, че винаги ще я обграждат с любов. Нали беше дъщеря на Цезар; Аврелия не можеше да я научи на всичко, но някои неща тя сама беше разбрала.

— Тогава да се надявам — каза Цезар, — че Брут няма да ме нападне, щом ме види на улицата.

— Разбира се, че няма! Ако Брут те обвинява, значи обвинява двойно повече майка си.

— Така си е.

— Ти виждал ли си Сервилия през последните пет дни, татко?

— Не.

Настъпи кратко мълчание; Юлия се поколеба за миг, но накрая се осмели да отбележи:

— Юния Терция е твоя дъщеря.

— Мисля, че да.

— Иска ми се да я познавам!

— Това е невъзможно, Юлия, аз самият не я познавам.

— Брут твърди, че по характер приличала на майка си.

— Ако е така — Цезар побутна Юлия да стане и сам се изправи, — още по-добре, че не я познаваш.

— Как можеш да се събираш с човек, когото не харесваш?

— Имаш предвид Сервилия?

— Да.

— Ако знаех, птиченцето ми, щях да бъда толкова чудесен баща, колкото ти си чудесна дъщеря. Но кой би могъл да знае? Не и аз. Понякога си мисля, че дори и боговете не са способни да го проумеят. Може би всеки от нас търси у другия това, което не ни достига. Но се съмнявам, че някога ще го намерим. А за да усложнят нещата, телата ни изнудват съзнанието ни и ни принуждават да вършим неразумни неща. Колкото до Сервилия — Цезар вдигна рамене, — тя е просто моята неизлечима болест.

С тези думи излезе. Юлия остана за миг неподвижна. Сърцето й беше изпълнено със сладостни емоции. Беше пресякла моста между детството и зрелостта. Цезар лично й беше подал ръка, за да я преведе през реката. Беше разкрил пред нея най-съкровените кътчета на душата си, нещо, което не бе правил досега пред никого, дори и пред майка си. Когато си тръгна, тя танцуваше от радост.

— Юлия! — сгълча я Аврелия, щом внучката й мина покрай вратата на стаята й. — Танцуват само простаците!

„Ей това е моята баба! — помисли си Юлия. — Нищо не може да я промени.“ Изведнъж се изпълни с такава тъга и съчувствие, че прегърна раменете на старицата и я целуна по двете бузи. „Бедната ми баба! Колко ли неща от живота е изпуснала! Нищо чудно, че толкова често се разправя с татко!“

— Би ми било по-удобно занапред да идваш в моята къща — рече Сервилия на Цезар, щом прекрачи прага на самостоятелната му квартира на Вик Патриции.

— Това не е твоята къща, Сервилия, а на Силан. Бедният човек си има достатъчно тревоги и без да нахлувам в дома му, за да се срещам с жена му! — сопна се Цезар. — С Катон ми беше приятно, но Силан не заслужава подобна съдба. За колкото и голяма аристократка да се смяташ, понякога разсъждаваш като субуранска пачавра!

— Както ти харесва — отстъпи Сервилия и седна.

Подобна реакция беше многозначителна; познаваше Сервилия добре и това, че днес не бързаше да се съблече, подсказваше, че не е съвсем уверена в себе си. Затова реши и той да седне — така, че двамата да се наблюдават очи в очи. Цезар се настани като съдия: левият крак малко назад, десният — изпънат напред, с лявата си ръка се беше хванал за облегалката, а лявата държеше отпусната в скута си. Гледаше право пред себе си, високомерно вирнал брадичка.

— По принцип би трябвало да те удуша — отбеляза той след кратко мълчание.

— Силан предложи да ме насечеш на парчета, за да ме хвърлиш на вълците.

— Така ли се изрази? Колко интересно!

— О, той беше изцяло на твоя страна! Как умеете да си пазите гърбовете, вие, мъжете! Той дори си позволи наглостта да ми се ядоса, задето, това изобщо не го разбрах, писмото ми го било принудило да гласува в полза на екзекуцията. Представяш ли си каква глупост!

— Ти се смяташ за политик, скъпа, но това не е така. Нямала си възможност да видиш как се действа в Сената, нямаш представа, че между събранията на народа и събранията на сенаторите има съществена разлика. Предполагам, че всеки римски политик си има едно наум, че рано или късно ще му сложат рога, но със сигурност не е приятно рогата ти да щръкнат пред целия Сенат точно насред разгорещен дебат — обясни Цезар. — Разбира се, че ти го принуди да гласува в полза на екзекуцията! Ако Силан беше застанал на моя страна, целият свят щеше да заключи, че се е превърнал в мой сводник. Силан е горд човек. Защо иначе ще мълчи през цялото това време, нищо че добре знае какво има помежду ни? Изведнъж се появява една издайническа бележка, която половината Сенат, и то по-важната половина, прочита. Не мислиш ли, че му е дошло твърде много, а?

— Виждам, че и ти си склонен да застанеш на негова страна.

Цезар шумно въздъхна и погледна към тавана.

— Аз винаги защитавам себе си, Сервилия.

— Знам!

Двамата се умълчаха, но Цезар скоро пак проговори:

— Децата ни са по-мъдри от нас. Приемат тази история със завидно спокойствие.

— Нима? — попита с видимо безразличие Сервилия.

— Ти не си ли говорила с Брут по въпроса?

— Не и от деня, когато Катон нахълта, за да му обяснява, че майка му е курва. Уличница, ако трябва да бъда точна. — Тя блажено се усмихна. — Направих лицето му на кайма.

— А, такава ли била работата! Следващия път, като срещна Катон, ще му кажа, че му съчувствам. И аз нося белег от ноктите ти.

— Да, но на място, където никой не може да го види.

— Още малко и ще ме накараш да ти благодаря.

Сервилия приближи лице до неговото.

— Той как изглеждаше? Надявам се, много зле?

— Ужасно. Като че ли харпия го беше нападнала. — Цезар лукаво се усмихна. — Като си помисля, „харпия“ е най-точната дума, доста по-красноречива от „курва“ или „уличница“. И все пак не бива много да се радваш. Катон има здрава кожа, с времето белегът ще зарасне.

— Както и твоят.

— Защото с Катон сме дебелокожи създания. Войната учи мъжа на много неща. — Цезар отново въздъхна. — Какво да правя с теб, Сервилия?

— Мисля, че въпросът е излишен, Цезаре. Не си ти този, който решава, а аз.

Той демонстративно се изсмя.

— Глупости!

Сервилия пребледня.

— Искаш да кажеш, че аз те обичам повече, отколкото ти мен?

— Аз изобщо не те обичам.

— Тогава защо сме заедно?

— Защото ми доставяш удоволствие в леглото, което се случва рядко с жени от нашите среди. Съчетанието ми харесва. Освен това имаш ум в главата, нищо че си харпия.

— Значи мислиш, че всичко е там? — попита тя, колкото да смени темата.

— Кое?

— Мисловният ни орган.

— Попитай който и да е военен хирург. Дори простите войници го знаят. Човек си уврежда мисленето, когато го бият по главата. Там е мозъкът, „церебрум“. Това, за което философите се препират, не е къде се намира „церебрум“, а къде се намира „анимус“ — съживителното начало, душата. Онази част, която може да осмисля идеите, без да ги обвързва със сетивата, нито с това, което те възприемат — от музиката, та чак до чистата геометрия. Онази част, която дава живот на всичко останало. За нея не е ясно къде се намира. В главата, в гърдите, в корема… — Цезар се усмихна. — Може да се намира дори в палците на краката ни. Логично, като се има предвид как подаграта унищожи целия ораторски талант на Хортензий.

— Мисля, че наистина отговори на въпроса ми. Сега си давам сметка защо сме заедно.

— Защо?

— Защото аз ти служа вместо точило. Точиш си остроумията върху мен.

Сервилия се изправи и започна да сваля дрехите си. Изведнъж Цезар бе обзет от желание. Но не беше склонен към ласки и милувки: човек не може да извлече наслада от една харпия, ако я милва и гали. Харпиите трябва да бъдат съборени на земята, трябва да ги захапеш за гърлото, да забиеш нокти в гърба им и да ги обладаеш с цялата си злост.

Грубостта му винаги сломяваше съпротивата й. Сервилия изведнъж омекна и когато Цезар най-сетне я отнесе на леглото, замърка като котка от удоволствие.

— Ти обичал ли си някоя жена? — попита неочаквано тя.

— Да, Цинила — рязко й отвърна Цезар и затвори очи, за да скрие сълзите си.

— Защо? — искаше да знае харпията. — У нея нямаше нищо особено. Не беше интелигентна, не беше остроумна, нищо че се бе родила патрицианка.

Цезар не отговори, обърна се на другата страна и се престори на заспал. Да говори за Цинила пред Сервилия? Никога!

„Защо толкова я обичах, ако изобщо съм я обичал? Защото Цинила беше моя още от деня, в който я хванах за ръка и я изведох от къщата на престарелия и полудял Гай Марий. На колко години бях тогава? На тринайсет? Тя беше само на седем, едно малко и прекрасно момиченце. Тъмнокоса, закръглена и мила… Как се свиваше горната й устна, щом се усмихнеше… А тя често се усмихваше. Беше въплъщение на добротата. Нищо не искаше за себе си, освен ако не го пожелаех аз. Дали не я обичах, защото отраснахме заедно? Или защото когато от злоба и завист ме окова във веригите на жреческата длъжност, Гай Марий все пак ме дари с нещо, което никога повече няма да получа?“

Цезар изведнъж се надигна и силно плесна Сервилия по задника.

— Време е да си вървиш — подкани я той. — Хайде, Сервилия, ставай! Тръгвай си!

Тя побърза да си тръгне, без да възрази. Нещо в погледа му й вдъхваше същия страх, който тя самата внушаваше на Брут. Щом любовницата му излезе и затвори вратата, Цезар се просна по очи, зарови лице във възглавницата и горко зарида. Не беше плакал така от деня, в който Цинила почина.

Сенатът повече не заседава тази година. Което не беше необичайно, тъй като не съществуваше график кога да се свикват събрания. За да се проведе заседание, то трябваше да бъде поискано от действащ магистрат, най-често — от консула, който държи фасциите през въпросния месец. Месецът беше декември, предполагаше се, че начело на държавата стои Антоний Хибрида, но Цицерон изпълняваше функциите вместо него, а той повече политика не желаеше. Пък и от Етрурия не идваха новини, които да разтревожат съня на сенаторите. Да можеше винаги да е така! Ако първият консул се страхуваше от нещо, то беше да не даде нов повод за изява на Цезар. Всеки ден без изключение на Форума се разиграваше една и съща комедия: Метел Непот се опитваше да свали Хибрида от служба, а Катон му налагаше вето. Атик и останалите конници — поддръжници на Цицерон се опитваха всячески да убедят народа в правотата на Сената, но погледите си оставаха все така навъсени и заканителни.

Цицерон обаче беше пренебрегнал един фактор и това беше римската младеж; осиротели за втори път след екзекуцията на втория си баща, Антониите се бяха присъединили окончателно към Клодиевия кръг. При нормални обстоятелства никой на възрастта на Цицерон не би им обърнал внимание, но заговорът на Катилина и неговият печален завършек им бяха помогнали да излязат от сянката на политическата незрялост. Пък и това не бяха хора без влияние! Вярно, никой в първата класа не им обръщаше внимание, но по-нисшите слоеве със сигурност надаваха ухо за приказките им.

Още по-специален случай беше младият Курион. Той беше изключително буен по природа и дори навремето баща му го беше осъдил на домашен арест, за да го ограничи в пиенето, неконтролирания секс и хазарта. Но и това не помогна. Марк Антоний лично помогна на приятеля си да се измъкне от заключения си дом, след което двамата изгубиха тлъсти суми на зарове, напиха се почти до смърт в една долнопробна кръчма и накрая дори започнаха да се целуват. В по-нови времена обаче на Курион се удаваше случай да се докаже и с друго, освен с непростимите си пороци. Той беше доста по-интелигентен от баща си и имаше качества на блестящ оратор. Затова и всеки ден се явяваше на Форума, където създаваше голям шум.

Друг представител на Клодиевия кръг беше Децим Юний Брут Албин, син и наследник на знатна фамилия, която по традиция се противопоставяше на всички популари; Децим Брут Калаик бе сред най-заклетите врагове на братята Гракхи, освен това беше силно обвързан с рода на Семпрониите Тудитан, далечни братовчеди, но вечни противници на Гракхите. Между фамилиите Брут и Тудитан от поколения съществуваха близки приятелски отношения, заради които от младия Децим Брут се очакваше да подкрепя хора като Катул, а не самозабравили се агитатори като Гай Цезар. Но напук на всички Децим Брут също висеше по цял ден на Форума, пригласяше на Метел Непот и шумно аплодираше Цезар всеки път, щом се появеше. Брут Албин се беше превърнал в любимец на простолюдието: изключително интелигентен и способен младеж, който очевидно отхвърляше принципите на добрите люде и освен това… водеше порочен живот!

Колкото до Публий Клодий… Още от процеса срещу весталките преди десет години всички знаеха, че той се е зарекъл да си отмъщава на Катилина. Но ето, че и той всеки ден идваше на площада, заобиколен от клиенти (как се получаваше така, че имаше повече клиенти от големия си брат Апий Клавдий?), и се опитваше да пречи на враговете на Катилина! Най-често Клодий се явяваше под ръка с жена си, което представляваше непростима обида за политическия елит! Жените не стъпваха на Форума, жените нямаха право да слушат какво се говори в народното събрание, те със сигурност не си позволяваха да крещят за или против ораторите, които се изказват от трибуната. Фулвия обаче не се ограничаваше в нищо и очевидно публиката й се радваше: ако не за друго, защото беше внучка на Гай Гракх, който не беше оставил мъжки наследник.

До екзекуцията на втория им баща никой не беше вземал насериозно тримата Антонии. Или по-скоро вземаха ги насериозно само когато ставаше дума за скандали, свързани с жени. Никой от братята не притежаваше интелекта и качествата на Курион, Децим Брут или Клодий, затова пък всички се радваха на едно предимство, което притежаваха по-скоро гладиаторите и колесничарите, а не римските аристократи: груба физическа сила. Марк Антоний имаше навика да ходи по улиците, облечен само с туника, за да видят хората масивните му бицепси и прасци, широките му рамене, плоския му корем и дебелите му като дъбови дървета ръце. Освен това пристягаше плътно туниката си отпред и толкова ясно очертаваше пениса си, че не оставяше и капка съмнение каква е тази издутина под пъпа му. Жените въздишаха и се изчервяваха, а мъжете съжаляваха, че са се родили на този свят. В лице Марк Антоний беше доста грозен. Имаше голям, изкривен като клюн нос, който почти се съединяваше с издадената му напред брадичка, а между двете изпъкналости се показваше малка устица. Очите на Антоний бяха твърде сближени, бузите му — твърде пухкави. Но за сметка на това имаше гъста, начупена светлокестенява коса, а жените разправяха, че е истинско изживяване да го целунеш по устата, без да забелязваш грозния нос или щръкналата брадичка. Накратко, Марк Антоний (а и братята му, но в по-малка степен) нямаше нужда от ораторски талант или словесно изящество: достатъчно му беше да се покаже такъв, какъвто е.

Във всеки случай това бяха достатъчно основателни причини — без да броим страха му от Цезар — Цицерон да пропусне да свика Сената на заседание до края на годината.

Така или иначе в последния ден на декември, малко преди залез-слънце първият консул се яви пред народното събрание, за да предаде обратно инсигниите на властта си. Беше се готвил упорито и продължително за този миг на сбогуване, за да се запомни слизането му от власт с най-красивата и знаменателна реч, която някога Рим е чул от устата му. Чувството за чест го задължаваше, както и високото му самомнение. Дори Антоний Хибрида да се беше върнал за целта в Рим, пак не би представлявал достоен съперник, но още по-добре бе, че Цицерон щеше да се изкаже сам и единствен на това прощално събрание. Великолепно!

— Квирити — обърна се той към народа с медения си гласец, — преживяхме една важна година в римската история…

— Вето, вето! — изкрещя Метел Непот от Кладенеца на комициите в краката на Цицерон. — Налагам вето върху речта ти, Цицероне! Човек, който е екзекутирал римски граждани без присъда, няма право да оправдае своите деяния! Затваряй си устата, Цицероне! Полагай си клетвата и се разкарай от рострата!

На площада настъпи пълно мълчание. Още преди заседанието Цицерон се беше надявал да дойдат повече хора — достатъчно на брой, за да се премести от рострата на площадката пред храма на Кастор — оттам речите звучаха по-внушителни. Атик се беше постарал да доведе слушатели. Така на Форума бяха дошли всички поддръжници на Цицерон от средите на конническото съсловие. Дори да не представляваха внушителна тълпа, бяха по-многобройни от опозицията. Но налагането на вето на един тъй традиционен акт, какъвто беше прощалната реч на консула, свари Цицерон напълно неподготвен. И което беше по-важно, въпреки че имаше повече поддръжници, отколкото противници на площада, не можеше да заобиколи произнесеното вето. За втори път през последните месеци Цицерон тайно си пожела никой да не беше посягал на суланските закони, особено онези, които ограничаваха правото на вето. Но Сула беше мъртъв и Цицерон се оказваше с вързани ръце. Не можеше да каже нищо!

Най-накрая се примири със съдбата и започна да произнася вековните формули на клетвата, която римският консул дава при слизането си от власт. Едва накрая си позволи едно допълнение:

— Кълна се също така, че благодарение единствено на собствените си усилия аз, Марк Тулий Цицерон, консул на римския Сенат и народ, осигурих бъдеще за законното управление и спасих Рим от враговете му!

В този миг Атик даде тон за аплодисменти и съмишлениците му шумно го подкрепиха. Пък и буйните глави сред опозицията не присъстваха, за да го освиркват. Наближаваше Нова година, навярно си имаха други занимания, вместо да зяпат как Цицерон предава властта. Цицерон се почувства като победител, с достойнство слезе от трибуната и с разтворени обятия се насочи към Атик. В следващия миг го качиха на рамене, окичиха лавров венец на главата му и го понесоха към стълбите на Златарите. Жалко, че Цезар не беше тук да види това изпращане. Но в качеството си на бъдещ магистрат дори да искаше, той не можеше да присъства на церемонията. Неговият ден беше утрешният, когато заедно с останалите консули и претори щеше да положи клетва в храма на Юпитер Оптимус Максимус и щеше да даде ход (поне според очакванията на Цицерон) на една доста тежка за добрите люде политическа година.

Събитията от следващата сутрин напълно потвърдиха очакванията на Цицерон. Още щом привърши официалната церемония и календарът беше коригиран, новият градски претор Гай Юлий Цезар бързо напусна първото за годината заседание на Сената и от рострата на Форума свика народното събрание. Нямаше съмнение, че всичко беше подготвено предварително, на площада по някаква странна случайност се навъртаха все привърженици на популарите, като се почне от младежта и се стигне до сенаторите, приближени на Цезар. Но най-много бяха представителите на по-бедните слоеве — хора, които изпъкваха над римските пролетарии, колкото да се зачислят в някоя центурия, евреи, за които Цезар не само бе уредил да се сдобият с римско гражданство, но и ги бе вписал в състава на селските триби, освободени роби, дребни търговци и снабдители, които също се бяха вмъкнали някак в селските триби, а по периферията на площада стояха техните съпруги, дъщери, майки и лели.

Цезар сякаш се преобрази; вместо плътния му бас из площада се разнесе тънък, почти пронизителен глас, който достигаше до най-далекостоящите.

— Римски народе, повиках те на този площад, за да станеш свидетел на моя протест срещу една обида спрямо Рим, толкова жестока, че чак боговете плачат от мъка! Преди повече от двайсет години храмът на Юпитер беше изгорен до основи. В младините си аз бях Фламен Диалис, личен жрец на Юпитер, а сега, в разцвета на силите си, съм върховен понтифекс и отново съм задължен да служа на нашия велик бог. Днес положих клетва като претор в новата сграда на храма, която покойният Луций Корнелий Сула поръча на Квинт Лутаций Катул да издигне още преди осемнайсет години. И римски народе, нека споделя, че се почувствах омерзен и опетнен! Обзе ме срам! Сведох глава пред Великия бог и плаках с лице, скрито под полите на тогата ми. Не смеех да вдигна очи към новата изящна статуя на Юпитер — поръчана и платена от моя вуйчо Луций Аврелий Кота и от неговия колега в консулството преди години Луций Манлий Торкват! Да, защото допреди броени дни в храма на Юпитер Оптимус Максимус дори нямаше изображение на Великия бог!

Цезар винаги беше правел впечатление с представителния си вид. И все пак от мига, в който влезе във функциите си на претор, той сякаш се бе издигнал и в преносния, и в прекия смисъл. Словата му въздействаха със сила, която отговаряше и на ранга, и на социалното му положение, и всички хора се поддаваха на внушенията му.

— Как може? — попита Цезар тълпата. — Защо пренебрегваме по този начин движещата сила на нашия град, защо я обиждаме, защо й се присмиваме? Защо стените на храма са голи, вместо да бъдат украсени по най-достоен начин? Защо храмът не получава пищни подаръци от царе и князе? Защо Минерва и Юнона са се превърнали в божества без образ? Двете нямат свои статуи, дори изваяни от най-обикновена глина! Къде е златната украса? Къде са златните колесници? Къде са възхитителните релефи, къде са приказните мозайки?

Цезар замълча за миг, за да осмислят словата му, и продължи:

— Аз ще ви кажа, квирити! Парите за всичко това са отишли в кесията на Катул! Милионите сестерции, които римската хазна осигуряваше на Квинт Лутаций Катул, никога не са напускали банковата му сметка! Ходих специално до хазната, за да прегледам водените сметки, и просто не открих такива! Имам предвид, че не открих сметки, които да обяснят съдбата на многото тлъсти суми пари, които през годините на Катул са били изплащани! Това е светотатство! Няма друга дума за подобно деяние! Човекът, на когото бе поверено да възстанови дома на Юпитер с полагащия му се блясък и величие, си присвои всички средства за целта!

Докато Цезар говореше, възмущението обхващаше слушателите му. Той казваше истината: странно е, че никой не беше забелязал очевидното.

От Капитолия скоро дотича самият Квинт Лутаций Катул, придружен от Катон, Бибул и останалите добри люде.

— Ей го на! — посочи го с пръст Цезар. — Погледнете го! Какво безочие! Каква наглост! И все пак нека отдадем дължимото и на смелостта му! Крадецът сам идва при нас да ни се покаже, дори тича, за да не закъснее! Как ли изобщо тича с всичките тези кесии, окачени на врата му? Квинт Лутаций Пекулат, Квинт Лутаций Крадливия! Крадливия мошеник!

— Какво означава всичко това, преторе? — попита задъхан Катул. — Днес е празничен ден, нямаш право да свикваш трибутните комиции!

— Аз съм върховен понтифекс и съм свободен да свикам народното събрание по всяко време, щом се отнася до проблем от религиозно естество! А този, който обсъждаме, е точно такъв, Катуле! Обяснявам на гражданите защо Юпитер Оптимус Максимус все още няма достоен дом за себе си.

Катул беше чул как Цезар го нарича „крадливия“ и не му беше нужно повече да разпитва, за да разбере какво точно е положението.

— Ще ми платиш скъпо за това, Цезаре! — заканително размаха юмрук той.

— А? — учуди се Цезар и се отдръпна, сякаш се уплаши. — Чувате ли го какво говори, квирити? Аз го разобличавам, задето е ограбил парите на Рим, а той ми се заканва! Хайде, Катуле, защо не си признаеш публично това, което цял Рим знае? Моите обвинения са доказани, във всеки случай много по-убедително от твоите, когато крещя в Сената, че съм бил изменник! Достатъчно е човек просто да погледне голите стени, грозния под, празните постаменти и липсата, на каквито и да е богати дарове в храма на Юпитер, за да се убеди на какво голямо унижение си подложил Великия бог!

Катул не знаеше какво да отговори. Истината беше, че никога не бе и помислял как да обясни пред народа положението си — положението, в което Сула насила го беше вкарал! Народът нямаше никаква представа какви разходи поглъща толкова голяма сграда като храма на Юпитер, която при това се очаква да просъществува със столетия и трябва да бъде солидно изградена. Каквото и да изречеше в своя защита, щеше да прозвучи като лъжа и фалшиво оправдание.

— Римски народе — обърна се Цезар към влюбената в него тълпа, — предлагам да подложим на обсъждане два законопроекта. Единият ще изисква подвеждането на Квинт Лутаций Катул под съдебна отговорност, задето си е присвоил държавни пари, а вторият ще изисква подвеждането му под отговорност заради акт на светотатство!

— Налагам вето върху всякакви обсъждания и на двата законопроекта! — изрева зад него Катон.

Цезар просто вдигна рамене и протегна ръце в жест на безпомощност: човек нищо не може да постигне, щом Катон си е наумил да му налага вето.

— Разпускам заседанието! Вървете си у дома, квирити, и поднесете жертва на Великия бог. Молете се той и занапред да закриля Рим, нищо че смъртните посягат на парите му и нарушават светите обети!

Цезар слезе от трибуната, усмихна се доволно на добрите люде и се запъти по Вия Сакра, наобиколен от стотици недоволни мъже и жени. Очевидно всички настояваха да не се отказва толкова лесно от борбата, напротив, да се постарае Катул да си получи заслуженото.

Бибул изведнъж усети нещо нередно: Катул дишаше тежко и на пресекулки, сякаш не му достигаше въздух. Спусна се да му помага и докато сваляше тогата, за да не му пречи, даде знак на Катон и Ахенобарб да му помогнат. Тримата направиха от тогата носилка, накараха Катул да легне в нея и с помощта на Метел Сципион го понесоха към дома му. Катул беше по-скоро посивял, отколкото посинял, а това беше добър знак. Все пак с облекчение го отнесоха до прага на дома му жив, където го оставиха на легло под грижите на Хортензия. Катул щеше да се оправи… Този път.

— Но колко ли ще успее да издържи занапред? — тюхкаше се Бибул, докато се прибираха по къщите си.

— Трябва да намерим начин да затворим устата на Цезар! — закани се Ахенобарб. — Ако няма друг начин, по-добре да го убием, докато е време!

— Не е ли по-точно да го наречем тъпкач? — попита Гай Пизон, който толкова се уплаши от погледа на Ахенобарб, че избърза да смени темата. Дори човек като него, който не бе особено предпазлив, усети, че наближават съдбоносни събития, от които сам можеше да пострада.

— Цезар да го бута на други? — изсумтя Бибул. — Не и той! Самозваните царе като него не са свикнали да дават, а само да приемат…

— Ето ни пак на същото място — въздъхна Метел Сципион. — Спрете Цезар за това, спрете Цезар за онова, а накрая той пак си продължава.

— Няма да е за дълго — възрази му Бибул, който очевидно имаше нещо предвид. — Едно птиче ми каза, че скоро Метел Непот ще предложи Помпей да бъде повикан обратно от изтока, за да се разправи с Катилина… И че за целта ще трябва да му гласуваме извънреден империум. Представяте ли си! Пълководец, който действа в рамките на Италия, надарен с империум, който го изравнява по правомощия с диктатор!

— И как ще ни помогне това срещу Цезар? — заинтересува се Метел Сципион.

— Непот не може да прокара подобен закон през плебейското събрание, трябват му гласовете на трибутните комиции. Представяте ли си Силан или Мурена да свикат народното събрание, за да гласува извънреден империум на Помпей? Не, ще се наложи заседанието да бъде свикано от Цезар.

— И какво от това?

— Ние ще се погрижим заседанието да бъде съпроводено с насилие. По закон Цезар е отговорен за всяко насилие, извършено по време на свиканото от него заседание, това го пише изрично в лекс Плавция де ви. А нека ти напомня, Сципионе, че аз съм преторът, ръководещ съдилищата за насилие! Дай ми ти на мен по-сгоден случай от този да сложа прът в колелата на Цезар. Че аз за целта не процес, ами процесия при Цербер бих пратил!

— Бибуле, ти си гений! — възхити се Гай Пизон.

— И най-после никой няма да каже, че не държим на законността — добави Катон. — Ако Цезар бъде осъден, значи законност има!

— Катул умира — прекъсна ги ненадейно Цицерон. Беше стоял някак встрани от групичката, засегнат, че добрите люде го смятаха за твърде незначителен, за да бъде част от заговора им. Него, арпинския селяк на временно пребиваване в града. Спасителят на отечеството, забравен още на другия ден след слизането си от власт.

Останалите се извърнаха изненадани към него.

— Глупости! — ядоса се Катон. — Ще се оправи.

— И аз мисля, че този път ще успее да се оправи. Но все пак умира — настоя Цицерон. — Преди известно време сподели с мене, че от всеки допир с Цезар нишката на живота му все повече и повече изтънява.

— Тогава се налага веднъж завинаги да се отървем от Цезар! — заключи Ахенобарб. — Колкото по-нагоре се изкачва, толкова по-нетърпим става.

— Колкото по-нагоре се изкачи, толкова по-надолу ще падне — зарече се Катон. — Защото докато някой от двама ни е жив, аз ще правя всичко по силите си да го катурна към бездната. Кълна се и нека боговете ми бъдат свидетели.

Без да си дава сметка за зловещите заговори, които крояха срещу него добрите люде, Цезар се прибра у дома, където го чакаше празнична вечеря. Лициния беше сложила край на обета си и идваше ред на Фабия да влезе в ролята на главна весталка. Предаването на задълженията се съпровождаше с церемонии и тържество, на което присъстваха всички жречески колегии. По случай Новата година обаче върховният понтифекс канеше на вечеря далеч по-скромен кръг от хора: петте весталки, Аврелия, Юлия и сестрата на Фабия Теренция, съпруга на Цицерон. Той също беше поканен, но отказа. Отказа и Помпея Сула; подобно на Цицерон и тя се оказа изключително заета. В Клодиевия кръг също празнуваха. Цезар можеше спокойно да я пусне при тях, защото Поликсена и Кардикса нямаше да се откъснат и за секунда от господарката си.

„Моят малък харем“ — забавляваше се Цезар при вида на весталките, но киселата физиономия на Теренция някак не му позволяваше да се отдаде съвсем на мечтите си.

Беше минало доста време от настаняването му в Държавния дом и весталките отдавна не се държаха толкова сковано, както в началото. Това важеше в най-голяма степен за двете момиченца, Квинктилия и Юния, които очевидно боготворяха върховния понтифекс. Той се заяждаше с тях, разправяше им смешки, общо взето, им позволяваше да фамилиарничат и очевидно добре разбираше какво тревожи детските им душички. Дори Попилия и Арунция вече се бяха успокоили: докато Гай Цезар живееше в отсрещното крило на Държавния дом, никой нямаше да посмее да ги обвини в прелюбодеяние или нещо подобно.

„Удивително — разсъждаваше Теренция — как човек с толкова лоша репутация на развратник се справя толкова добре с уязвими жени като весталките.“ От една страна, с него се разговаряше лесно, дори свойски; от друга — беше повече от ясно, че никоя на нищо не би могла да разчита. Всички щяха да са до смъртта си влюбени в Цезар, но никоя нямаше да се измъчва заради него. Той просто не им оставяше възможност да се надяват, следователно и да се терзаят. Интересно, че дори Бибул не бе посмял да пусне някоя клюка по адрес на Цезар и весталките. През последните сто години със сигурност Рим не се е радвал на толкова стриктен и отдаден на работата си върховен понтифекс; Цезар заемаше длъжността от по-малко от година, но вече си беше изградил изключителна репутация, включително и по отношение най-святото притежание на римския народ: неприкосновената личност на весталките.

Естествено Теренция защитаваше най-напред интересите на съпруга си Цицерон и ако някой беше изстрадал с него заговора на Катилина, това беше именно тя. От нощта след петия ден на декември Теренция често се беше будила посред нощ, за да слуша тревожните бълнувания на мъжа си. Той непрекъснато повтаряше името на Цезар, неизменно в плен на болка или гняв. Цезар беше лишил Цицерон от заслужения му триумф; той бе раздухал тлеещото недоволство сред народа. Метел Непот беше жалък като бълха, но хапеше като истински звяр заради Цезар. Фабия обаче представяше Цезар в съвсем различна светлина. Теренция беше разсъдлива жена и не можеше да отрече правотата на сестра си. Цицерон беше мил човек, много по-почтен от Цезар. Той беше искрен, деен, с каквото и да се захванеше, го правеше с ентусиазъм, а никой не можеше да го обвини в нечестност. И все пак Теренция не си затваряше очите пред очевидното: дори Цицерон не можеше да се сравнява като интелект с Цезар. Как можеха старите патрициански фамилии да излъчват личности като Сула и Цезар? Логиката подсказваше, че още преди векове римската аристокрация би следвало да се изроди.

Теренция внезапно се сепна: Цезар нареждаше на двете момиченца да си лягат.

— Утре ще ставате рано, затова трябва да си лягате. — Той кимна на застаналия встрани Евтих. — Ще изпратиш дамите до дома им и ще се увериш, че прислугата е поела грижа за тях.

Двете си тръгнаха. Пъргавата Юния крачеше бодро на няколко крачки пред пухкавата Квинктилия. Аврелия си помисли, че детето трябва да бъде подложено на диета. Но когато преди няколко месеца даде разпореждания, Цезар се ядоса и веднага отмени заповедта.

— Остави я на мира, майко. Нито ти си Квинктилия, нито тя е Аврелия. Ако на детето му се хапва, нека си хапва. На нея така й харесва! Никой годеник не я чака пред вратата, а аз ще се радвам, ако не се оплаква от задълженията си на весталка.

— Но тя ще умре някой ден от преяждане!

— Така ще й е писано. Ако Квинктилия сама реши да гладува, тогава и аз ще се съглася.

Как можеше да се излезе наглава с подобен човек? Аврелия си замълча.

— Не се и съмнявам — рече тя с известна ирония, — че на мястото на Лициния ще избереш малката Минуция.

Цезар учудено вдигна вежди.

— Кое те кара да мислиш така?

— Изглежда, изпитваш слабост към дебелите деца.

Но забележката на Аврелия не доведе до желания ефект. Цезар се засмя.

— Аз изпитвам слабост изобщо към децата, майко. Високи, ниски, слаби, дебели… Какво значение? Но тъй като засегна темата, радвам се да съобщя, че набирането на кандидатки вече приключи. Разполагам с пет желаещи, при това все подходящи деца: хем с потекло, хем с тлъсти зестри.

— Пет? — смая се Аврелия. — А пък аз си мислех, че са само три.

— Дали е позволено да чуем имената им? — полюбопитства Фабия.

— Не виждам защо да не е. Изборът е мой, но аз не съм жена и не общувам толкова често с жени, че да съм запознат с проблемите около едно или друго семейство. Две от кандидатките все пак не представляват интерес; не мисля, че са подходящи. И една от тях е именно Минуция — добави с известно злорадство Цезар.

— Кои са тогава възможните кандидатки?

— Едната е Октавия, от онези Октавии, дето мъжете се кръщават най-често Гней.

— Това трябва да е внучката на консула, който загина в крепостта на Яникулум, докато Марий и Цина обсаждаха Рим.

— Да, някой може ли да каже нещо повече за нея?

Никой нищо не знаеше. Затова Цезар предложи втората възможност: Постумия.

Аврелия смръщи вежди, Фабия и Теренция — също.

— А? Че какво не й харесвате на Постумия?

— Тя е от патрицианско семейство — отговори Теренция, — но нали не се лъжа, като мисля, че е наследница на Албините — онези, които за последен път бяха консули преди половин век?

— Именно.

— И наскоро е навършила осем години?

— Да.

— Тогава не я вземай. В техния дом са пристрастени към чашката! Така и не мога да си обясня каква е тази майка, но истината е, че в семейството позволяват дори на малките деца да пият неразредено вино. Момичето вече на няколко пъти се е напивало до смърт.

— Богове!

— И така, татко, кой остана? — усмихна се Юлия.

— Корнелия Мерула, правнучка на някогашния Фламен Диалис Луций Корнелий Мерула — отговори тържествено той.

Всички го изгледаха с известен укор.

— Знаех си, че си правиш шега с нас — обади се Юлия. — Сигурна бях!

— Така ли?

— Има ли смисъл да търсиш повече?

— Прекрасно! — сияеше от радост Аврелия. — В семейството още командва прабабата, затова всяко ново поколение е възпитавано в силно религиозен дух. Корнелия Мерула ще дойде с желание при нас и ще представлява повод за гордост в колегията.

— И аз така мисля, майко — съгласи се Цезар.

В този миг Юлия се надигна от стола си.

— Благодаря за гостоприемството, върховни понтифексе, но се налага да ме извините.

— Да не би да чакаш Брут?

Тя се изчерви от смущение.

— Не и по това време на деня, татко!

— Юлия — напомни Аврелия, след като внучката й се оттегли — ще навърши четиринайсет само след пет дни.

— Перли — сети се изведнъж Цезар. — На четиринайсет момичетата могат да носят перли, нали, майко?

— Стига да са малки.

Той я погледна някак гузно.

— То големи няма откъде да се намерят. — Въздъхна и стана. — Дами, много благодаря за вашата компания. Не се чувствайте задължени да ни напускате, но аз самият имам работа да върша.

— Така значи! Корнелия Мерула! — повтори Теренция, когато Цезар си отиде.

Цезар се облегна на стената в коридора и се засмя. Колко малък беше светът! Дали беше за добро или за лошо? Ако не друго, гостенките поне бяха симпатични, нищо че майка му ставаше донякъде заядлива, а Теренция открай време е била труден характер. Все пак не му се налагаше да се среща често с тях. Пък и беше доста по-забавно да подготви следващия ход за шумното сваляне от длъжност на Метел Непот.

И все пак, когато Цезар свика народното събрание на четвъртия ден от януари, той не знаеше, че благодарение на Бибул и Катон същото това събрание ще доведе до нечие още по-шумно сваляне от длъжност — неговото собствено.

Рано призори, когато Цезар се яви на Форума, придружен от ликторите си, вече беше ясно, че Кладенецът на комициите няма да побере присъстващите. Затова той се запъти право към храма на Кастор и Полукс и даде нужните разпореждания на държавните роби, които чакаха наблизо.

Мнозина смятаха храма на Кастор за най-внушителното светилище на Форума, защото беше възстановяван сравнително скоро — само преди шейсет години — благодарение на усилията на върховния понтифекс Луций Цецилий Метел Далматик, който имаше вкус към импозантното. Храмът беше достатъчно просторен, за да побере пълния състав на Сената, подът на единственото вътрешно помещение се издигаше на седем-осем метра над равнището на терена, а в самата зала не се намираха излишни украси или предмети, които да притесняват присъстващите. Пред по-стария храм беше стоял каменен трибунал, но когато Далматик се зае с ремонта, той го събори и събра всичко в една-единствена конструкция. За целта разкри пред колонадата на храма каменна площадка, широка кажи-речи колкото тази на рострата и издигната на три метра от нивото площада. Далматик се беше сетил да внесе една новост: вместо величествените стълби да свързват като с обща рампа площада с входа на храма, те започваха едва от въпросната площадка, а до нея се стигаше по две странични стълбички. По този начин площадката играеше ролята на трибуна, а пространството пред храма на Кастор се използваше често при гласуване. Народът просто се нареждаше на площада и следеше какво се говори на площадката.

Самият храм беше обграден от каменни колони с жлебове, боядисани в червено и завършващи с капители в йонийски стил, оцветени в наситено синьо и с позлатени краища на волутите. Метел Далматик не беше сметнал за нужно да огражда камерата на храма със стени: погледът спокойно минаваше между колоните, както беше волна природата на двамата обожествени близнаци.

Докато Цезар изчакваше робите да пренесат тежката пейка за народните трибуни на площадка, някой го дръпна за ръката.

— Един съвет — подшушна му Публий Клодий. — Предстоят грозни сцени.

Цезар вече беше забелязал, че между множеството граждани се забелязваха физиономии, които не му беше трудно да определи: на площада бяха дошли мнозина от бабаитите на Рим, бивши гладиатори, които след освобождаването си от служба в школите в Капуа, си изкарваха хляба, като поемаха поръчки да преследват длъжниците, или най-малкото служеха като лична охрана.

— Това не са мои хора — обясни Клодий.

— Чии тогава?

— Не знам със сигурност, защото момчетата няма сами да се издадат. Но под тогите им се забелязват подозрителни изпъкналости: най-вероятно носят тояги. Ако бях на твое място, Цезаре, веднага щях да повикам градската милиция. Не давай ход на заседанието, преди да си сигурен в охраната.

— Много ти благодаря, Публий Клодий — рече му Цезар и се обърна към главния ликтор.

Скоро след това се появиха и двамата нови консули, фасциите се носеха от ликторите на Силан, докато охраната на Мурена го съпровождаше с голи ръце. Никой от консулите не беше доволен. Вече второ заседание на народното събрание се свикваше не от тях, а от претор. Цезар си беше присвоил пръв правото да ръководи политиката, което представляваше обида за консулите. При първото заседание на Нова година Силан дори не бе могъл да се обърне към народа, нищо че на практика го управляваше в този момент. Дори Цицерон се беше справил по-добре! Засегнати и унизени, двамата консули демонстративно застанаха възможно най-далеч от Цезар, нищо че слугите им наместиха куриатните им кресла точно до това на Цезар и — още по-неприятно — близо до пейката на народните трибуни.

Един по един на площадката се наредиха и останалите магистрати, всеки от които сядаше безмълвно на мястото си. Метел Непот умишлено се позабави и се настани в самия край на пейката, на няколко педи от Цезар, с когото се изгледаха. В ръцете си Непот държеше знаменателния си законопроект, с който се изискваше завръщането и преназначаването на Помпей. Градският претор тревожно оглеждаше площада и броеше присъстващите — може би вече три-четири хиляди души. Пространството пред самата трибуна беше запазено за сенаторите, но беше очевидно, че хората, застанали във втората редица, бяха все бивши гладиатори. Забелязваха се и групи младежи, които навярно бяха под командването на Клодий, включително тримата Антонии и останалите буйни глави от Клодиевия кръг. Разбира се, не биваше да се забравя и Фулвия.

Главният ликтор се приближи до стола на Цезар и му подшушна нещо в ухото:

— Милицията вече се събира, Цезаре. Както ти нареди, строил съм ги зад храма, далеч от погледите.

— Добре, действай по своя инициатива, не чакай инструкции.

— Всичко е наред, Цезаре! — окуражи го Метел Непот. — Дочух, че в тълпата имало доста гладиатори, затова и аз доведох хора със себе си.

— Не мисля, че е било разумно от твоя страна, Непоте — въздъхна Цезар. — Последното, от което имаме нужда, е някоя нова война на Форума.

— Че не му ли е времето? — подхвърли Непот. — Колко години вече не сме се въргаляли по площада? Аз самият дори не си спомням хубавите побоища отпреди време.

— Ти определено си решил да бъдеш изгонен от служба по подобаващ начин.

— И още как! Но преди да си тръгна, ми се иска да набия Катон!

Последни дойдоха Катон и Терм. И двамата се качиха по стълбата от страната на Полукс, възседнал боядисания си мраморен кон, пробиха си път между преторите и съучастнически намигнаха на Бибул. Преди Метел Непот да се усети, те го обградиха и го изместиха чак в средата на пейката. До Цезар се озова самият Катон, а Терм се намести до Непот. Бестия понечи да се доближи до Непот от другата страна, но изведнъж се появи и Луций Марий, който се вмъкна между двамата. Метел Непот се оказа наобиколен от враговете си, както и Цезар, на когото Бибул оказа неочакваната чест да седне до него, загърбвайки изненадания Филип.

Двамата консули се споглеждаха притеснено, а преторите, които стояха встрани от политическите борби, съжаляваха, че Далматик не е повдигнал трибуната още три метра нагоре.

Но тъй като нямаше повод събранието да бъде разпуснато, молитвите бяха изчетени, авгуриите подсказаха, че денят е угоден на боговете, и всичко продължи по реда си. Цезар се изказа съвсем накратко, колкото да съобщи, че народният трибун Квинт Цецилий Метел Непот иска да представи на обсъждането на народа свой законопроект.

Метел Непот се изправи от мястото си и разгърна свитъка, който държеше в ръце.

— Квирити, днес сме четвъртият ден от януари, в консулството на Децим Юний Силан и Луций Лициний Мурена! На север от Рим се простира областта Етрурия, а из нея свободно се движи обявеният извън закона Катилина начело на бунтовническа армия! На бойното поле срещу него сме изпратили Гай Антоний Хибрида, начело на войска, поне два пъти по-многобройна от бунтовническите сили на Катилина! Но все още нищо не се случва! Вече близо два месеца, откакто Хибрида напусна Рим, за да се разправи със застаряващите ветерани, които едва се крепят на краката си, но ние продължаваме да чакаме! Рим все така се управлява според изискванията на указа за извънредно положение, докато бившият консул, който командва нашата армия, си сменя превръзките на болния крак!

Непот показа пред всички свитъка със законопроекта си. Изкашля се и веднага се впусна в подробности:

— С този законопроект предлагам римският народ да отнеме върховното командване от Гай Антоний Хибрида и да го лиши от империум! Също така предлагам римският народ да назначи на мястото му на главнокомандващ Гней Помпей Велики! Препоръчвам на римския народ да гласува на Гней Помпей Велики извънреден империум, покриващ цялата територия на Италия без Рим! Освен това препоръчвам Гней Помпей да получи колкото финансови средства, войска и офицери желае, както и да не му се отнемат специалното поръчение и извънредният империум до деня, в който той сам не реши, че е изпълнил своята задача!

При последната дума Катон и Терм скочиха и извикаха:

— Вето! Вето! Налагам вето!

Изведнъж към трибуната полетяха камъни. Без да чакат, бабаитите пробиха през множеството сенатори и се насочиха към стълбите. Всички на площадката пред храма наскачаха. Римските управници тичаха да се спасяват нагоре към самия вход на храма. Единствени от всички Катон и Метел Непот останаха по местата си. Нападателите наизвадиха тояги и бухалки, Цезар нави тогата около дясната си ръка и дръпна Непот, докато не е станало късно.

Но Катон удържа терена по-дълго време и макар да отстъпваше, от всяко стъпало повтаряше своето вето, докато най-накрая Мурена не изтича да го прибере насила във вътрешността на храма. В този миг иззад храма се появиха доброволците от градската милиция, които шумно започнаха да удрят с тоягите си по дървените си щитове. Успяха да изтикат гладиаторите назад към Форума и на свой ред сенаторите, останали в ничията зона на площада, хукнаха да се катерят нагоре, за да потърсят закрила при магистратите. На самия площад се разрази истинска битка, защото Марк Антоний и Курион не се сдържаха и налетяха на цяла банда от двайсет мъжаги, уверени, че сподвижниците им ще ги подкрепят.

— Е, това се казва добро начало на политическата година! — отбеляза с ирония Цезар, докато наместваше тогата си в центъра на храма.

— Това е позорно начало на политическата година! — тросна се Силан, който от стреса дори бе забравил болките в стомаха си. — Ликтори, заповядвам ви да сложите край на безредиците!

— Глупости! — ядоса се Цезар. — Милицията вече действа, бях достатъчно предвидлив да я повикам още щом забелязах заплашителните физиономии сред присъстващите. Като се има предвид, че не сме на рострата, а в храма, страстите скоро ще се успокоят.

— Това е твое дело, Цезаре! — обвини го Бибул.

— То човек като те слуша, Бълха, всичко е мое дело.

— Ще престанете ли! — надвика ги Силан. — Свиквам Сената на заседание и искам да се установи ред!

— Не е ли по-добре да се позовеш на Сенатус Консултум Ултимум, Силане? — заяде се Метел Непот. — Най-добре ще е, щом площадът се усмири, да ме оставиш да си свърша работата в народното събрание.

— Тишина! — опита се да извика Силан. — При действащия Сенатус Консултум Ултимум и в качеството си на консул, държащ фасциите, ще наложа всички мерки, които сметна за необходими за защитата на римската република! — Изведнъж стомахът го сви и му се прииска столът да е до него. Робът му веднага хукна да го търси пред храма. Когато му го донесоха и разтвориха, Силан тежко приседна и едва не припадна.

— Назначени отци, ще сложа край на тази долна история още сега! Марк Калпурний Бибул, давам ти думата. Можеш ли спокойно да обясниш смисъла на забележката, която преди малко отправи по адрес на Гай Юлий Цезар?

— Няма какво да обяснявам, Децим Силан, всичко е очевидно — рече Бибул и посочи тъмния оток, който се бе образувал на лявата му буза. — Обвинявам Гай Цезар и Квинт Метел Непот в подстрекателство към публично насилие на Форума! Кой друг може да спечели от събитията на Форума? Кой друг би искал да види държавата обзета от хаос? В ползата на чии интереси са подобни събития?

— Бибул е напълно прав! — намеси се Катон, който до такава степен беше обсебен от случилото се, че дори забрави за собствения си принцип да назовава хората с първите им две имена. — Кой би могъл да спечели нещо от всичко това? Кой има интерес от това Форумът да се удави в кръв? Връщаме се в добрите стари времена на Гай Гракх, Ливий Друз и гнусния демагог Сатурнин! Вие и двамата сте слуги на Помпей!

От всички страни се дочуха възгласи на възмущение, защото сред стотината сенатори, присъстващи в храма, никой не беше подкрепил Цезар при онова съдбовно гласуване в Сената, довело до осъждането на петимата заговорници.

— Нито народният трибун Непот, нито аз, градският претор, бихме могли да спечелим каквото и да е от прояви на насилие — защити се Цезар. — Нито пък познаваме лицата, започнали да хвърлят камъни по нас. — Цезар иронично изгледа Марк Бибул. — Ако заседанието, което бях свикал, Бълха, беше протекло мирно и спокойно, изходът щеше да бъде изцяло в полза на Непот. Ти наистина ли смяташ, че гражданите, които днес бяха дошли на площада, ще оставят на Хибрида легионите, които би трябвало да командва Помпей? Насилието започна едва когато Катон и Терм наложиха своето вето. Да използваш правото си на вето, за да забраниш на римските граждани да обсъждат един законопроект, е грубо погазване на основните права, които римският народ притежава! Не мога да обвинявам народа за това, че даде воля на своя гняв! От няколко месеца вече става ясно, че гражданите са лишени, от каквито и да е права!

— Като говорим за права, всеки народен трибун е в правото си да налага вето — възрази Катон.

— Що за глупак си ти, Катоне! — разгневи се Цезар. — Защо Сула навремето отне правото на вето на такива като теб? Защото ветото не е било създадено, с цел да защитава интересите на малцинството, командващо в Сената! С всяко ново вето, което налагаш, ти обиждаш хилядите граждани, събрали се на Форума, отнемайки им правото да изслушат — мирно и тихо — законите, които им се предлагат, и да гласуват — мирно и тихо — по един или друг начин!

— Мирно и тихо? Мирно и тихо? Не беше моето вето, което наруши мира, Цезаре, а твоите яки момчета!

— Аз не бих си омърсил ръцете с подобна измет!

— Не ти е трябвало! Достатъчно е било да спуснеш нужните разпореждания.

— Катоне, римският народ е суверен — напомни му Цезар, налагайки си с усилие да запази спокойствие, — а не слуга на сенатското съсловие или няма жертва на трибунските безобразия. Ти не служиш на интересите на народа, ти служиш на интересите на шепа сенатори, които си въобразяват, че са пълновластни господари на многомилионна империя! Ти лишаваш народа от неговите права, и то вътре в свещените предели на нашия град! Ти ме караш да се срамувам, Катоне! Ти караш цял Рим да се срамува! Ти караш целия народ да се срамува! Ти караш да се срамуват дори собствените ти господари, които използват твоята наивност, а в същото време тайно се надсмиват зад гърба ти над скромното ти потекло! Смееш да ме наречеш слуга на Помпей? Аз не съм ничий слуга, но ти, Катоне, ти си просто един безволев роб на „добрите люде“ в този Сенат!

— Цезаре — Катон застана пред него, — ти си едно чуждо тяло, заседнало трайно между нас! Ти съчетаваш в себе си всичко, от което аз най-много се гнуся! — Обърна се към смаяните сенатори и протегна към тях ръце в умолителен жест. Кървавите белези по лицето му придаваха вид на варварски жрец, извършващ ужасяващо жертвоприношение. — Назначени отци, този Цезар ще унищожи всички ни! Той ще събори републиката, това винаги съм го предусещал! Не го слушайте какви ги разправя за народа и народните права! Слушайте ме какво ви говоря! Изгонете и него, и неговия съучастник Непот далеч от Рим, нека им бъде забранен подслон и храна в пределите на Италия! Аз ще се погрижа Цезар и Непот да бъдат обвинени в тежките престъпления, които са извършили. Аз ще се постарая двамата да бъдат обявени извън закона!

— Като те слушам, Катоне — отвърна му Метел Непот, — си мисля, че дори насилието на Форума не е чак такова зло, като това да те оставим безнаказано да се шириш и да налагаш безсмисленото си вето на всеки закон, на всяко предложение, на всяка дума!

За втори път през последния месец Катон се остави някой да го хване неподготвен. Без всякакво предупреждение Непот се озова на крачка от него и така го удари, че едва зарасналите рани по лицето му се разтвориха и по лицето му потече кръв.

— Не ме интересува какво ще ми сторите с вашия съкровен Сенатус Консултум! — изкрещя Непот на Силан. — Струва си човек да умре в Тулианума, пък дори само заради удоволствието да удари Катон по грозната мутра!

— Махай се от Рим, върви при господаря си Помпей! — задъхваше се от безсилна ярост Силан. Не можеше да контролира собственото си тяло, камо ли тези разгневени мъже.

— О, аз това и смятам да направя! — подхвърли презрително Непот, обърна гръб на всички и се запъти към изхода. — Пак ще се видим! — закани се той. — Ще се върна, но заедно със зет си Помпей! Кой знае? Може би ще заваря Катилина на власт, а на вас ще ви гледам гробовете, посерковци!

Катон този път не можеше да му отговори, защото се опитваше да избърше кръвта с тогата си.

— Имаш ли повече нужда от мен, консуле? — обърна се невъзмутимо Цезар към Силан. — Доколкото чувам, размириците навън са утихнали, а и ние няма какво повече да си кажем, не е ли така? — Той ледено се усмихна. — Вече си казахме твърде много неща.

— Ти си под подозрение за подстрекателство към насилие, Цезаре — отговори му Силан. — Докато указът за извънредно положение е в сила, на теб ти се отказва участие във всякакви публични прояви, както и изпълнение на служебните ти задължения. — Консулът се обърна към Бибул. — Предлагам, Марк Бибул, да започнеш още от днес подготовката на делото срещу този човек по обвинение в публично насилие.

При тези думи Цезар се засмя.

— Силане, Силане, опитай се да бъдеш поне коректен към закона! Как може тази бълха да ме обвинява в собствения си съд! Ще се наложи Катон да му свърши мръсната работа. А ти знаеш ли какво, Катоне? — закани се той на ранения трибун, чиито сиви очи го стрелкаха над плата на тогата. — Нямаш никакви шансове. Моят боен таран е по-интелигентен от твоята дебела тиква! — Цезар демонстративно дръпна горния край на туниката си и погледна в пазвата си. — Така ли е, бойни таране? — Лукаво се подсмихна и добави: — Да, точно така е, и той е на това мнение. Приятен ден, назначени отци.

— Това ще се запомни, Цезаре! — похвали го Публий Клодий, който подслушваше от външната страна на колоните. — Никога не съм предполагал, че можеш така да се ядосваш.

— Почакай само да влезеш в Сената догодина, Клодий, и ще видиш повече. Няма как да не се ядосам при самото присъствие на Катон и Бибул. — Цезар се спря на площадката пред храма и огледа счупените столове от слонова кост. Форумът беше опустял. — Изглежда, злосторниците са се разотишли.

— Още щом се появи милицията, ентусиазмът им се изпари. — Клодий го поведе към стълбата от страната на Кастор. — Успях все пак да науча нещичко. Били са наети от Бибул. И той е един аматьор…

— Това никак не ме изненадва.

— Направил го е с цел да компрометира теб и Непот. Чака те дело в съда на Бибул — допълни Клодий и махна на Марк Антоний и Фулвия, които бяха седнали под статуята на Гай Марий. Фулвия бършеше кръвта от левия му юмрук.

— О, не беше ли чудесно! — радваше се Антоний, нищо че едното му око почти бе затворено.

— Не, Антоний, не беше чудесно! — сгълча го Цезар.

— Бибул има намерение да съди Цезар според лекс Плавция де ви… в съда, който сам ръководи — обясни Клодий. — Всички обвиниха Цезар и Непот. — Той доволно се ухили. — Нищо чудно, като се има предвид, че начело на държавата стои Силан. Предполагам, че човекът си има причини да не те обича.

Клодий многозначително си затананика една мръсна песничка за измамен и опозорен съпруг.

— Я елате у дома! — подкани ги весело Цезар и плесна Антоний и Фулвия през ръцете. — Не можете да стоите тук, ще дойде милицията и ще ви арестуват. Да не говорим, че всеки момент сенаторите ще се появят. Вече ме обвиниха веднъж, че другарувам с хулигани, ако ме видят с вас, ще ме изгонят от града. И като се има предвид, че Помпей не ми е зет, както на някои други, ще се наложи да гоня Катилина.

Кратката разходка до дома на върховния понтифекс му върна настроението. Докато въвеждаше младите си гости в помещенията, които Фулвия не бе имала честта да посети, Цезар вече беше готов да отвърне на удара с удар.

На другия ден рано сутринта градският претор се яви по служба в трибунала, който му беше отредено да ръководи. Шестимата му ликтори (които вече бяха убедени, че това е най-щедрият и благороден римски магистрат) го чакаха, опрели сноповете си на земята, все едно бяха бойни копия. Масата и столът на Цезар бяха подредени, както той най-много харесваше, екипът от писари и разсилни чакаха заповеди. Тъй като градският претор се занимаваше с предварителни процедури около всяко едно гражданско дело, освен това изслушваше жалбите по дела от криминален характер, пред трибунала вече се бяха събрали хора, дошли да търсят справедливост, и техните адвокати. В мига, в който Цезар даде знак, че е готов за работа, чакащите едва ли не се сбиха кой да се яви пръв: Рим не беше градът, в който хората доброволно се нареждаха на опашка, за каквото и да е. Цезар дори не се опита да въведе ред, просто си избра ищеца с най-плътния глас и му даде думата да говори.

Преди човекът да е изрекъл и няколко думи, пред масата на Цезар се появиха консулските ликтори.

— Гай Юлий Цезар — обяви на всеослушание главният ликтор, докато колегите му избутваха гражданите настрана, — според клаузите на Сенатус Консултум Ултимум над теб лежи забрана да упражняваш длъжността си. Ако обичаш, прекрати незабавно всякаква служебна дейност.

— Какво искаш да кажеш? — Попита адвокатът, който се канеше да представи иска си пред Цезар — не беше човек с име, просто един от многото, които кръжаха по цял ден из Форума в търсене на клиенти. — На мен ми трябва градският претор!

— Първият консул е назначил Квинт Тулий Цицерон да поеме функциите на градския претор — обясни недоволен ликторът.

— Ама аз не искам Квинт Цицерон, искам Гай Цезар! Той е градският претор, освен това не протака делата, както са свикнали останалите! Искам тъжбата ми да бъде разгледана още днес, не след месец или година!

Около трибунала на Цезар се беше скупчила многобройна тълпа, която продължаваше да нараства. Всички зяпачи от Форума се бяха завтекли подир ликторите, освен това се усещаха първите признаци на скандал.

Без да каже нито дума, Цезар стана от мястото си, даде знак на прислужника си да сгъне и да отнесе стола, и се насочи към шестимата си ликтори. С усмивка отиде при всеки от тях поотделно и пусна няколко сребърни монети в шепата му.

— Приберете своите фасции, приятели, и ги занесете в храма на Венера Либитина, където им е съдено да стоят, щом човекът, когото би трябвало да предшестват, умре или бъде свален от длъжност. Съжалявам, че прекарахме твърде кратко време заедно, искрено ви благодаря за внимателното отношение.

След това поговори с писарите и разсилните, като беше приготвил за всеки от тях топли думи и скромна сума пари.

Най-накрая дръпна левия край на сенаторската си тога и с ловки движения я свали от гърба си. Толкова бързо го стори, че дрехата нито за миг не се докосна до земята. Цезар подаде навитата на кълбо тога на прислужника си и го отпрати.

— Моля за извинение — рече Цезар на тълпата, — изглежда, че няма да ми позволят да изпълнявам функциите, за които бях избран от вас. — Не се сдържа и добави: — Налага се да се задоволите с половин претор — Квинт Цицерон.

Квинт Цицерон, наобиколен от собствените си ликтори, наблюдаваше събитията отдалеч и при тези му слова ахна.

— Какво става тук? — попита изведнъж Публий Клодий, който се беше присламчил към зяпачите и си пробиваше път към Цезар.

— Свален съм от длъжност, Публий Клодий.

— Защо?

— Защото ме подозират, че умишлено съм подстрекавал гражданите към насилие по време на вчерашното заседание на народното събрание, което аз бях свикал.

— Не могат да го сторят! — възмути се на глас Клодий. — Най-напред трябва да докажат вината ти пред съда и едва след това могат да те осъдят!

— Не и когато действа Сенатус Консултум Ултимум.

— Какво общо има той с вчерашното събрание?

— Ами то се оказа просто един добър повод — обясни Цезар и напусна поста си.

Той се запъти към Държавния дом, но насъбралото се множество го последва. Квинт Цицерон зае мястото на градския претор, но така и никой не се обърна с молба към него.

И макар Квинт Цицерон цял ден да чакаше някой да потърси услугите му, Форумът не стоеше пуст, ами се пълнеше все повече и повече. Този път не се забелязваха бивши гладиатори, просто голям брой почтени жители на Рим, сред които личаха и някои по-известни физиономии като тези на Клодий, Антониите, Курион, Децим Брут, както и не чак толкова известните Луций Декумий и неговите събратя. Общо взето, представители на различни обществени слоеве — от втората имуществена класа до най-бедните пролетарии — бяха сметнали за нужно да се покажат на площада. Двама от преторите, които бяха натоварени с разглеждането на криминални дела, се поуплашиха от свъсените лица на множеството, решиха, че ауспициите са неблагоприятни и си тръгнаха рано-рано към дома.

Цяла нощ гражданите не благоволиха да се приберат по домовете си. Форумът беше осветен от множество факли и огньове, край които се топлеха чакащите. Жителите на квартала Гермал можеха да се наслаждават на доста величествена гледка, която със сигурност напомняше лагеруваща армия. За пръв път от неуспешния бунт на Сатурнин Форумът беше изпълнен с представители на беднотията. Управляващите имаха случай да се уверят колко много на брой са обикновените граждани на републиката и колко малко в сравнение с тях са сенаторите и магистратите.

Призори Силан, Мурена, Цицерон, Бибул и Луций Ахенобарб се събраха в горния край на весталските стълби и впериха погледи в множеството: на Форума чакаха може би петнайсет хиляди души. Някой от тълпата забеляза петимата, извика на останалите и ги посочи с пръст; като в мощен водовъртеж цялото това море от хора извърна лица към Палатинския хълм и неколцината сенатори инстинктивно отстъпиха назад, изплашени да не се удавят в този бездънен океан. Без да свалят погледи от тях, гражданите в краката им заканително надигнаха ръце и размахаха юмруци.

— И всички тези са дошли заради Цезар? — потръпна Силан.

— Не — обясни преторът Филип, който се присъедини към останалите. — Всички те са дошли заради Сенатус Консултум Ултимум и заради принципа, според който могат да бъде екзекутирани римски граждани без съд и присъда. Случаят с Цезар просто дойде твърде много. — Филип стрелна Бибул с изпитателен поглед. — Колко сте глупави! Толкова ли не знаете кой е Цезар? Аз съм негов приятел и знам! Цезар е единственият човек в цял Рим, когото не бива да компрометирате пред народа! Вие сте прекарали целия си живот тук, на високото, и сте гледали на останалите римляни като на досадни несретници, докато Цезар е прекарал целия си живот сред тях и те го смятат за свой. Едва ли има и един човек в този огромен град, когото Цезар да не познава лично. Е, може би ще е по-точно да кажа, че едва ли има човек, който да си мисли, че Цезар не го познава лично. Той знае да се усмихва на минувачите по улицата, знае да ги поздравява и да ги заговаря. Той не е като някои, които забелязват само избирателите с положение, за него всички са равни. Народът го обича! Цезар не е демагог, на него просто не му трябва да бъде демагог! В Либия имат навика да връзват хората над мравуняците и да оставят мравките да ги изядат. Вие бяхте достатъчно глупави, за да разбутате римския мравуняк! Можете да сте сигурни, че не Цезар ще е изяденият!

— Ще повикам милицията — предложи Силан.

— О, това са глупости, Силане! Доброволците от милицията в момента са там долу, между зидарите и дърводелците!

— Тогава какво да правим? Да повикаме армията от Етрурия?

— Е, така ще сме сигурни, че и Катилина ще дойде!

— Какво можем да направим?

— Да се приберем по домовете и да залостим вратите — обърна им гръб Филип. — Поне това е, което аз ще направя.

Но преди другите да са намерили сили да го последват, от площада се разнесе мощен рев; юмруците бяха прибрани, а погледите се обърнаха на другата страна.

— Погледнете! — възкликна Мурена. — Това е Цезар!

Тълпата се разделяше на две, за да оформи пътека пред входа на Държавния дом. Отвътре се показа Цезар, облечен в обикновена бяла тога, и се насочи към рострата. Той сякаш не чуваше оглушителните овации, а когато се качи на трибуната, нито с дума, нито с жест не подсказа, че поощрява изблиците на тълпата.

Когато Цезар заговори, шумът почти веднага утихна, но така или иначе разстоянието беше голямо и Силан и останалите не можеха да го чуят. На хълма се бяха събрали двайсет действащи магистрати и поне стотина сенатори. Цезар говори може би час и колкото повече приказваше, толкова повече тълпата се успокояваше. Когато най-накрая махна с ръка в знак хората да се разотидат, на лицето му грееше такава ослепителна усмивка, че се забелязваше дори от Палатина. Насъбралите се на върха на весталските стълби наблюдаваха с нямо облекчение как огромната тълпа се разотива, как потоци от народ изпълват Аргилета, района около пазарите, Вия Сакра: към Велия и кварталите нататък.

— В качеството си на принцепс сенатус — отбеляза мрачно Мамерк Лепид — свиквам Сената незабавно на заседание в храма на Юпитер Статор. Доста подходящо място, като се има предвид, че току-що Цезар предотврати открит бунт. Заседанието започва веднага! — нареди той на колегите си и се нахвърли върху Силан: — Консуле, след като ти лиши Гай Цезар от власт, редно е пак ти да пратиш ликторите си да го повикат.

Когато Цезар се яви в храма на Юпитер Статор, Гай Октавий и Луций Цезар шумно го аплодираха; един по един и другите сенатори ги подкрепиха, докато накрая дори Бибул и Ахенобарб трябваше да се присъединят към тях. Катон отсъстваше от заседанието.

Силан се изправи от стола си.

— Гай Юлий Цезар, от името на Сената искам да ти поднеса благодарности, задето предотврати доста опасно развитие на нещата. Ти подходи напълно коректно към своите задължения на гражданин и заслужаваш похвала.

— Ама че скучна персона си, Силане! — прекъсна го Гай Октавий. — Най-добре питай човека какво направи и как точно, защото всички умираме от любопитство!

— Сенатът иска да знае какво каза на насъбралия се народ, Гай Цезар.

Цезар, който беше все така облечен в обикновена бяла тога, вдигна рамене.

— Просто им казах да си вървят по домовете и да си гледат работата. Да не би да искат да ги обвинят в измяна? В липса на контрол? За какви се вземат, та се събират в такова заплашително множество само защото един претор бил наказан за провинения? Казах на народа, че Рим се управлява добре и че всичко ще се нареди, както те го искат, ако проявят нужното търпение.

— Това последното си е чиста заплаха! — прошепна Бибул на Ахенобарб.

— Гай Юлий Цезар — съобщи официално Силан, — можеш да сложиш отново сенаторската си тога и да възобновиш дейността си на градски претор. На Сената е ясно, че си действал изключително според закона, че си го сторил и преди два дни, по време на заседанието на народното събрание, когато предвидливо си разпоредил свикването на милицията. Съдебно дело заради събитията от онзи ден няма да се провежда.

Не се намери глас, който да възрази срещу последното решение.

— Какво ви казвах? — говореше Метел Сципион на Бибул, щом заседанието беше разпуснато. — Пак ни надхитри! Единственото, което сторихме, бе да похарчим луди пари заради тия бивши гладиатори!

Изведнъж дотича Катон, чийто външен вид не подсказваше нищо добро.

— Какво има? Какво се е случило?

— Какво се е случило с теб? — заинтересува се Метел Сципион.

— Бях зле — лаконично отговори той, но за приятелите му това означаваше, че е прекарал дълга нощ в компанията на Атенодор Кордилион и каната с вино.

— Цезар пак ни изигра — съобщи Сципион. — Отпрати хората по къщите им и Силан го върна на длъжност. Няма да има процес в съда на Бибул.

Катон изкрещя от мъка и сенаторите, които още бяха наблизо, стреснато се огледаха. Той отиде до една от близките колони и започна да я удря с пестници, докато двамата му съмишленици не го издърпаха насила.

— Няма да се откажа, няма да се откажа, няма да се откажа — зарече се Катон, докато го водеха нагоре по Клив Палатин и минаваха през покритата с мъх Порта Мугония. — Ако трябва, ще умра, но ще го съсипя!

— Той е като птицата феникс — отсъди Ахенобарб, — колкото пъти подпалим погребалната му клада, той пак възкръсва от пепелта.

— Един ден няма да успее да възкръсне. И аз като Катон няма да се уморя, докато не унищожа кариерата му — закле се Бибул.

— Знаеш ли — рече замислено Метел Сципион, докато наблюдаваше подутата ръка на Катон и разраненото му лице, — ти май вече носиш повече белези от борбата си срещу Цезар, отколкото от войната срещу Спартак.

— А ти, Сципионе — ядосано му отвърна Гай Пизон, — май плачеш за бой!

Януари почти беше отминал, когато най-после дойдоха новини от север. Още в началото на декември Катилина бил поел на поход през Апенините, но установил, че Метел Целер и Марций Рекс са пресекли пътя му към Адриатическо море. Нямаше как да избяга от Италия, налагаше се да влезе в бой с врага… Или да се предаде. Последният избор беше немислим, затова Катилина заложи всичко на едно-единствено генерално сражение в тясна долина недалеч от града Пистория. Не беше обаче Гай Антоний Хибрида, който излезе да премери сили с него: честта се падна на опитния боец Марк Петрей. Хибрида просто се сети колко много го боли кракът и се прибра в палатката на главнокомандващия. Войската на Катилина отчаяно се съпротивляваше, над три хиляди души предпочетоха смъртта пред позора. Както стори и самият Катилина, който загина прегърнал сребърния орел, принадлежал навремето на Гай-Мариевите легиони. Хората разправяха, че когато след сражението открили трупа му на бойното поле, той бил все така надменно усмихнат, както по времето, когато се разправяше с Катул или Цицерон в Сената.

Повече оправдания за извънредното положение нямаше: Сенатус Консултум Ултимум най-сетне беше премахнат. Дори Цицерон не събра достатъчно смелост да настоява указът да остане в сила, докато бъдат заловени и наказани и последните заговорници. Някои от преторите бяха изпратени да се справят с последните огнища на съпротива, включително Бибул, на когото се падна областта на пелигните в планинските части на Самний, и Квинт Цицерон, който се озова между чукарите на Брутий.

През февруари започнаха и съдебните процеси. Този път не се очакваха екзекуции, нито щяха да се пращат виновниците в далечно изгнание; сенатът имаше намерение да действа по различен начин и за целта сформира специален съд.

Бившият едил Луций Новий Нигер беше назначен за председател на специалния съд — не за друго, а защото нямаше желаещи за поста; преторите, които се намираха в града, с радост се позоваха на тежките си задължения, включително Цезар и Филип. Това, че Новий Нигер сам настояваше да бъде посочен за съдия, отговаряше и на обстоятелствата, и на неговата природа. Новий Нигер беше едно раздразнително човече с амбиции, далеч надхвърлящи способностите му, затова си рече, че службата със сигурност ще му отвори пътя към консулската длъжност. Когато издаде своите предварителни разпоредби, те бяха твърде обещаващи: нямало да остане гражданин, заподозрян, но неразследван, нямало да има протекции за никого, никой да не се надявал да откупи вината си с пари, съдебните заседатели щели да бъдат чисти и неопетнени. Едва последният му акт събуди подозрения, при това сериозни: Новий Нигер обеща да заплати два таланта злато на всеки информатор, чиито свидетелства доведат до доказването на нечия вина — парите естествено щели да дойдат от заплатената от осъдения глоба и от конфискуваното му имущество. Лошото бе, че за повечето римски граждани това силно напомняше проскрибциите на покойния Сула. Затова, когато председателят на новосформирания съд, отвори врати за тъжители и свидетели, той вече си беше създал лоша репутация сред посетителите на Форума.

Първи се явиха на съд петима души, за които се знаеше, че ще бъдат признати за виновни: братята Сула, Марк Порций Лека и двамата евентуални убийци на Цицерон — Гай Корнелий и Луций Варгунтей. За да подпомогне съда, сенатът проведе специално заседание с участието на Квинт Курий, тайния агент на Цицерон, като кръстосаният разпит, на който Курий беше подложен, трябваше да съвпадне по време с процеса при Новий Нигер. Естествено Новий Нигер привлече далеч по-голям интерес и за целта подреди трибунала си в най-просторната част на Форума.

Някой си Луций Ветий се яви като пръв… и последен информатор. Той беше скромен конник, принадлежащ към по-нисшите кръгове на съсловието, но беше убеден, че разполага с предостатъчно сведения, за да си спечели обещаните петдесет хиляди сестерции. При своите показания пред съда Ветий призна, че в ранните етапи на заговора той самият се изкушавал да се присъедини към него, но: „Аз все пак знаех къде ме водят най-важните ми задължения — въздъхна сърцераздирателно той. — Аз съм римлянин и не бих могъл да сторя зло на Рим. Рим означава твърде много за мен.“

След като продължи известно време в същия дух, Ветий изброи имената на хора, за които се кълнеше, че били замесени в заговора.

Новий Нигер на свой ред въздъхна:

— Луций Ветий, нито едно от тези имена не ми вдъхва доверие! По всичко изглежда, че моят съд разполага с твърде недостатъчни улики, за да повдигне обвинение. Няма ли човек, срещу когото би могъл да извадиш конкретни доказателства? Нещо като писмо или показания на други свидетели?

— Ами… — Ветий сякаш се Канеше да каже нещо, но изведнъж сякаш се сепна и поклати глава. — Не, никой!

— Хайде, хайде, намираш се под пълната закрила на моя съд — увери го Новий Нигер, който сякаш надушваше следата на изменниците. — Нищо лошо няма да ти се случи, Луций Ветий, имаш думата ми! Ако разполагаш с конкретни доказателства, си длъжен да ги споделиш с мен!

— Става дума за много важен човек — промълви Ветий.

— За моя съд няма важни и маловажни хора.

— Ами…

— Луций Ветий, кажи каквото знаеш!

— Държа при себе си едно писмо.

— От кого?

— От Гай Цезар.

Заседателите наостриха слух, страничните наблюдатели се разшумяха.

— От Гай Цезар добре, но до кого?

— До Катилина. Написано е с почерка на Гай Цезар.

В този миг малка групичка клиенти на Катул шумно се зарадваха, но останалите веднага ги заглушиха с псувни и освирквания. Мина известно време, преди ликторите да успеят да внесат ред и да позволят на Новий Нигер да продължи с разпита.

— Защо досега не си споменал нищо, Луций Ветий?

— Защото се страхувам, ето защо! — тросна се информаторът. — Не ми се ще да ме изкарат отговорен, задето такава важна клечка като Гай Цезар е била обвинена.

— В този съд, Луций Ветий, аз съм важната клечка, а не Гай Цезар — обясни му Новий Нигер. А ти вече обвини Гай Цезар. Не те грози никаква опасност. Ако обичаш, продължавай нататък.

— С какво да продължавам? — учуди се Ветий. — Нали казах, че разполагам с писмо.

— Тогава си длъжен да го представиш пред съда.

— Той ще каже, че е подправено.

— Само съдът може да определи дали е подправено. Покажи го.

— Ами…

Всички, които се намираха по това време на Форума, бързаха да се наредят край трибунала на Новий Нигер. Вече целият площад знаеше, че Цезар отново е в беда.

— Луций Ветий, заповядвам ти да покажеш писмото! — не се стърпя и изкрещя Новий Нигер. След това добави нещо изключително глупаво: — Да не би да мислиш, че хора като Гай Цезар не подлежат на отговорност пред този съд само защото имат потекло от хиляда години и множество клиенти? Е, не е така! Ако Гай Цезар е писал собственоръчно на Катилина, то ще бъде съден в този съд и ще получи заслужената си присъда!

— Тогава да отида до вкъщи да взема писмото — заключи Луций Ветий.

Докато Ветий бързаше да донесе писмото, Новий Нигер обяви почивка. От множеството зрители онези, които не бяха твърде заети с обсъждане на случилото се (да се следят перипетиите около политическата кариера на Цезар се бе превърнало в най-голямо удоволствие за любителите на политиката), се пръснаха из околните улици да си купят нещо за хапване и пийване, докато заседателите разчитаха за целта на прислужниците си и мързеливо се изтягаха на столовете си. Новий Нигер отиде да се поразговори с председателя на съдебното жури, предоволен от себе си, задето се сети да обяви парична награда.

Публий Клодий обаче си намери по-сериозна работа. Той се понесе към Курия Хостилия, където заседаваше сенатът, и с няколко мили думи успя да влезе вътре: не беше чак толкова трудно за човек, от когото се очаква по принцип следващата година да надене сенаторска тога.

За своя изненада Клодий установи, че това, което Ветий е говорил на Форума, странно съвпада с изказването на Квинт Курий пред Сената.

— Уверявам те, че съм го чул от самия Катилина! — кълнеше се Курий пред Катон. — Гай Цезар е бил централната фигура в целия заговор. Именно той е бил движещата сила!

Цезар, който седеше на подиума за действащите магистрати, на една-две крачки зад Силан, се надигна на крака.

— Лъжеш, Курий — възрази той най-спокойно. — Всички знаем, че сред почитаемите членове на тази свята институция се намират не един и двама, които държат аз да бъда пропъден за вечни времена от нея. Но, назначени отци, нека ви уверя, че аз никога не съм бил и не съм искал да бъда част от подобна жалка конспирация с неясни цели и съмнителни участници! Който е склонен да вярва на лъжите на този жалък глупак, е още по-голям глупак! Аз, Гай Юлий Цезар, никога няма да падна дотам, че да кроя заговори с алкохолици и долни клюкари. Аз, който цял живот съм се отнасял най-сериозно с обществените си задължения и политическото си достойнство, никога няма да заговорнича с отрепки като Курий. Аз, върховният понтифекс, ще се съглася управлението на Рим да бъде предадено на Катилина? Аз, един Юлий, наследник на самите основатели на Рим, ще допусна градът да бъде оглавен от червеи като Курий и леки жени като Фулвия Нобилиор?

Думите удряха сякаш с камшик по пода на залата и никой не смееше да се обади.

— Аз отдавна съм свикнал с мисълта, че политиката представлява едно безкрайно хвърляне на кал по противника — продължи да нарежда със своя спокоен, но болезнено назидателен тон Цезар. — Но не си мислете, че ще стоя със скръстени ръце, когато някои плащат на несретници като Курий, за да опетнят моето име с една жалка афера, в която и насила не биха могли да ме вкарат! Защото на този човек със сигурност се плаща да лъже! И когато науча кой точно му плаща, сенатори, ще го накарам скъпо да си плати и на мен! Вижте се, наредили сте се като кокошки в курник и жадно слушате какво ще ви изкукурига петелът, сиреч клеветникът, който уж ви обяснява тайните на една грозна конспирация. Но не осъзнавате, че всъщност други кокошки, по-наперени от останалите, просто са си наумили да съсипят мен и доброто ми име! Наумили си да ме лишат от достойнството ми! — Цезар направи малка пауза и подчерта: — Без своето достойнство аз съм за никъде. Ето защо ви се заричам най-тържествено: не се опитвайте да петните името ми и да ме лишавате от достойнството ми! За да го защитя, аз бих преобърнал тази зала нагоре с краката! За да се защитя, бих качил планината Пелион върху Оса и бих откраднал гръмотевиците на Зевс, за да ви изпепеля до един! Не ме предизвиквайте, назначени отци, защото аз не съм Катилина! Ако аз наистина бях заговорничил против вас, отдавна да съм ви погребал!

Цезар се обърна към Цицерон:

— Марк Тулий Цицерон, за последен път те питам: аз оказах ли ти съдействие при разкриването на заговора?

Цицерон тежко преглътна; никой в залата не смееше да се обади. Никой досега не беше слушал подобно изказване, затова и никой не искаше да привлече вниманието на Цезар върху себе си. Дори Катон.

— Да, Гай Юлий, оказа ми съдействие — призна Цицерон.

— Тогава — продължи Цезар с не чак толкова смразяващ глас, — искам от Сената да откаже на Квинт Курий каквато и да е парична награда. Квинт Курий лъже, той не заслужава доверие, не заслужава и награда.

Сенаторите до такава степен се бяха наплашили, че всички единодушно гласуваха Квинт Курий да не получи и една сестерция от обещаната награда.

Едва сега Клодий се осмели да се покаже на останалите.

— Благородни отци — обяви той на всеослушание, — моля вашето извинение, задето така нахълтвам, но се налага да повикам благородния Гай Юлий да ме придружи до съда на Луций Новий Нигер веднага щом е в състояние да го стори.

Цезар се канеше да седне, но вместо това се извърна към онемелия Силан:

— Консуле, изглежда, че ме викат другаде, подозирам, по подобен въпрос. Затова ви призовавам да запомните словата ми. Запомнете всяка моя дума! А сега бъдете така добри да ме извините.

— Свободен си — прошепна Силан. — Всички сте свободни.

Веднага щом Цезар и Клодий излязоха през широко отворената врата, всички останали хукнаха подире им.

— Това — задъхваше се от вълнение Клодий — беше най-страхотната закана, която някога съм чувал!

— Стига си дърдорил глупости, Клодий, ами ми кажи какво се е случило в съда на Новий — подкани го Цезар.

Той му обясни накратко и Цезар застина.

— Ликтор Фабий! — обърна се към началника на шестимата ликтори, които чак се бяха затичали, да не би да ги застигне гневът му.

Ликторите се заковаха и изслушаха заповедта.

Без да чака, Цезар се озова пред трибунала на Новий Нигер, отпъди зяпачите пред себе си, премина като хала през съдебните заседатели и буквално се надвеси над Луций Ветий, който стискаше някакво писмо в ръката си.

— Ликтори, арестувайте този човек!

Луций Ветий беше обграден и в следващия миг вече го водеха заедно със скъпоценното писмо към съда на градския претор.

Новий Нигер скочи и събори стола си от слонова кост.

— Какво означава това?

— ТИ ЗА КАКЪВ СЕ МИСЛИШ? — изрева насреща му Цезар.

Всички инстинктивно се отдръпнаха встрани, съдебните заседатели уплашено потръпнаха.

— За какъв се мислиш? — повтори Цезар, така че целият площад да го чуе. — Как смееш ти, магистрат с ранг на едил, да приемаш в съда си показания, уличаващи по-висш държавен служител? При това показания от устата на платен информатор? За какъв се мислиш? Ако сам не знаеш какъв си, Новий, нека аз ти обясня. Ти си един неграмотен юрист, който дори не познава законите. Ти имаш право да ръководиш този съд, колкото това право го има и последната римска уличница. Не разбираш ли, че в римската история не се е чувало нисшестоящ магистрат да действа в съда против висшестоящия? Само глупавите приказки, които си наговорил пред този Ветий, заслужават наказание: това, че ти, един бивш едил, си в правото си да повдигнеш обвинение срещу мен, действащия градски претор, в собствения си съд! Смели думи, Новий, само дето не отговарят на истината. Ако имаш повод да вярваш, че висшестоящ магистрат е замесен в престъпно деяние, което се налага да бъде разгледано в твоя съд, то твое задължение е веднага да разпуснеш съда и да прехвърлиш цялото дело на магистрати, равни по ранг на заподозрения. И тъй като аз съм градски претор, налага се да се обърнеш към консула, който държи фасциите. Този месец това е Луций Лициний Мурена, но точно този ден функциите му се изпълняват от Децим Юний Силан.

Жадната за сензации тълпа попиваше всяка дума, докато Новий Нигер стоеше пребледнял като платно, не можеше да повярва на ушите си, а мечтите му някой ден да стане консул отлетяха.

— Длъжен беше да прехвърлиш делото на висшестоящите инстанции, Новий, как си посмял да продължиш разглеждането на делото в този съд! Как си посмял да приемаш показания, уличаващи висшестоящ магистрат в престъпления! Ти си си позволявал да обсъждаш моята личност пред това събрание, без изобщо да имаш законното право на това! Чуваш ли ме? Ти нямаш законно право на това. Що за прецедент се опитваш да създадеш! Нима това трябва да очакват всички бъдещи римски управници от своите нисшестоящи?

Новий Нигер вдигна ръка в умолителен жест и се опита да се защити.

— Мълчи, глупако! — изкрещя му Цезар. — Луций Новий Нигер, за да напомня на теб и на всеки друг истинското място на нисшите магистрати в римския обществен живот, аз, Гай Юлий Цезар, градски претор, те осъждам на осем дни тъмничен затвор в Лаутумиите. Времето е достатъчно дълго, за да преосмислиш мястото си в обществото. Както и да се сетиш за начин да убедиш римския Сенат, че и за в бъдеще би следвало да изпълняваш функциите на председател на съда, който ти е бил поверен. Няма да напускаш килията по никакъв повод. Няма да получаваше храна отвън, няма да имаш право да се виждаш с близките си. Няма да имаш право на материали за писане. И макар да съм сигурен, че в Лаутумиите няма дори врати, ти ще се постараеш да не нарушиш моите заповеди. Във времето, когато ликторите не те пазят, ти ще стоиш под наблюдението на целия римски народ. — Цезар рязко кимна на съдебните ликтори. — Отведете началника си в Лаутумиите и го настанете във възможно най-неудобната килия. Ще го пазите, докато пратя ликтори да ви сменят. Затворникът да стои на хляб и вода, без светлина за през нощта.

Без да удостои осъдения дори с поглед, той се запъти към трибунала на градския претор, където Луций Ветий вече чакаше, заобиколен от двама ликтори. Цезар и останалите четирима ликтори се качиха на дървената площадка, последвани от публиката в съда на Новий Нигер, съдебните заседатели, писарите и обвиняемите. Доста забавна ситуация! Но какво ли можеше Цезар да стори на Луций Ветий, освен да го настани в някоя килия, съседна на Новиевата?

— Ликторе — обърна се Цезар към Фабий, — развържи пръчките си.

След това насочи вниманието си към Ветий, който здраво стискаше писмото в ръце.

— Луций Ветий, ти заговорничиш срещу мен. Чий клиент си?

Тълпата шумеше и се вълнуваше, без да знае къде по-напред да гледа: дали Цезар и Ветий, дали ликтора Фабий, който тържествено развързваше червените кожени каиши на снопа пръчки, които носеше като символ на Цезаровия империум. Пръчките бяха тънки и жилави, прилежно окастрени и огладени, трийсет на брой, защото римският народ открай време се е делял на трийсет курии.

Ветий не откъсваше поглед от Фабий и пръчките.

— Чий клиент си ти, Ветий? — повтори настоятелно въпроса си Цезар.

Онзи едва намери смелост да му отговори:

— На Гай Калпурний Пизон.

— Благодаря, това е всичко, което искам да знам. — Цезар се обърна с лице към струпалото се множество. Първите редици бяха заети все от сенатори и конници. — Римляни — обяви той, — човекът, който в момента е извикан пред моя трибунал, е положил лъжливи показания пред съдия, който няма право да приема показанията му. Ветий е трибун ерарий, би трябвало да познава законите. Той е знаел, че постъпва неправилно, но е бил твърде алчен и твърде силно е пожелал сумата от два таланта. Да не говорим за парите, които патронът му Гай Пизон навярно му е обещал. Не виждам тук Гай Пизон, което е по-добре за самия него. Ако беше сред нас, и той щеше да придружи Луций Новий до тъмницата. В качеството си на градски претор аз съм в пълното си право да наложа каквото наказание намеря за добре на гражданина Луций Ветий. Така и ще постъпя. Той не може да бъде бит с камшик, но нищо не забранява да бъде бит с пръчки. Ликторе, готов ли си?

— Да, преторе — отговори Фабий, който от доста време беше един от десетте началници на колегията на ликторите, но за пръв път в живота си получаваше заповед да използва на практика фасциите си.

— Избери подходяща пръчка.

Понеже винаги имаше паразити, които разяждаха пръчките, нищо че за тях се полагаха специални грижи (все пак фасциите бяха един от най-почитаните символи на римската власт), фасциите редовно се развързваха на специална церемония, изгаряха се и се подменяха с нови. Затова Фабий сравнително лесно развърза снопа, грабна една и се изправи.

— Дръжте го — заповяда Цезар на други двама — и махнете тогата му.

— Къде? Колко? — прошепна тревожно Фабий.

Цезар обаче не му обърна внимание.

— Тъй като този човек е римски гражданин, аз не мога да го унизявам, като съблека туниката му или оголя гърба му. Ликторе, въздай му шест удара по десния прасец и шест удара по левия. — След което прошепна: — И удряй силно, Фабий, иначе и на теб ще ти се случи същото! — Цезар най-после издърпа писмото от ръцете на Ветий, прегледа набързо съдържанието му и го поднесе на Силан, който заместваше по изключение Мурена и се чудеше защо не си беше измислил жестоко главоболие. — Консуле, предоставям това веществено доказателство на твое разпореждане. Почеркът не е моят. — Цезар погледна презрително всички наоколо. — Не е дори написано в мой стил, а на доста по-груб и недодялан език! Напомня ми за литературните умения на Гай Пизон, който трудно връзва две думи на кръст.

Последваха виковете и стоновете на Ветий. Фабий имаше много високо мнение за Цезар още от времето, когато беше служил при него в качеството му на едил и на съдия в съда, занимаващ се с убийствата. Мислеше си, че познава началника си, но този ден Цезар се прояви в съвсем различна светлина и Фабий имаше всички мотиви да налага здраво.

Докато Ветий си получаваше заслуженото, Цезар слезе от трибунала и се запъти към тълпата — там, където стояха и наблюдаваха представителите на по-скромните обществени слоеве. Докосна по рамото двайсетте души, които носеха най-опърпаните тоги, и ги отведе отново при дървената конструкция на трибунала.

Физическото наказание свърши; Ветий буквално подскачаше заради болките в краката си и жално подсмърчаше заради преживяното унижение. Доста от зрителите го познаваха лично, а вместо да го защитят, радостно бяха окуражавали Фабий.

— Разбирам, че Луций Ветий колекционира хубави мебели! — обяви Цезар. — Боят с пръчки сравнително бързо се забравя, а за Луций Ветий ще е най-добре дълго да си спомня днешния ден! Ето защо заповядвам част от неговата собственост да бъде конфискувана. Онези двайсет квирити, които докоснах по рамото, ще придружат Луций Ветий до дома му и ще си изберат мебели от неговите. Нищо друго да не бъде докоснато с пръст: нито роби, нито прибори, нито произведения на изкуството. Ликтори, придружете този човек до дома му и се погрижете заповедта ми да бъде изпълнена.

Ревящият от мъка и болка Ветий напусна площада, последван от двайсетте доволни граждани, които вече се пазаряха кой какво ще вземе. Някой предпочиташе легло, друг — маса, трети — стол, а може би писалищна маса?

Един от двайсетте се сети да попита нещо и се обърна към Цезар:

— Можем ли да вземем дюшека с леглото?

— Легло без дюшек не върши работа! — засмя се Цезар. — Дюшекът върви с леглото, както и възглавниците вървят с кушетката за ядене. Но да не сте пипнали чаршафите и покривките, разбрано ли е?

Той най-сетне тръгна към дома си, защото имаше да се погрижи и за личните си нужди: денят се бе оказал изпълнен със събития, а той имаше уговорка със Сервилия.

Сервилия беше изпаднала в екстаз и се оказа доста изморително изживяване. Хищно и жадно смучеше и целуваше, раздаваше се и искаше от него също да се раздаде, а накрая, след като беше изстискала всички жизнени сокове от тялото му, поиска още.

Това все пак беше най-добрият начин, разсъждаваше Цезар, докато се унасяше, да се отърсиш от напрежението, което подобни дни неизменно донасяха.

Но макар да бе временно задоволена, Сервилия нямаше намерение да го остави на мира. Понеже не можеше да го оскубе за космите по слабините — той такива просто нямаше, — наложи се да го ощипе по най-уязвимата част от тялото му.

— А, събуди ли се!

— Ти си една варварка, Сервилия!

— Искам да поговорим.

— А аз искам да поспя.

— По-късно, по-късно!

Цезар въздъхна и се извъртя на една страна.

— Слушам те.

— Мисля, че ги накара да отстъпят — каза Сервилия, но добави: — Поне на първо време.

— Точно така: на първо време. Те никога няма да се откажат окончателно.

— Ще се откажат, ако и ти зачетеш тяхното достойнство.

— Защо да го правя? Те дори не могат да проумеят смисъла на тази дума. Ако искат да запазят достойнството си, нека стоят по-далеч от мен. — Цезар изсумтя в знак на презрение и досада. — Всичко е свързано. Колкото повече остарявам, толкова по-бързо трябва да действам. Освен това вече по-трудно сдържам нервите си.

— Досещам се. Не можеш ли да се овладееш?

— Не съм сигурен, че искам да се владея. Майка ми винаги е твърдяла, че това е най-голямата ми слабост. Тя винаги е била безжалостен критик и привърженик на строгата дисциплина. Преди да замина на изток, се залъгвах, че съм надвил своите слабости, но тогава още не познавах Бибул и Катон. Истината е, че с Бибул се засякох още в Азия, но докато беше сам, лесно го поставях на мястото му. Откакто действа заедно с Катон, е станал хиляда пъти по-нетърпим.

— Катон заслужава да го убият.

— И да остана без противници? Скъпа моя Сервилия, аз не желая смъртта нито на Катон, нито на Бибул! Колкото повече противници има човек, толкова по-добре се научава как да разрешава проблемите. На мен ми харесва да имам противници. Не, това, което ме тревожи, е залегнало в мен самия. Тревожа се от избухливия си характер.

— Аз пък си мисля — погали го Сервилия по крака, — че твоят характер е особен, Цезаре. Повечето мъже се оставят яростта да ги заслепява, докато в подобни ситуации ти мислиш дори по-трезво от обикновено. Това е една от причините да те обичам. И аз съм същата.

— Глупости — възрази той. — Ти си хладнокръвна жена, Сервилия, но се отдаваш на силни чувства. Мислиш, че разсъждаваш трезво, когато те предизвикат, но в действителност се подчиняваш на чувствата си. Някой ден ще се опиташ да постигнеш една или друга цел, но когато я постигнеш, ще разбереш всички ужасни последици. Трябва да се стремиш само към това, което е наистина необходимо, и да не продължаваш нито стъпка нататък. Накарай целия свят да трепери от страх пред теб, а след това покажи, че си справедлива и милостива. На враговете ти винаги ще им е трудно да постъпят по същия начин.

— Ще ми се ти да беше бащата на Брут.

— Ако аз бяха баща на Брут, той нямаше да е Брут.

— Точно това имам предвид.

— Остави го на мира, Сервилия. Дай му повече свобода. Щом се появиш, той започва да трепери като заек, а иначе не е слабохарактерен. Е, не бих казал, че има лъвско сърце, но може би е като вълк или лисица. Защо гледаш на него като на заек?

— Юлия вече е на четиринайсет — опита се да смени темата Сервилия.

— Да. Трябва да пратя на Брут благодарности за хубавия подарък. Тя много го хареса.

Любовницата му се надигна от изненада.

— Кое, ръкописа на Платон?

— А, ти май си мислила, че това е неподходящ подарък? — Цезар се усмихна и я ощипа със същата злост както тя него. — Аз й подарих перли и тя се зарадва. Но не колкото на Платон.

— Да не ревнуваш?

Този път той се засмя.

— Ревността — обясни — е проклятие. Тя разяжда човека отвътре. Не, Сервилия, аз мога да изпитвам много чувства, но не и ревност. Напротив, бях щастлив заради дъщеря си, за което дължа благодарности на сина ти. Следващия път ще й подаря ръкопис на някой философ. — В очите му заиграха лукави искрици. — Философите и без това са доста по-евтини от перлите.

— Брут знае да пази имуществото си.

— Чудесно от страна на най-богатия човек в Рим — съгласи се Цезар.

Марк Крас се завърна в Рим след дълго отсъствие. Беше прекарал доста време да наблюдава различните дейности, от които печелеше пари, и се прибра точно в деня след паметните събития от Форума. Личеше си, че е променил мнението си за Цезар.

— Макар самият аз да не съжалявам, че си намерих оправдание да напусна Рим след обвиненията, произнесени по мой адрес от Тарквиний — обясняваше той. — Съгласен съм, че представлението е било доста зрелищно и все пак аз предпочитам друга тактика. Ти, Цезаре, се вкопчваш в гърлото на врага като куче. А аз бавно и търпеливо чакам кога ще ми оголи гърба си да го пронижа с рогата си.

— Е, ти винаги си знаел да мушкаш.

— Естествено.

— Това върши добра работа. Само глупак ще тръгне да се бори с теб, Марк.

— Само глупак ще тръгне да се бори с теб, Гай. — Крас многозначително се покашля. — Колко ли са нараснали дълговете ти?

Цезар свъси вежди.

— Освен майка ми, само ти би трябвало да знаеш. Но ако толкова държиш да чуеш цифрата: около две хиляди таланта. Петдесет милиона сестерции.

— Знам колко сестерции има в две хиляди таланта — подсмихна се Крас.

— Накъде биеш, Марк?

— Ще ти е нужно да ти се падне доста богата провинция догодина. Няма да ти позволят да нагласиш жребия, ти си доста спорна личност, за да ти имат доверие. Да не говорим, че Катон ще дебне като хрътка, дали няма да се издадеш. За да съм искрен с теб, Гай, не виждам как ще се справиш дори жребият да е в твоя полза. Навсякъде цари мир! Великият успокои духовете на изток. Африка не представлява опасност още… Още от времето на Югурта, като се замисля. Двете Испании още мизерстват заради изтощителната война срещу Серторий, галите нямат какво да ти предложат.

— А Сицилия, Сардиния и Корсика дори не си струва да се споменават — продължи мисълта му Цезар.

— Именно.

— Да не си чул някой да иска да ме съди заради дългове?

— Не, но съм чул, че Катул — той се бил пооправил и скоро ще започне пак да досажда в Сената и на Форума — организирал кампания да се удължат пълномощията на всички досегашни управители. С други думи, тазгодишните претори да не получат управлението на нито една провинция.

— Аха, разбирам! — Цезар се замисли. — Да, трябваше да предвидя подобен ход.

— Номерът би могъл да мине.

— Би могъл, но няма. Сред преторите има поне неколцина, които няма да позволят да им отнемат това, което им се полага. Филип може да е мързелив епикуреец, но си знае цената. За мен да не говорим.

— Просто исках да те предупредя.

— Благодаря.

— Но това в никакъв случай не намалява затрудненията ти, Цезаре. Не виждам как ще започнеш да изплащаш дълговете си дори да получиш провинция.

— А аз виждам. Късметът ми ще ме спаси, Марк — увери го Цезар. — Избрал съм си Далечна Испания, защото навремето служих като квестор там и я познавам добре. Лузитаните и калаиците са всичко, от което имам нужда! Децим Брут Калаик — колко лесно започнаха да раздават тези безсмислени прозвища — едва се докосна до периферията на Северозападна Иберия. А именно от Северозападна Иберия, ти това го знаеш, нали и ти си бил в Испания, идва златото. Саламантика вече беше разграбена, но места като Бриганций дори не са виждали римски войник. Е, могат да са сигурни, че мен ще ме видят!

— Значи ще заложиш всичко на късмета си при жребия. — Крас поклати глава. — Що за странна птица си ти, Цезаре! Аз не вярвам в късмета. Цял живот нито веднъж не съм поднесъл жертва на Фортуна. Човек сам изработва късмета си.

— Съгласен съм. И все пак съм убеден, че Фортуна има свои любимци сред римските мъже. Тя обичаше Сула, обича и мен. Някои хора, Марк, са получили късмета си от боговете, независимо че и сами са се погрижили за себе си. Но никой не може да се мери с късмета на Цезар.

— Този късмет може би включва и Сервилия?

— Изненадах ли те?

— Ти ми беше намекнал нещо в този смисъл. Играеш си с огъня.

— Ех, Красе, тя е чудесна в леглото!

— Пфу! — изсумтя Крас и изгледа Цезар отвисоко. — То какво ли друго да очакваме от човек, който публично разговаря с бойния си таран. Но като се замисля, ще можеш да си разиграваш тарана на спокойствие идните няколко месеца. Бибул, Катон, Гай Пизон и Катул ще си ближат още дълго време раните.

— Това го каза и Сервилия.

Публий Ватиний беше марс от Алба Фуценция. Дядо му беше скромен човек и бе направил мъдрия избор да напусне земите на марсите още преди да избухне Съюзническата война. Това означаваше, че синът му, тогава младеж, не беше принуден да вдигне оръжие срещу римляните, а след края на войната можеше да подаде молба при чуждестранния претор за получаване на римско гражданство. Дядото почина, а синът му се прибра в Алба Фуценция, където трудно можеше да се радва на големи плодове от своето гражданство. Тогава обаче на власт дойде диктаторът Сула, който щедро размести гражданите от италийски произход из трийсет и петте римски триби и така им осигури реални граждански права. Ватиний Старши беше вписан в триба Сергия, една от най-древните.

Семейните дела процъфтяха. Това, което навремето беше скромна търговийка, се разрасна в едро земевладение, защото земите на Карсите около Фуцинското езеро бяха плодородни, а Рим беше достъпен заради Валериевия път и осигуряваше добър пазар за плодовете, зеленчуците и агнетата, които Ватиниите отглеждаха в имението си. Най-после Ватиний Старши се залови с лозарство и пое оправдания риск да вложи сериозни пари в закупуването и разсаждането на качествени сортове бяло грозде. Докато Публий Ватиний Младши навърши двайсет години, земите на баща му струваха милиони сестерции, а семейният поминък се ограничаваше единствено в производството на превъзходно бяло вино.

Публий Ватиний беше единствено дете, при това Фортуна никак не го жалеше. Като дете бе станал жертва на така наречената лятна болест, от която мускулите на прасците му буквално се стопиха и той можеше да върви единствено с прибрани колене. После пък се появиха отоци по врата му, които често се възпаляваха, пукаха и оставяха жестоки белези. Публий Ватиний не беше радост за окото. Но това, което му беше отнето като физика, му беше възвърнато двойно като душа и интелект. Ватиний беше жизнерадостен, весел и добродушен — човек, за когото отрицателните емоции са почти непознати. Умът му пък беше толкова остър, че от малък усети предимството от болестта си и вместо да крие своите физически недъзи, открито ги показваше и сам даваше тон на околните да му се присмиват заради тях.

Понеже Ватиний Старши се беше оженил сравнително рано, младият Публий Ватиний нямаше какво толкова да търси у дома, освен това недъзите му не му позволяваха волен живот сред природата. Баща му привлече по-далечните си роднини към лозарството и финансовите дела, а сина си прати в Рим със задачата да се сдобие с благородно име.

Политическите размирици и масовите размествания на обществените пластове, които последваха Съюзническата война, създадоха обстоятелства, които доведоха новозабогателите фамилии — а такива имаше немалко — до положение на клиенти без патрон. Макар че всеки предприемчив сенатор или състоятелен конник си търсеше нови клиенти, мнозина перспективни личности оставаха незабелязани. Това се случи и със семейството на Ватиниите. И така нещата продължиха до деня, в който Публий Ватиний, двайсет и пет годишен, се озова в Рим. След като си намери подходящо жилище на Палатинския хълм, той се огледа най-напред за подходящ патрон. Изборът му падна на Цезар, което само по себе си е показателно за качествата и склонностите му. На теория най-старшият представител на клана беше Луций Цезар, но Публий Ватиний отиде при братовчед му Гай: непогрешимият му нюх подсказваше, че именно Гай Цезар е човекът с влияние в обществото.

Разбира се, Гай Цезар много бе харесал новия си познат и незабавно го привлече към кръга на най-ценните си клиенти. Това означаваше, че кариерата на Ватиний на Форума щеше да се развие по възможно най-благоприятен начин. Освен това Цезар побърза да намери съпруга на Публий Ватиний, защото както самият Ватиний обясняваше, краката му можело и да не го държат добре, но на онова, дето висяло помежду им, нищо му нямало.

Изборът на Цезар падна върху най-голямото дете на братовчедка му Юлия Антония — нейната единствена дъщеря, Антония Кретика. Невестата нямаше никаква зестра, но пък принадлежеше към знатните римски фамилии и можеше да осигури на съпруга си публична кариера и достъп до висшата аристокрация. За нещастие Антония Кретика не привличаше мъжете с физика и с интелект; майка й сякаш изобщо бе забравила за нея, до такава степен беше обсебена от тримата си синове, а няма да е чудно, ако и размерите на Антония притесняваха родителите й. Тя беше метър и осемдесет висока, а раменете й бяха широки като на братята й. И ако природата я беше надарила с огромен гръден кош, бе забравила да й даде и гърди. Както у братята й, така и при Антония носът и брадичката упорито се опитваха да се срещнат, а вратът й беше като на гладиатор.

Дали всичко това не притесни сакатия и дребен на ръст Публий Ватиний? Ни най-малко! В годината, в която Цезар служеше като едил, той се ожени за Антония Кретика, сякаш цял живот беше мечтал за нея, и скоро им се родиха момче и момиче. Ватиний обичаше едрата си и грозна жена и понасяше с присъщото си чувство за хумор ироничните забележки, които често го преследваха на Форума.

— Вие просто сте позеленели от завист — смееше се той на зложелателите си. — Колко от вас могат да изкачат най-високата планина в цяла Италия, без да мърдат от леглото си? Истина ви казвам, когато достигна върха, триумфът, който ме изпълва, е равен на онова, което изпълва нея!

В годината, когато консул беше Цицерон, Ватиний беше избран за квестор и влезе в Сената. Той беше събрал най-малко гласове от двайсетте избраници, което не учудваше никого предвид неизвестния му произход, а жребият пожела да наглежда всички италийски пристанища без Остия и Брундизий, които си имаха отделни квестори. Пратиха го най-напред в Путеоли, за да предотврати незаконен износ на злато и сребро, и се справи доста добре. Затова и бившият претор Гай Косконий, назначен за управител на Далечна Испания, повика Публий Ватиний за легат.

Ватиний още се намираше в Рим и чакаше Косконий да потегли за провинцията си, когато Антония Кретика загина на Валериевия път. Беше взела децата, за да погостуват на дядо и баба в Алба Фуценция, но на връщане колата се преобърнала и паднала в някаква пропаст.

— Опитай се да погледнеш на нещата от добрата страна, Ватиний! — окуражаваше го Цезар, без да знае как да му помогне. — Децата са били в друга каруца, и двете са живи и здрави.

— Да, но нея я няма! — плачеше Ватиний. — Ох, Цезаре, как ще живея занапред?

— Ще отидеш в Испания и ще се занимаваш със задълженията си — обясни патронът му. — Това е съдба, Ватиний. Аз също заминах за Испания, когато обичната ми съпруга умря, така се спасих. — Цезар се изправи, за да налее още една чаша вино на клиента си. — Как смяташ да постъпиш с децата? Предпочиташ да заминат в Алба Фуценция при родителите ти или да останат в Рим?

— По-добре да си стоят в Рим — каза Ватиний и избърса сълзите си. — Но за тях трябва да се грижи някой роднина, а аз роднини в Рим нямам.

— Тук е Юлия Антония, която също им е баба. Не е най-мъдрата жена на света, но ще се справи с двете. Пък така и тя ще има какво да прави.

— Тогава ти ще се погрижиш.

— И аз така мисля. Поне на първо време, докато ти си в Испания. Когато се прибереш, мисля, че ще е най-добре пак да се ожениш. Не, не, не искам да поставям под въпрос скръбта ти, Ватиний. Никой няма да замести жена ти. Но децата ти се нуждаят от майчина грижа, а за теб ще е най-добре да си намериш нова съпруга, като направиш деца и на нея. За твое щастие можеш да си позволиш голямо семейство.

— Ти не направи деца на втората си съпруга.

— Така е, ама аз не се задържам много у дома. Докато ти си домосед, отдавна съм го забелязал. Освен това можеш да се разбираш с жена, която не отговаря на умствените ти качества. Навярно повечето мъже са така. Само аз не мога. — Цезар потупа Ватиний по рамото. — Заминавай за Испания и остани там до другата зима. Ако можеш, иди на война. Косконий не е добър във военното дело, иначе нямаше да си взема легат. Освен това искам да научиш каквото можеш за положението на северозапад.

— Както желаеш. — Ватиний се изправи. — Прав си, разбира се, ще се оженя втори път. Ти ще се погрижиш ли да ми намериш някоя?

— Естествено.

Скоро след това пристигна писмо от Помпей Велики, писано след пристигането на Метел Непот в свитата на големия пълководец.

Моите главоболия с евреите продължават, Цезаре! Последния път, когато ти писах, възнамерявах да се срещна с двамата синове на старата царица в Дамаск. Така и стана миналата пролет. Хиркан ми направи впечатление на по-подходящ управник от Аристобул, не исках двамата да знаят кого фаворизирам, преди да съм се разправил окончателно с цар Арета Набатейски. Затова изпратих братята в Юдея с настоятелното желание да не нарушават мира, докато не са научили решението ми — не исках губещият брат да интригантства зад гърба ми, докато аз воювам срещу Петра.

Но Аристобул явно се е досетил накъде духа вятърът и че изборът ми е паднал върху Хиркан. Затова решил да се готви за война. Не е много хитро от негова страна, но предполагам, че още не е могъл да ме оцени по достойнство. Аз отложих експедицията срещу Петра и потеглих към Йерусалим. Обсадих града, който е доста добре укрепен и се намира на недостъпно място — край него има каменисти долини, а градът стои на високото.

Още щом Аристобул зърна моята великолепна римска армия, разположена на лагер на близките хълмове, веднага прати вест, че се предава. Пристигна лично в лагера, придружен от няколко магарета, натоварени със злато. Много мило, че се е сетил за мен, казах му, но явно не е разбирал, че е провалил военните ми планове и е струвал на римската държава доста по-голяма сума от тази, която ми предлагаше като компенсация. Разбира се, бях готов всичко да му простя, стига той да заплати разходите по моя поход до Йерусалим. Така, обясних му аз, няма да се наложи да плячкосвам целия град, за да заплатя на войниците си. Той естествено беше щастлив да ми услужи, с каквото може.

Пратих Авъл Габиний да събере парите и да заповяда на евреите да отворят вратите, но поддръжниците на Аристобул решили да се съпротивляват. Така и не пожелаха да отворят портите пред Габиний и за да съм сигурен, че ме предизвикват, извършиха някои доста грозни деяния на крепостната стена. Аз задържах Аристобул и подкарах войската към града. Градът се предаде, но не и онази, най-високата му част, която най-добре да наречем цитадела. Вътре се бяха барикадирали няколко хиляди герои, които отказваха да се предадат. Крепостта не беше лесна за превземане, а аз никога не съм обичал дългите обсади. Все пак нуждаеха се от урок и аз им го дадох. Издържаха три месеца, накрая на мен ми омръзна и превзех цитаделата с щурм. Пръв на крепостната стена се качи Фауст Сула, истински син на баща си! Добро момче. Имам намерение да го оженя за дъщеря си, щом се приберем в Рим: тя вече ще е навършила годините. Представяш ли си: синът на Сула да стане мой зет! Като че ли съм успял да се издигна в обществото.

Храмът беше интересно място, никак не прилича на нашите. В него няма статуи и когато си вътре, имаш усещането, че стените мърморят. Направо ми настръхна кожата! Леней и Теофан (Варон ужасно ми липсва) искаха да минат зад завесата, която криела, както евреите се изразяват, Светая Светих. Габиний и неколцина други също твърдяха, че сигурно има много злато. Е, аз помислих над въпроса, Цезаре, но в крайна сметка отказах. Нито аз стъпих зад завесата, нито позволих на друг да стъпи. Вече бях опознал евреите. Много странен народ. И при тях като при нас религията е неотделна част от държавата, но пък и нещата не са съвсем като при нас. Ако питаш мене, това са си просто религиозни фанатици. Затова дадох заповеди никой да не обижда вярата им, от простите войници до висшите офицери. Защо да буним гнездото на осите, когато целта ми е да установя мир и спокойствие из цяла Сирия? Най-добре да командваме царе — клиенти, без да погазваме обичаите и да накърняваме традициите им. Всяка страна на този свят си има своите традиции.

Оставих Хиркан за цар и велик жрец едновременно, а Аристобул отведох в плен. Щях да се срещам с Антипатър, идумейския принц, в Дамаск. Много интересна персона. Хиркан не представлява нещо особено, но аз разчитам на Антипатър да го подработи — разбира се, по начин, угоден на Рим. Разбира се, не пропуснах да отбележа пред Хиркан, че е получил властта си не по повеление на своя Бог, а по римска милост, че е играчка в ръцете ни и че ще остане завинаги в подчинено положение спрямо управителя на Сирия. Антипатър предложи да подсладя чашата с горчилка, като подскажа на Хиркан да насочи енергията си към задълженията си на висш духовник. Хитрец е тоя Антипатър! Чудя се дали се досеща, че аз знам колко силни позиции си е изградил, без веднъж да е вдигнал оръжие.

Когато си тръгвах, Юдея вече не беше толкова голяма на територия, колкото преди двамата братя — глупаци да са привлекли вниманието ми с техните разпри. Онези територии, на които еврейското население е малцинство, аз присъединих към Сирия като официално владение на римската държава: Самария, крайбрежните градове от Йопа до Газа, както и гръцките градове от Декоплис, които получиха автономия и признаха сирийското върховенство.

Все още има какво да се разчисти, но като че ли краят най-после се вижда. Ще се прибера преди края на годината. Което ме навежда на мисълта за тъжните събития от миналата година и началото на тази. Имам предвид събитията в Рим. Цезаре, не мога да ти се отблагодаря за подкрепата, която ми оказа заедно с Непот. Поне си се опитал. Но защо се случи така, че този Катон беше трибун точно сега? Всичко провали. А както знаеш, вече не ми остана човек, на когото мога да разчитам като народен трибун. Просто не виждам кого ще сложа догодина!

Връщам у дома планини от богатства, хазната няма да успее да побере държавния дял. Само войниците ми поделиха помежду си шестнайсет хиляди таланта. Затова твърдо отказвам да даря на легионите си това, което съм им давал в миналото — земя за сметка на личните ми владения. Рим спокойно може да поеме тази грижа. Войниците заслужават награда, защото Рим получи много от тях. Затова ще умра, но ще се погрижа легионите ми да получат държавна земя. Разчитам на теб да свършиш каквото можеш, а ако успееш да посочиш някой народен трибун, който да е склонен да работи по въпроса, ще бъда щастлив да поделим по равно разходите около неговата издръжка. Непот твърди, че се очертавала жестока борба около разпределянето на земята, което не ме учуди. Твърде много хора с власт и влияние ползват държавните земи за собствените си латифундии. Голяма грешка от страна на Сената.

Между другото, подочух разни слухове и ми е любопитно дали ти знаеш нещо повече. Муция май не се е държала много примерно. Попитах Непот, но той така се възмути, че за малко да престане да ми говори. Е, братята и сестрите са родени, за да се поддържат един друг, предполагам, че се е почувствал засегнат. Така или иначе, започнах да разпитвам. Ако в слуховете се окаже нещо вярно, довиждане, Муция. Тя беше добра съпруга и майка, но да си призная, не ми е липсвала чак толкова много.

Цезар остави писмото и свъси вежди. Мислите му се насочиха най-напред към последния абзац. Тит Лабиен беше напуснал Рим скоро след края на мандата си и се бе прибрал в Пицен. Очевидно бе подновил връзката си с Муция Терция. Жалко. Може би трябваше да пише на Лабиен и да го предупреди какво го чака? Не. Човек никога не може да е сигурен кой ще му отвори писмото, а се намираха и такива, които знаеха как да ги запечатат повторно. Ако Муция и Лабиен се намираха в опасност, трябваше сами да се оправят. Помпей Велики беше по-важен от тях двамата: Цезар тепърва откриваше колко примамливи възможности биха се отворили, щом Великият се прибере в родината, натоварен с купищата злато. Земята нямаше да му се даде без бой; войниците му щяха да бъдат демобилизирани, преди да получат възнаграждение. Но само след три години Гай Юлий Цезар щеше да стане консул и щеше да има свой народен трибун в лицето на Публий Ватиний. Чудесен начин да превърне Помпей Велики в длъжник на своя още по-велик съгражданин!

Сервилия и Марк Крас се оказаха прави: след онзи запомнящ се ден на Форума Цезар продължи своя мандат на градски претор при завидно спокойствие. Един по един останалите съмишленици на Катилина бяха осъдени, нищо че начело на специалния съд вече не стоеше Луций Новий Нигер. След известни дебати сенатът реши изобщо да премахне съда и да прехвърли въпросните дела на Бибул. Само петимата първи заподозрени чуха присъдите си в специалното съдилище, като трябваше да напуснат страната завинаги и да се разделят с имуществото си.

Както Цезар научи от Крас, Цицерон най-после се сдобил с мечтания нов дом. Най-богатият от всички заговорници — Публий Сула — така и не бе назован публично по име. Повечето римляни знаеха обаче, че ако в заговора е бил замесен Автроний, значи е участвал и Публий Сула. Племенник на диктатора, зет на Помпей, Публий Сула беше наследил огромно състояние, но не и политическата мъдрост на чичо си и инстинкта му за самосъхранение. За разлика от останалите той не се беше включил в заговора, с цел да увеличи богатствата си; беше го направил единствено от приятелски чувства и от скука.

— Поискал е Цицерон да го защитава — хилеше се Крас. — Представяш ли си в какво положение се оказва нашият Цицерон.

— Само в случай, че се съгласи.

— О, ама той вече се е съгласил, Гай.

— Откъде знаеш?

— Защото нашето грозно пате, бившият консул, дойде да ме навести. Изведнъж се оказал достатъчно богат, за да откупи къщата ми. Или поне разправя, че очаквал да събере скоро парите.

— Аха! И колко му поиска?

— Пет милиона.

Цезар се облегна на стола и тъжно поклати глава.

— Знаеш ли, Марк, ти си просто един заклет спекулант с недвижими имоти. Колкото пъти построиш дом за жена си и децата, се кълнеш пред всички богове, че ще остане за тях, докато някой ден не дойде някой, който ти предлага тлъста печалба, и хоп, с жената и децата оставате на улицата, докато построиш следващата къща!

— Аз доста пари похарчих покрай тази — оправда се Крас.

— Едва ли чак пет милиона!

— Е, не съвсем — призна той. — В интерес на истината Тертула не е толкова привързана към дома, на нея мястото не й харесва напоследък. Сега ще купя един терен в Гермал, само че от страната на Големия цирк — в съседство с двореца, в който Хортензий си гледа декоративните рибки.

— И как така Тертула изведнъж престана да харесва къщата? — попита недоверчиво Цезар.

— Ами нали навремето тя принадлежеше на Марк Ливий Друз.

— Знам. Знам също, че Друз е бил заклан насред атрия си.

— Там има нещо! — прошепна Крас.

— Затова дай да я пробутаме на Цицерон и Теренция, а? — Цезар се засмя. — Още навремето ти обяснявах, че не е подходящо да я облицоваш в черен мрамор, така мрачните кътчета стават повече. И като знам колко малко плащаш на прислугата си, Марк, обзалагам се, че някои от робите са свикнали да се забавляват, като стенат и въздишат из сенките. Убеден съм също така, че щом се преместиш, злите духове ще замлъкнат веднага. А може би ще замлъкнат още сега, ако увеличиш надниците.

Крас обаче се върна на темата за Цицерон и Публий Сула.

— По всичко изглежда, че Публий Сула се е съгласил да „заеме“ цялата сума на Цицерон, ако приеме да го защитава.

— И ако го измъкне — допълни Цезар.

— О, това няма да е трудно! — Този път Крас се засмя, което рядко се случваше. — Да го беше чул само! Решил е да пренапише цялата история на своето консулство. Спомняш ли си онези заседания през септември, октомври и ноември? Когато Публий Сула седеше неотлъчно до Катилина и шумно го подкрепяше? Спред Цицерон човекът до Катилина изобщо не бил Публий Сула, ами Спинтер, който си бил нахлузил восъчната маска на Сула!

— Надявам се, се шегуваш.

— И да, и не. Цицерон се опитва да убеди всички ни, че точно по това време Публий Сула бил прекарвал времето си в Помпей, където имал важни семейни дела! Почти не се бе появявал в Рим, представяш ли си?

— Прав си, най-вероятно е бил Спинтер с восъчна маска.

— Във всеки случай Цицерон ще успее да убеди съда в това.

В този миг на вратата се показа Аврелия.

— Когато имаш време, Цезаре, би ли дошъл да поговорим?

Крас се надигна.

— Аз ще тръгвам, трябва да се видя с едни хора. Като заговорихме за къщи — подхвана той друга тема, докато Цезар го изпращаше към изхода, — трябва да призная, че Държавният дом е най-хубавият адрес в Рим. Където и да отиваш, откъдето и да идваш, минаваш оттук, а пък вътре винаги има едно приятелско лице и чашка хубаво вино.

— Можеш спокойно да си позволиш хубавото вино и у вас, скръндза!

— Знаеш ли, вече остарявам — оплака се Крас. — Ти на колко си? На трийсет и седем?

— Тази година ще навърша трийсет и осем.

— Бррр! А аз — петдесет и четири. — Крас тъжно въздъхна. — Искаше ми се да взема участие във война, преди да се оттегля окончателно от политиката! Нещо, което да съперничи на Помпеевите подвизи.

— Според неговите думи вече нямало какво да се завладява.

— Ами партите?

— Или Дакия, Бойохемум и земите край Данубий?

— Ти натам ли ще се насочиш?

— Общо взето, това обмислям.

— Партите за мен — подчерта Крас. — Там златото е повече, отколкото на север.

— Всеки народ цени златото, Марк — възрази Цезар, — затова и от всеки народ има какво да се вземе.

— На теб ти трябва, за да изплатиш дълговете си.

— Да, ще ги изплатя. Но златото не е голямата примамка за такива като мен. В това отношение и Помпей е усвоил правилното мислене. Златото ще дойде от само себе си: по-важното е докъде е разпрострял властта си Рим.

Крас му махна с ръка за довиждане и пое към Палатинския хълм.

Нямаше полза от това да отбягваш Аврелия, когато иска да говори с теб. Цезар се насочи към нейните покои. Още отдалеч се усещаше присъствието й: старите мебели и украси бяха разчистени и на тяхно място стояха дървени кутии, свитъци в кожени калъфи, кошчета за книги, а в ъгъла, за всеки случай — предачен стан. Старите субурански сметки вече не вълнуваха Аврелия: беше се захванала да помага на весталките в борбата им с архивите.

— Какво има, майко? — попита Цезар от вратата на стаята й.

— Става дума за нашата нова девица — отговори тя и посочи един стол.

Той седна и я погледна с интерес.

— Корнелия Мерула?

— Същата.

— Тя е само на седем, майко. Наистина ли създава грижи? Освен ако се е оказала палава, но се съмнявам.

— Сдобили сме се с един нов Катон, само че в женски образ.

— Така ли?

— Фабия не може да се справи с нея, нито пък останалите. Юния и Квинктилия я ненавиждат и вече са започнали да я щипят и скубят.

— Ако обичаш, доведи веднага Фабия и Корнелия Мерула в кабинета ми.

Само след минута Аврелия въведе при Цезар главната весталка и най-младата й посестрима. Таблиният на Цезар представляваше коректно подредена и доста импозантна с мебелировката си стая, оцветена в червено и лилаво.

Корнелия Мерула наистина напомняше на Катон или поне на онова малко момче, което Цезар беше видял преди много години застанало на терасата в дома на Марк Ливий Друз по време на едно посещение у Сула — в някогашния дом на Ахенобарбите. Едно слабо, грозновато момченце, което няма с кого да си говори и на което Цезар беше махнал от съчувствие. Корнелия също беше слаба и грозновата, и тя беше с бледа кожа, светли коси и сиви очи като Катон. И което бе по-интересно, и тя като Катон стоеше леко разкрачена, сякаш пази равновесие, със свити юмруци и предизвикателен поглед, все едно се готви да се бие.

— Майко, Фабия, седнете — подкани ги върховният понтифекс и протегна ръка към момичето. — Ти можеш да застанеш тук — посочи мястото пред писалището си. — А сега ще обясниш ли какъв е проблемът, главна весталко?

— Доста сериозен, изглежда! — оплака се Фабия. — Тънели сме в разкош, имали сме много свободно време, повече сме се интересували от завещанията, отколкото от Веста, нямали сме право да пием вода, ако не е донесена от кладенеца на Ютурна, не сме приготвяли правилно жертвените хлебчета, не сме мелели правилно дреболиите на октомврийския кон… И какво ли още не!

— А ти как знаеш как трябва да се мелят дреболиите на октомврийския кон, черна птичке? — попита Цезар детето. Нарочно я наричаше така, защото името Мерула означаваше „кос“. — Та ти откога живееш в атрия на весталките, та да знаеш какво представляват дреболиите на октомврийския кон? — Едва се сдържаше да не се засмее.

Онези части от така наречения октомврийски кон, които бяха отнасяни най-напред в Регията, за да изтече кръвта върху олтара, а след това ги връщаха при свещеното огнище на Веста, включваха конските гениталии заедно с опашката и сфинктера на ануса. След края на церемонията ги накълцваха, смилаха ги и ги смесваха с остатъците от кръвта, за да ги изгорят; пепелта се използваше по време на един весталски празник през април — така наречените парилии.

— Прабаба ми ме е учила — отговори с плътния си глас Корнелия Мерула, който също заплашваше да заприлича на Катоновия.

— А тя как може да знае, след като не е била весталка?

— Ти — тросна се момиченцето, — нямаш право да живееш в този дом, затова и аз не съм длъжна да ти отговарям.

— Искаш ли да те пратя обратно при прабаба ти?

— Не можеш да го сториш, аз вече съм весталка.

— Мога да го сторя и ще го направя, ако не отговаряш на въпросите ми.

Тя обаче не се уплаши и отвърна:

— Мога да бъда изгонена от ордена само ако ме признаят за виновна в съда.

— Готов адвокат! Но не си права, Корнелия. Законите са мъдри, затова винаги оставят вратичка на случайните черни птички, попаднали по погрешка тук, да напуснат кафеза. Ти можеш да бъдеш отпратена у дома — стрелна я с леден поглед Цезар. — Моля те, не ме карай да се ядосвам. Просто вярвай какво ти казвам. Прабаба ти няма да се зарадва, ако те обявим за неподходяща и те върнем позорно у дома.

— Не ти вярвам — настоя Корнелия.

Цезар скочи на крака.

— Ще ми повярваш, щом те заведа у дома! — Обърна се към Фабия, която не знаеше как да реагира. — Фабия, събирай багажа й и да я връщаме.

В този миг пролича разликата между седемгодишната Корнелия Мерула и възрастния Катон.

— Ще отговарям на въпросите ти, върховни понтифексе — призна се тя за победена.

На Цезар му идеше да я прегърне, но, разбира се, не можеше да си го позволи, дори да не ставаше дума за толкова своенравно дете. На седем или на двайсет и седем тя си оставаше весталка и никой не можеше да я прегръща.

— Твърдиш, че съм нямал право да живея тук. Какво искаш да кажеш, Корнелия?

— Така казва прабаба ми.

— Всичко ли, което казва прабаба ти, е истина?

Сивите очи се ококориха от ужас.

— Да, разбира се!

— И прабаба ти казвала ли ти е защо нямам право да съм в тази къща? Или просто така си е говорела? — попита строго Цезар.

— Просто така казваше.

— Аз имам право да съм в тази къща. Аз съм законно избраният върховен понтифекс.

— Ти си Фламен Диалис — напомни му Корнелия.

— Аз бях Фламен Диалис, но отдавна. Бях назначен на мястото на прадядо ти. Но след това се откриха нередности около освещаването ми в длъжност и затова всички понтифекси и авгури решиха, че не мога да продължа да бъда Фламен Диалис.

— Но ти все още си Фламен Диалис!

— „Господарю“ — напомни й любезно Цезар. — Аз съм твой господар, черна птичке, затова ще се държиш възпитано и ще ме наричаш „господарю“.

— Нека бъде „господарю“.

— Аз не съм Фламен Диалис.

— Напротив, си! Господарю.

— Защо?

— Защото — отговори победоносно Корнелия Мерула — няма друг Фламен Диалис!

— Още едно решение на понтифексите и авгурите, черна птичке. Аз не съм Фламен Диалис, но всички решиха да не се назначава друг на мое място, докато съм жив. За да бъдат нашите отношения с Великия бог напълно изчистени.

— Така ли?

— Ела тук, Корнелия.

Тя заобиколи с нежелание масата между тях и застана на две стъпки от стола му.

— Подай си ръцете.

Момичето изведнъж пребледня; Цезар опозна доста по-добре мистичната прабаба, щом видя как малката Мерула му поднесе ръцете си, все едно очаква той да я удари.

Цезар хвана ръцете й.

— Мисля, че е крайно време да свикнеш да живееш без прабаба си. Ти си се обрекла на ордена на римските весталки, преминала си от ръцете на прабаба си в моите. Пипни ръцете ми, Корнелия, искам да ги усетиш.

Тя срамежливо и дори страхливо се подчини. „Колко тъжно — мислеше си Цезар, — че до осмата си година тя никога не е била прегръщана или целувана нито от баща си, нито от някой по-голям брат или роднина.“ Сегашният й наставник трябваше да спазва свещените закони и да пази възможно най-голяма дистанция. Понякога Рим се превръщаше в мащеха за децата си.

— Ръцете ми силни ли са?

— Да — промълви момичето.

— И са много по-големи от твоите.

— Да.

— Усещаш ли аз да треперя или да се потя?

— Не, господарю.

— Нямам какво повече да ти кажа. Твоята съдба е в ръцете ми, отсега нататък аз съм твой баща. Ще се грижа за теб, както един баща трябва да се грижи. Това искат от мен и Великият бог, и Веста. Но най-важната причина да се грижа за теб, момиченце, си самата ти. Никой няма да те удря, никой няма да те заключва по шкафове и килери, никой няма да те праща в леглото без вечеря. Това не означава, че в дома на весталките ще ти е позволено да се държиш, както си пожелаеш, но просто наказанията тук се налагат след сериозна оценка на провинението. Ако счупиш нещо, ще го оправиш, ако изцапаш нещо, ще го изчистиш. Но има едно провинение, заради което заслужаваш само едно, а то е да те върнем обратно у дома, задето си неподходяща за весталка. Това провинение е ти да държиш сметка на по-висшестоящите. Не ти е дадено на теб да определяш какво да пият весталките, откъде да си носят водата или от коя страна да държат чашата. Не е твоя работа да определяш какви са истинските весталски традиции. Нашето поведение се подчинява на правила, които се менят с времето. Нещата не са такива, каквито са били по времето на царете. Подобно на всяко нещо на света и традициите се менят. Затова ще престанеш с критиките и ще се отучиш да съдиш околните. Разбираш ли ме?

— Да, господарю.

Той пусна ръцете й и се дръпна назад. Досега не си беше позволявал подобна близост с весталка.

— Можеш да си вървиш, Корнелия, но изчакай малко отвън. Искам да поговоря с Фабия.

— Благодаря ти, върховни понтифексе — радостно изрече Фабия.

— Няма защо, главна весталке, просто ще отделяш повече време на тези проблеми. Мисля, че ще е разумно да участвам по-активно в образованието на трите момичета. Веднъж на всеки осем дни ще провеждам с тях уроци — от един часа след изгрев до пладне. Нека бъде третият ден от осемдневката.

Разговорът очевидно привършваше. Фабия се изправи, направи малък поклон и се оттегли.

— Ти се справи изключително добре, Цезаре — похвали го Аврелия.

— Горкото дете!

— Много е бита.

— Що ли за ужасна твар е прабаба й?

— Някои хора просто доживяват неуместно дълбока старост, Цезаре. Надявам се да не съм от тях.

— Важното е дали успях да прогоня духа на Катон?

— Мисля, че да. И ще бъде добре да я наставляваш и занапред. Това е чудесна идея. Нито Фабия, нито Арунция или Попилия са особено интелигентни, а аз нямам право да се меся в делата им. Аз съм жена, не съм глава на семейството.

— Колко странно, майко, как в това голямо семейство няма нито един мъж, за когото аз да бъда глава на семейството!

Аврелия се усмихна и стана.

— За това мога само да се радвам, синко. Виж какво стана с бедния ти братовчед Марий. Жените под твоя власт са щастливи, задето имат закрилата ти. Ако ти се бе родил син, щеше да линее под твоята сянка. Защото величието на един отнема величието на много други в рода, Цезаре. Ти щеше да искаш от сина си да е като теб, а това би го отчаяло.

Клодиевият кръг се беше събрал в голямата и красива къща, която парите на Фулвия бяха позволили на Клодий да си купи. Точно в съседство с дома му се издигаше и луксозната инсула, в която беше вложил зестрата на жена си. Присъстваха всички по-важни членове на кръга: двете Клодии, Фулвия, Помпея Сула, Семпрония Тудитан, Пала, Децим Брут (син на Семпрония), Курион, младият Попликола (син на Пала), Клодий и опечаленият Марк Антоний.

— Ще ми се да бях на мястото на Цицерон — обясняваше той на околните. — Така изобщо нямаше да има нужда да се женя.

— Позволи ми да не разбера смисъла на думите ти, Антоний — усмихна се Курион. — Цицерон е женен, при това за доста ужасна жена.

— Да, но той е достатъчно известен и само да осигури нечия защита, може да получи пет милиона „на заем“ — подчерта Антоний. — Ако аз можех така да спасявам хората от съд, щях да си получа петте милиона и не би се налагало да се женя.

— Охо! — обади се Клодий. — Коя е щастливката, Антоний?

— Вуйчо Луций — той играе ролята на патерфамилиас, защото чичо Хибрида отказва да се занимава с нас — не ще и да чуе за дълговете ми. Наследството на втория ми баща е в окаяно състояние, а от това на родния ми баща не е останало нищо. Затова трябва да се оженя за някакво селско момиче, вонящо на тор.

— Коя е тя? — попита Клодий.

— Казва се Фадия.

— Фадия? Никога не съм чувала това име — призна си Клодия, която напоследък водеше свободен живот на разведена и много му се радваше. — Ако обичаш, Антоний, кажи ни нещо повече!

Той повдигна широките си рамене.

— Точно така си е. Никой изобщо не е чувал за нея.

— Да измъкне някакво сведение от теб, Антоний, е по-лесно, отколкото да изцедиш вода от камъните — разсърди се съпругата на Целер, Клодия. — Коя е Фадия?

— Баща й е някакъв гладен новобогаташ от Плаценция.

— Искаш да кажеш, че е гал? — смая се Клодий.

Някой друг на мястото на Антоний щеше да се впусне в оправдания, но той само се усмихна.

— Вуйчо Луций се кълне, че бил чистокръвен римлянин. Предполагам, следва, че и дъщеря му е римлянка. Цезарите са специалисти по родословните дървета.

— Е, давай по-подробно! — подкани го Курион.

— Няма какво повече да ти кажа. Старият Тит Фадий има син и дъщеря. Иска синът му да влезе в Сената, затова решил, че трябва да му намери някой зет аристократ, който да вземе дъщеря му. Синът очевидно е трагичен случай, никоя нямало да го вземе. И сега всички очакват от мен да го вкарам в Сената. — Антоний погледна към Курион и усмивката му разкри дребни, но правилно подредени зъби. — То и на теб можеше да ти се случи, но баща ти каза, че по-скоро ще направи дъщеря си проститутка, отколкото да се съгласи на подобен брак.

Курион избухна в невъздържан смях.

— Ще му се на него! Скрибония е толкова грозна, че само Апий Клавдий Слепия би се заинтересувал от нея.

— О, я млъкни, Курионе! — сгълча го Помпея. — Всички познаваме Семпрония, но никой не знае нищо за Фадия. Тя хубава ли е, Марк?

— Има хубава зестра, това е важното.

— Колко хубава? — заинтересува се Децим Брут.

— Триста таланта. На толкова се оценява внукът на Антоний Оратор!

Курион чак подсвирна.

— Ако Фадий пак се сети да пита баща ми, нямам нищо против отсега нататък да си лягам с превръзка на очите! Та това си е половината от петте милиона на Цицерон. Дори ще ти остане малко, след като изплатиш дълговете си.

— Ти ме изкара като братовчеда Гай! — изхили се Антоний. — Засега дължа само половин милион. Както и да е, Фадиите не са склонни да ми дадат пари в брой. Вуйчо Луций и Тит Фадий в момента обсъждат брачното споразумение, така че Фадия да запази контрол върху собствеността си.

— О, Марк, това е ужасно! — възкликна Клодия.

— Да, точно това казах и аз и отказах да се женя при подобни условия — добави самодоволно Антоний.

— Отказал си? — попита недоверчиво Пала. Увисналите й бузи трепереха.

— Да.

— И те какво?

— Омекнаха.

— Колко омекнаха?

— Не съвсем, но достатъчно. Тит Фадий склони да покрие дълговете ми и освен това да ми осигури милион в брой. Та така: след десет дни се женя, но вие не сте канени на сватбата ми. Вуйчо Луций иска да изглеждам примерен и добродетелен.

— Пустите му гали не си падат по педали — подхвърли Курион и всички изпопадаха от смях.

Събирането продължи още известно време в същия весел дух. Присъстваха само две външни лица и те седяха зад кушетката на Помпея и Пала — и двете вървяха с Помпея. По-малката беше личната й прислужница Дорида, а по-възрастната — старата хрътка на Аврелия, Поликсена. Всички в Клодиевия кръг знаеха, че всяка казана дума ще бъде предадена на Аврелия, щом Помпея се прибере в Държавния дом, което създаваше доста неприятни усложнения. В действителност Помпея не присъстваше на повечето събирания, или защото се крояха пъклени заговори, за които майката на върховния понтифекс не следваше да знае, или защото някой за сетен път настояваше Помпея да бъде отстранена веднъж завинаги. Имаше все пак една причина, която закриляше Помпея в очите на останалите: понякога беше добре за присъстващите да знаят, че тъкмо най-солидният стълб на обществения морал в града е научил за това или онова.

Този път обаче Публий Клодий реши да засегне пряко въпроса.

— Помпея — строго рече той, — тази дърта доносница зад теб е истинска напаст! В тази къща не се случва нищо, за което Рим не бива да знае, но аз не одобрявам самото присъствие на доносници, а това означава, че не би трябвало да одобрявам и твоето присъствие! Върви си у дома и вземи тази проклетница със себе си!

Бляскавите зелени очи на Помпея се изпълниха със сълзи; тя отвърна с треперещи устни:

— О, моля те, Публий Клодий, моля те!

Клодий и обърна гръб.

— Върви си!

Настъпи неловко мълчание, докато Помпея се надигна от кушетката, нахлузи си обувките и напусна трапезарията. Поликсена я последва с типичното си каменно изражение, а Дорида едва се сдържаше да не ревне.

— Това не беше любезно, Публий — рече засегнато Клодия, след като гостенките си тръгнаха.

— Любезното държане не е сред добродетелите, които аз почитам — тросна се Клодий.

— Но тя е внучка на Сула.

— Не ме интересува, ако ще да е внучка на самия Юпитер! До гуша ми е дошло от тая Поликсена!

— Братовчедът Гай — обясни Антоний — не е глупак. Няма как да се добереш до неговата жена, без да попаднеш на създания като Поликсена.

— Това го знам, Антоний!

— Той просто е човек с опит в тия работи — усмихна се лукаво Антоний. — Предполагам, че що се отнася до слаганото на рога, той се е научил на всички възможни трикове. — И щастливо въздъхна. — Братовчедът Гай може да не е с топла кръв като нас, но със сигурност не срами фамилията. Даже Аполон не е имал такъв успех сред жените.

— Аз не искам да слагам рога на Цезар, искам Поликсена да ми се махне от главата! — заяви Клодий.

Изведнъж Клодия се сети за нещо и шумно се изкикоти.

— Е, след като ушите и очите на Рим си заминаха, мога да ви разкажа какво се случи онази вечер на вечерята у Атик.

— Трябва да е било изключително вълнуващо за теб, мила — подразни я Попликола. — Там канят само почтени люде!

— О, няма как иначе, особено ако и Теренция присъства.

— Тогава какво смяташ да ни разкажеш? — рече кисело Клодий, който още се ядосваше на Поликсена.

Клодия понижи глас и многозначително отвърна:

— Бях настанена срещу Цицерон!

— Как ли си понесла опияняващата му компания! — подхвърли Семпрония Тудитан.

— Искаш да кажеш как той понесе моята опияняваща компания!

Всички погледи се впериха в Клодия.

— Клодий, той да не… — смая се Фулвия.

— Със сигурност — похвали се Клодия. — Грабнах му сърцето, както и крадците не знаят да грабят кесии.

— Пред очите на Теренция?

— Е, тя беше обърната към дясната кушетка и на практика стоеше с гръб към нас. Да, благодарение на моя добър приятел Атик Цицерон успя да се освободи от каишката.

— И какво се случи? — попита Курион, неспособен да сдържи смеха си.

— Флиртувах с него от началото до края на вечерта. Флиртувах брутално, а на него това му се струваше прекрасно! Да не говорим колко прекрасна му се струвах аз. Каза ми, че не знаел друга жена в Рим толкова начетена като мен. Това стана, след като му цитирах онзи, новия поет, Катул. — Клодия се обърна специално към Курион: — Чел ли си го?

— Не съм го чел.

— Съвсем отскоро пише, издава го Атик, разбира се. Идва от Италийска Галия, оттатък Пад. Атик ми обясняваше, че съвсем скоро щял да се премести в Рим. Изгарям от нетърпение да се запозная с него.

— Да се върнем на Цицерон — пожела Клодий, пред когото изведнъж се разкриха нови политически перспективи. — Как е той като пленник на любовта? Никога не съм си представял, че може да се окаже такъв.

— О, държи се доста глупаво и лигаво — обясни с отегчение Клодия. Излегна се по гръб и размаха крака. — Всичко у него се променя, ей така, изведнъж. Бащата на отечеството се превръща в герой от някоя комедия на Плавт. Затова и ми беше толкова забавно. Просто се постарах да го изкарам възможно най-голям глупак.

— Ти си зла жена! — обвини я Децим Брут.

— Теренция със сигурност е на това мнение.

— Охо! Значи все пак е забелязала?

— Всъщност цялата стая забеляза. — Клодия присви нослето си и на присъстващите стана ясно защо така се е влюбил в нея бащата на отечеството. — Колкото повече се оплиташе той, толкова по-шумен и невъздържан ставаше. Атик не можеше да помръдне от смях. — Тя театрално потръпна, все едно от погнуса. — Теренция не можеше да помръдне от бяс. Бедният стар Цицерон! Чудно, защо го мислим за толкова стар? Да, нека повторя: бедният стар Цицерон! Не ми се мисли какво е станало, щом са си тръгнали. Навярно Теренция му е прегризала врата.

— Като няма какво друго да гризе — пошегува се Семпрония.

Отново всички избухнаха в смях. Веселата глъчка се разнасяше из цялата къща и прислугата, която се беше скупчила в кухнята на Фулвия, неволно се усмихваше; какъв щастлив дом!

Изведнъж Клодия смени изражението си; тя се изправи и погледна изпитателно брат си.

— Публий Клодий, готов ли си да участваш в един изящен комплот?

— А Цезар римлянин ли е?

На другата сутрин пред входната врата на върховния понтифекс се представи Клодия, придружена от множество представителки на Клодиевия кръг.

— Помпея тук ли е? — попита тя Евтих.

— Да, приема гости, господарке — поклони й се икономът и пусна посетителите вътре.

Всички се насочиха нагоре по стълбите, докато Евтих бързаше да се залови за работа. Не бе необходимо да се вика Поликсена: младият Квинт Помпей Руф отсъстваше от Рим, значи нямаше да присъства мъж на разговора.

Очевидно Помпея беше плакала; очите й бяха зачервени и подпухнали. Когато Клодия и останалите нахълтаха в стаята й, тя подскочи като опарена.

— О, Клодия, бях сигурна, че повече няма да те видя! — зарадва се тя.

— Скъпа моя, никога не бих ти причинила нещо подобно! Но пък и не бива да се сърдиш много на брат ми. Поликсена наистина донася всичко на Аврелия.

— Знам, знам! Толкова съжалявам, но какво мога да сторя?

— Нищо, скъпа, нищо. — Гостенката се разположи на близкия стол, все едно някоя наперена птичка иска да се покаже пред конкурентите, и се усмихна на дружинката, която водеше със себе си: Фулвия, Клодила, Семпрония Тудитан, Пала и някаква персона, която Помпея за пръв път виждаше.

— Това — представи я Клодия — е братовчедката Клавдия от провинцията. Дошла ни е на гости.

— Аве, Клавдия — поздрави я Помпея Сула и я дари с типичната си тъповата и разсеяна усмивка. Дори Клавдия да беше от село, очевидно по душа не се различаваше от Пала и Семпрония — откъдето и да идваше, навярно я смятаха за голяма работа, щом така се гримираше. Помпея все пак се опита да бъде любезна. — Май наистина си приличате.

— Надявам се — отговори братовчедката Клавдия и рязко свали пищните си златисти плитки.

Помпея за малко да припадне от ужас.

Това дойде твърде много на Клодия и останалите, които избухнаха в дивашки смях.

— Шшт! — тросна се Публий Клодий и с походка, в която не се долавяше нищо женско, отиде до външната врата, за да я залости. След това се върна на стола си, издаде устни напред като някоя суетна кокона и заигра с издължените си мигли. — Скъпа моя, какъв божествен апартамент! — възхищаваше се той.

— Ох, не! — тюхкаше се Помпея. — Не можеш така!

— Мога, не виждаш ли, че вече съм вътре — отвърна той. — Права се оказа Клодия, никаква Поликсена не се вижда наоколо.

— Моля те, моля те, върви си! — прошепна пребледнялата от уплаха Помпея и закърши ръце от тревога. — Свекърва ми!

— Какво, и тя ли те шпионира?

— Не по принцип, но наближават празненствата за Бона Дея и те ще се провеждат у дома. Предполага се, че аз ги организирам.

— Но в действителност ги организира Аврелия — подразни я Клодий.

— Да, разбира се, че тя! Но тя е много стриктна и постоянно се прави, че се консултира с мен, понеже официално аз съм домакинята, съпругата на претора, в чийто дом ще се проведе празненството. Ох, Клодий, моля те, върви си! Тя може всеки момент да се появи на вратата, а ако намери вратата заключена, веднага ще се оплаче на Цезар.

— Бедното ми момиченце! — прегърна я Клодия. — Ще си тръгна скоро, обещавам. — Разходи се до великолепното сребърно огледало на стената и с помощта на Фулвия намести перуката си.

— Не мога да твърдя, че си красавица, Публий — коментираше жена му, — но наистина минаваш за жена… — Тя се изхили злорадо: — Пък може би дори професионалистка…

— Хайде, да вървим — подкани Клодий останалите гостенки. — Исках само да докажа на Клодия, че влизането е възможно!

Резето щракна и жените се изнизаха навън, прикрили Клодий по средата.

Тъкмо навреме, защото скоро след това се появи Аврелия.

— Кои бяха тези, че така се измъкнаха?

— Клодия, сестра й и няколко други приятелки — обясни Помпея.

— Ще е добре да знаеш какво мляко поднасяме.

— Мляко? — не разбра Помпея.

— Ох, Помпея, ама наистина! — Аврелия се надвеси над снаха си. — Ти наистина ли за друго не мислиш, освен за дрънкулки и парцалки?

Помпея пак се засегна и избухна в сълзи. Аврелия изрече по неин адрес някоя от много редките си и силно премерени обидни епитети (при това под носа си, така че Помпея да не чуе) и побърза да излезе, преди да се е ядосала.

Веднъж излезли навън, гостенките се насочиха вместо към Форума, на другата страна; така имаше по-малка вероятност да се сблъскат с някой познат, който да разпознае Клодий. Самият Клодий беше доволен от себе си и буквално танцуваше по улицата, с което привлече доста погледи сред почтените дами, излезли на пазар из сергиите на Портик Маргаритария. С големи усилия приятелките му най-после успяха да го отведат до дома, без да са го разпознали минувачите.

— Ще има да обяснявам коя е била тази странна твар, с която съм се разхождала сутринта! — ядосваше се Клодия, докато прибираше дегизировката на Клодий, а той, преоблечен и измит, се излежаваше на кушетката.

— Идеята беше твоя! — възрази й той.

— Да, но това не беше причина да се държиш като панаирджия! Бяхме се разбрали да отидем дотам и обратно по възможно най-тайния път, а не да се разхождаш по площадите и пазарите!

— Млъкни, Клодия, мисля!

— За какво?

— За едно малко отмъщение.

Фулвия се присламчи към него. Никой по-добре от нея не знаеше за списъка от потенциални жертви, който Клодий съхраняваше в паметта си. Винаги бе готова да му помогне за всяко едно отмъщение. Напоследък списъкът се бе скъсил: Катилина беше мъртъв, а арабите повече нямаше да се покажат пред погледа на Клодий. На кого ли идваше редът?

— Кой? — попита Фулвия.

— Аврелия — процеди през зъби Клодий. — Крайно време е да си намери майстора.

— И какво смяташ да направиш?

— И на Фабия — рече замислено Клодий. — А тя също се нуждае от урок.

— Какво си намислил, Клодий? — попита го леко разтревожено Клодила.

— Една грозна шега! — похвали се той, сграбчи Фулвия и започна безмилостно да я гъделичка.

Бона Дея беше Добрата богиня, стара като Рим, следователно лишена от лице или форма; Бона Дея беше нумен, неназовима сила. Всъщност име си имаше, но то никога не се произнасяше, защото беше свещено. Какво означаваше Добрата богиня за римските жени, мъжете нямаха как да разберат, още по-малко можеха да знаят защо богинята е „добра“. Култът към нея стоеше някак встрани от официалната държавна религия и макар хазната да отпускаше известна сума за ритуалите в нейна чест, богинята не беше отговорна пред никой мъж или група мъже. За нея се грижеха весталките, защото си нямаше собствени жрици; весталките плащаха на жените, които поддържаха свещената й градина от билки, пак те съхраняваха лековете, които Добрата богиня им подаряваше, а лековете действаха единствено върху жени.

Бона Дея беше чужда на политическия живот в Рим, понеже той беше подвластен единствено на мъжете, и големият й храм се намираше извън пределите на померил, на склона на Авентинския хълм точно под една издадена скала. Скалата също беше свещена, наричаха я Саксум Сакрум, а в съседство се намираше авентинското водохранилище. По тези места мъж нямаше право да пристъпи, а имаше и едно растение, което не биваше да никне: миртата. В светилището се издигаше статуя, но тя не изобразяваше Бона Дея, а представляваше нещо като капан, та злите сили, които се пораждаха от мъжките мисли, да се заблудят, че това е богинята, и да съсредоточат действието си върху нея. В света на Бона Дея нищо не беше такова, каквото изглеждаше, а съществата, които тя обичаше, бяха жените и змиите. Храмът й буквално гъмжеше от змии. Мъжете, говореше поверието, били змии. Затова ако имала под своя власт толкова много змии, защо й били на Бона Дея мъже?

Лековете, с които Добрата богиня беше известна, се извличаха от билките в градината край храма и от особената ръж, която растеше наоколо. Ръжта страдаше от някаква специфична болест и не приличаше на обикновените сортове. Жънеше се под надзора на весталките, които извличаха тъмните зърна и от тях изстискваха еликсира на Бона Дея — и всичко това в присъствието на хиляди змии, които не обръщаха внимание на хората и на които хората не обръщаха внимание.

На първия майски ден римските жени събуждаха Добрата богиня от нейния шестмесечен зимен сън сред цветя и празненства в и около храма й. Всички жени с римско гражданство, независимо от общественото положение бързаха да присъстват на тайнствата, които започваха призори и приключваха по здрач. Двойнствената природа на Добрата богиня се изразяваше по доста специфичен начин: с раждането през май и смъртта при ожънването на ръжта, с виното и млякото. Защото виното беше табу, но се пиеше в огромни количества. Наричаха го мляко и го съхраняваха в скъпоценни сребърни съдове, наричани гърнета с мед — още една измама за злите мъжки начала. У дома се завръщаха изтощени от празненствата жени, които цял ден си бяха наливали мляко от глинени гърнета и в пияното си съзнание смесваха преживяното: прелъстителния съсък на змиите, примамливите движения на издължените им тела, докосването на раздвоените им езичета, разораната земя, венците от лозови листа — все символи на раждането и смъртта. Но никой мъж не знаеше и не искаше да знае какво става в храма на Бона Дея през първия майски ден.

В началото на декември Бона Дея лягаше да спи, но празниците този път не бяха всеобщи, провеждаха се след залез-слънце и от обикновените римски жени се очакваше да стоят по домовете си. Понеже сънищата на богинята бяха нейна тайна, ритуалите около приспиването й бяха извършвани единствено от най-благородните римски жени. Всички дъщери на богинята можеха да бъдат свидетели на нейното събуждане, но само царските дъщери можеха да я гледат как заспива. Смъртта беше свещена и не беше за пред хора.

Тази година Бона Дея щеше да бъде приспана в дома на върховния понтифекс; изборът принадлежеше на весталките, но те трябваше да се ограничат до домовете на действащите претори и консули. От времето на Ахенобарб Понтифекс Максимус не бе имало случай празникът да се проведе в Държавния дом. Затова тази година трябваше да използват възможността. Изборът падна върху къщата на градския претор Цезар, а домакиня беше съпругата му Помпея Сула. Датата на събитието беше насрочена за третия ден от декември и в тази нощ в Държавния дом не биваше да присъства нито мъж, нито момче, включително и роби.

Естествено Цезар беше щастлив, че изборът е паднал на неговата къща, така имаше повод да прекара нощта в тясното си жилище на Вик Патриции. При други обстоятелства навярно би се отбил в родния си дом, в инсулата на Аврелия, но там сега се бе настанил нимидийският принц Масинта, клиент на Цезар, изгубил едно съдебно дело по-рано същата година. Цезар наистина изпускаше лесно нервите си напоследък! В един момент просто му кипна да слуша лъжите на принц Юба, протегна ръка, сграбчи го за гъстата брада и го вдигна от земята. Понеже не беше римски гражданин, Масинта беше заплашен от бой с камшик и смъртно наказание, но Цезар бе успял да го скрие и да го предаде на грижите на Луций Декумий. Може би, мислеше си върховният понтифекс, докато скиташе из пустите улици, тази вечер му беше времето да вкуси от любовта на онези прекрасни субурански жени, които времето и издигането му в политиката бяха отдалечили от леглото му. Да, каква прекрасна идея! Най-напред щеше да вечеря с Луций Декумий, а след това щеше да прати вест на Гавия, Апрония или Скапция…

Беше паднала нощта, но по изключение отсечката от Вия Сакра, която прекосяваше Форум Романум, беше осветена от множество факли. Край него преминаваха носилки и прислужници, които се спускаха от всички посоки към входа на Държавния дом. На светлината на огньовете проблясваха лъскави платове, скъпоценни камъни, златни бижута, както и лукави и доволни погледи. Гостенките шумно се поздравяваха, кикотеха се като малки момичета, подхвърляха си шеги и една след друга се тълпяха пред вратата на Държавния дом, приглаждайки фризура или оправяйки дрехите си. Всяка от посетителките доста се бе чудила, преди да избере какво да облече: това беше най-добрият случай през цялата година една римска дама да покаже на съперничките си колко модерно се е облякла и колко скъпи бижута има в кутийката. Мъжете никога не забелязваха тези подробности! Но жените — винаги.

Списъкът с гостите беше необичайно дълъг, защото мястото го позволяваше. Цезар беше опънал платно над големия перистил и по този начин нямаше как любопитните погледи откъм Вия Нова да обезпокоят празнуващите. Така на участничките в събитието се предоставяха едновременно храмът в атрия, просторната трапезария на понтифекса, приемната зала и градината. Навсякъде светеха маслени лампи, масите бяха отрупани с превъзходни блюда, гърнетата за мед бяха сякаш бездънни, а млякото в тях — от най-добра реколта. Празничната атмосфера се поддържаше от жени — музикантки, които или седяха по ъглите или обикаляха жилището е флейти, лири и гайди, с тъпани, кастанети, дайрета и звънчета. Прислугата обикаляше гостите с плата деликатеси и още мляко.

Всички трябваше да се настроят предварително за тържествените тайнства, тоест — да се нахранят, да се напият и наприказват, за да се съсредоточат само върху ритуалите. Никой за никъде не бързаше, всяка дама използваше случая да се срещне с тази или онази позната, а близките приятелки клюкарстваха на воля.

При пришиването на Бона Дея не участваха живи змии; но инструментът, който най-силно й въздействаше, бяха змиевидни бичове — зловещ уред, който завършваше с пипала като на медуза и се плъзгаше по женската кожа като истинско влечуго. Но самобичуването се отлагаше за по-късно, след като запалеха свещите на олтара на богинята и гостенките изпиеха достатъчно вино, за да превъзмогнат болката и подсилят усещането за емоционален екстаз. Бона Дея беше безмилостна господарка.

Аврелия настояваше да прави компания на Фабия на вратата и да посреща гостенките. Беше щастлива, че Клодиевият кръг пристигна последен. Ами как иначе! Пала и Семпрония навярно са прекарвали часове, докато измажат тоновете грим по лицата си — е, компенсирали са с оскъдното облекло, което едва криеше мършавите им фигури. Двете Клодии, трябваше да се отбележи, представляваха възхитителна гледка; красиви роби, подходящи бижута (при това не много на брой), само тук-таме малко черно над очите и червило на устните. Фулвия както винаги следваше собствените си закони, беше се облякла в огненочервено и буквално се губеше под огромните гердани от тъмни перли; макар да беше майка на двегодишен син, беше запазила превъзходната си фигура.

— Да, да, можеш да вървиш! — позволи свекървата на снахата, когато Помпея и Фулвия се разцелуваха на вратата, и горчиво се усмихна на себе си, след като Цезаровата лекомислена съпруга хвана под ръка любимата си гостенка и за миг забрави, че играе ролята на домакиня.

Аврелия пресметна, че всички поканени са дошли, и нямаше смисъл повече да стои в преддверието. Но непрекъснато се притесняваше, че нещо не е в ред. Постоянно обикаляше из къщата, обхождаше с поглед стаите, броеше слугите, преценяваше количествата храна по масите, запаметяваше лицата на гостенките и къде са се разположили. Дори насред подобна суматоха мисълта й работеше както обикновено и тя мислено наместваше всички топчета на сметалото. Ала сметката не излизаше. Някой липсваше. Някой определено липсваше, но кой?

Две музикантки минаха покрай нея. Намираха се в почивка и я използваха на свой ред да похапнат. Бяха навили гайдите около ръката си и можеха свободно да се справят с млякото и сладките.

— Хриза — обясняваше по-високата, — това е най-добрата Бона Дея, на която съм присъствала.

— Аха! — съгласи се другата с пълна уста. — Да можеха другите ни ангажименти да предлагат поне половината от това, а, Дорида?

Дорида! Дорида! Ето кой липсваше, Дорида, личната прислужничка на Помпея! Аврелия я беше видяла преди час. Къде беше отишла? Какво беше намислила? Дали не носеше тайно от млякото на слугите в кухнята или може би тя самата беше прекалила с количествата и сега се въргаляше по ъглите.

Аврелия веднага тръгна да я търси, без да обръща внимание на поканите на гостенките да се присъедини към празненството. Беше надушила нещо и трябва да разбере докъде ще я отведе.

Дорида не беше в трапезарията, не беше и в градината, определено я нямаше в атрия или преддверието. Оставаше само приемната зала, иначе трябваше да се е оттеглила от тържеството.

Може би заради жълтото платнище, което Цезар бе прострял над перистила — и което представляваше новост — повечето гостенки бяха предпочели да се съберат в градината. Останалите бяха или в триклиния, или в атрия, откъдето се излизаше направо в перистила. Това означаваше, че приемната зала, обширна и трудна за осветяване заради непривичната си форма, беше почти пуста. Държавният дом беше доказал, че двеста гости и сто души прислуга не могат да го изпълнят.

Аха! Ето я нашата Дорида! Беше застанала на входната врата на дома на понтифекса и тъкмо въвеждаше някаква жена — музикантка. Но що за музикантка! Някакво неземно създание, навлечено със сърма от остров Кос, окичило около врата си безброй скъпоценности и сплела златистите си коси на гъсти плитки. Под лявата си мишница музикантката държеше превъзходна лира от черупка на костенурка, покрита с кехлибари и с кюлчета от чисто злато. Дали в Рим наистина се намираше музикантка, способна да си позволи подобни накити и толкова скъп инструмент? Със сигурност — не, иначе из целия град щеше да се носи славата й!

Нещо не беше наред и със самата Дорида. Момичето се държеше необичайно, криеше устата си с ръка и хвърляше многозначителни погледи на музикантката, все едно между двете съществуваше някаква изключителна тайна. С безшумни стъпки Аврелия се прилепи до стената и възползвайки се от сянката, бавно се приближи до двете жени на входа. Когато чу, че музикантката говори с мъжки глас, веднага се нахвърли върху нея.

Натрапникът беше слаб, среден на ръст, но все пак се радваше на мъжка сила и младежка пъргавина; нямаше да му е трудно да се откопчи от хватката на застаряващата Аврелия. Дърта курва нещастна! Щеше да ги научи двете с Фабия да престанат да го тормозят! Но за негово нещастие това не се оказа хилава старица! Имаше навярно работа с някой герой от Троянската война! Колкото и да се опитваше, непознатият така и не можа да се отскубне от Аврелия, която се разпищя:

— Помощ, помощ! Натрапник! Помощ, помощ! Тайнствата са осквернени! Помощ, помощ!

От всички посоки се стекоха ужасени гостенки, подчинили се автоматично на Цезаровата майка, както бяха свикнали да й се подчиняват всички. Лирата на лъжливата музикантка падна с трясък на земята, ръцете й бяха приковани за земята и тя трябваше да отстъпи пред многобройния противник. В този миг Аврелия пусна непознатия и се обърна към останалите:

— Това — обясни тя, — е мъж.

Вече голямата част от празнуващите се бяха скупчили в приемната зала и потресени наблюдаваха как Аврелия сваля златната перука, разкъсва скъпата роба и разкрива отдолу окосмени мъжки гърди. Публий Клодий.

Някоя от присъстващите се разпищя, че е извършено светотатство. Последваха крясъци, писъци и женски рев, които огласиха потъналия в сън град и скоро по всички прозорци откъм Вия Нова се надвесиха любопитни. Жените се пръснаха, като се вайкаха, че ритуалите на Добрата богиня са били омърсени, а прислужничките се скриха в своята част от къщата и не смееха да се покажат. Дори музикантките изпаднаха в ужас, захвърляха инструментите си и започваха да скубят косите си от мъка. Трите възрастни весталки закриха отчаяните си лица с воали с надеждата, че само Бона Дея ще усети безкрайната печал в погледите им.

Аврелия хвана края на робата си и започна да бърше червения, черния и белия грим от лицето на Клодий, който беше изпаднал в лудешки смях.

— Бъдете свидетели! — извика домакинята с глас, който можеше да стресне и мъртвите. — Призовавам ви да свидетелствате, че мъжкото създание, което оскверни тайнствата на Бона Дея, е Публий Клодий!

Изведнъж се оказа, че изобщо не е смешно. Той застина на едно място и впери поглед в красивото, но каменно лице пред себе си. Обзе го всепоглъщащ страх. Като че се беше озовал отново в онази тъмна стая в Антиохия, само дето този път не се страхуваше за тестисите си, а за самия си живот. Светотатството все още се наказваше по старите закони — със смърт. Всички адвокати на Рим да го защитаваха, пак не можеха да го спасят. Изведнъж му хрумна странна мисъл: Добрата богиня беше Аврелия!

С последни сили се освободи от ръцете на мъчителките си и хукна към коридора, който отделяше покоите на върховния понтифекс от триклиния. Нататък следваше личната градина на понтифекса, а отвъд високия тухлен зид беше жадуваната свобода. Клодий ловко се покатери на стената, прехвърли се и тупна на площада.

— Доведете веднага Помпея Сула, Фулвия, Клодия и Клодила! — нареди Аврелия. — Четирите са под подозрение и аз лично ще разговарям с тях! — Тя нави на кълбо златната роба и перуката на Клодий и ги подаде на Поликсена. — Прибери ги на сигурно място, това са доказателства.

Кардикса, исполинката от Галия, мълчаливо чакаше заповеди. Трябваше да отпрати възможно най-скоро гостенките. Ритуалите не можеха да продължат, а Рим се оказваше в най-острата религиозна криза, в която някога е попадал.

— Къде е Фабия?

Появи се Теренция, за която Публий Клодий можеше да е щастлив, че не я е срещнал лично.

— Фабия не е на себе си. Ще й трябва малко време да се съвземе. Ох, Аврелия, това е възмутително! Какво да правим?

— Ще се опитаме да поправим злото, ако не заради нас самите, то заради всички римски жени. Фабия е главна весталка, Добрата богиня общува единствено с нея. Ще я помолиш да отиде да провери какво пише в книгите. Все трябва да има начин да предотвратим катастрофата. Как можем да погребем Бона Дея, освен ако не изкупим по някакъв начин светотатството? А ако Бона Дея не бъде погребана навреме, тя няма изобщо да възкръсне през май. Билките няма да израснат, децата ще се раждат с дефекти, змиите ще избягат или ще умрат, семето ще умре в земята, а черни кучета ще ръфат човешки трупове по канавките на този прокълнат град!

Из къщата се разнасяха въздишки и стенания, уплашените римлянки се криеха зад колоните и по мрачните ъгли, сякаш се надяваха да скрият мъката в душите си. Градът беше прокълнат.

Разплакани и объркани, Помпея, Фулвия и двете Клодии бяха изблъскани напред. Никоя от тях не присъстваше на сцената в приемната и не знаеше, че Публий Клодий е бил разобличен. Бяха чули единствено, че Бона Дея е била осквернена от мъжко присъствие.

Майката на върховния понтифекс ги изгледа изпитателно, сякаш имаше пред себе си закоравели престъпници. Дали и те бяха част от заговора? Но очите им, в които се четеше и уплаха, и почуда, говореха друго. Не, реши Аврелия, четирите жени нямат общо със случая. Само една глупава гръцка робиня като Дорида ще се съгласи да извърши нещо толкова чудовищно, толкова немислимо. Какво ли беше обещал Клодий на тази глупачка?

Дорида стоеше между Сервилия и Корнелий Сула и ревеше на глас. С нея щеше да се оправя, когато му дойдеше времето. Преди това Аврелия трябваше да отпрати гостенките.

— Дами, моля всички без първите четири реда да излезете. Този дом е осквернен, присъствието ви тук ще донесе само нещастие. Изчакайте на улицата да дойдат да ви вземат или се приберете на групи по домовете си. Онези от първите четири реда ще са ми нужни като свидетелки. Ако това момиче не бъде разпитано сега, ще се наложи да дава показания пред мъже, а мъжете се държат глупаво, когато разпитват млади момичета.

— Избърши лицето си, момиче! — тросна се Аврелия на Дорида. — Хайде, избърши се и стига си хленчила! Ако не млъкнеш, ще заповядам да те нашибат с камшик!

Робинята скри лице във вълнената си роба и изтри сълзите си. Думата на Аврелия беше закон.

— Кой те накара да направиш това, Дорида?

— Обеща ми кесия жълтици и свободата ми, господарке!

— Кой? Публий Клодий?

— Да.

— Само Публий Клодий ли е замесен или има и други?

Какво можеше да каже, за да намали наказанието?

Как можеше да се освободи поне донякъде от вината си? Дорида прехвърляше през лукавия си ум всички възможности: беше се научила да взема бързи решения още от деня, когато пиратите я отвлякоха от родното й село в Ликия. Тогава беше на дванайсет, узряла за изнасилване и подходяща за продан. Оттогава беше имала две господарки, доста по-възрастни и строги от съпругата на понтифекса. Животът на служба при Помпея се бе оказал прекрасен. Дорида имаше своя стая в покоите на Помпея, а малката й ракла се пълнеше с всевъзможни подаръци, които й даваше щедрата и лекомислена господарка. Но в този момент нищо друго нямаше значение за Дорида, освен мисълта за камшика. Ако я накажеха с бой, щяха да свалят кожата от гърба й и Астианакс никога повече нямаше да я погледне! Който мъж я видеше, щеше да потръпне от погнуса.

— Има и друг човек, господарке — промърмори тя.

— Говори така, че да те чуваме, момиче! Кой друг е замесен?

— Моята господарка, господарке. Господарката Помпея Сула.

— Как по-точно е замесена? — попита Аврелия, без да обръща внимание на Помпея, която за малко да припадне, и на околните, които шумно замърмориха.

— Ако в къщата влязат мъже, господарке, ти никога не оставяш господарката Помпея далеч от погледа на Поликсена. Затова аз трябваше да отворя вратата на Публий Клодий и да го отведа на горния етаж, където двамата можеха да останат сами.

— Това не е истина! — извика Помпея. — Аврелия, кълна се във всички богове, че това не е истина! Кълна се в Бона Дея! Кълна се, кълна се, кълна се!

Но робинята упорито държеше на своето и никой не можеше да я принуди да отстъпи.

След цял час безплоден разпит Аврелия се предаде.

— Свидетелките са свободни. Съпругата и сестрите на Публий Клодий също нека си вървят. Бъдете готови да отговаряте още утре на много въпроси. Някоя от нас ще ви посети за целта. Това е женски въпрос и с вас ще се оправят жени.

Помпея Сула отдавна се беше свлякла на пода и ридаеше неутешимо.

— Поликсена, придружи съпругата на върховния понтифекс до покоите й и не я оставяй сама нито за миг.

— Мамо! — обърна се Помпея към Корнелия Сула, докато Поликсена й помагаше да се изправи. — Мамо, помогни ми! Моля те, помогни ми!

Но и лицето на Корнелия беше невъзмутимо.

— Никой не може да ти помогне, освен Бона Дея. Върви с Поликсена, Помпея.

Кардикса се върна от мястото си при бронзовите порти. Беше изпратила разплаканите гостенки навън, където тънките им рокли се вееха от студения вятър. Не можеха да вървят сами по улиците и трябваше да чакат до сутринта носилките и прислугата. Като прокудени от домовете си всички участнички в ритуалите се скупчиха от едната страна на Вия Сакра и ужасени се загледаха към прокълнатия град.

— Кардикса, иди да заключиш Дорида.

— Какво ще стане с мен? — питаше тя, докато я отвеждаха. — Господарке, какво ще стане с мен?

— Ще отговаряш за вината си пред Бона Дея.

Часовете на нощта мъчително се изнизваха и накрая дори се дочуха нещо като първи петли. Бяха останали само Аврелия, Сервилия и Корнелия Сула.

— Да отидем в кабинета на Цезар, там ще пийнем малко вино — горчиво се засмя Аврелия, — но няма да го наричаме мляко.

Виното, което ги чакаше на масата до стената, им се отрази добре. Аврелия прокара трепереща ръка по очите си, изправи рамене и погледна Корнелия.

— Какво мислиш по въпроса? — попита майката на Помпея.

— Мисля, че Дорида лъже.

— И аз така мисля — подкрепи я Сервилия.

— Винаги съм знаела, че бедната ми дъщеря е глупава, но не си спомням някога да е вършела злини. Най-малкото не би й стигнала смелостта да помогне на един мъж да оскверни Бона Дея.

— Въпросът е дали Рим ще погледне така на нещата — рече Сервилия.

— Права си. Рим ще повярва на показанията, дадени в такъв тържествен момент, освен това ще се вслуша в клюките. Това е истински кошмар. Горкият Цезар! Да се случи точно в неговия дом, с неговата жена! Богове, какъв подарък за враговете му! — проплака Аврелия.

— Монетата има две страни. От една страна, е светотатството, което ще вдигне много шум сега, а, от друга — скандалът, който ще се помни с години — прецени ситуацията Сервилия.

— Съгласна съм. — Корнелия Сула потръпна. — Представяте ли си какво се говори точно в този момент из домовете по Вия Нова? Хем всички сами чуха крясъците, хем робините, които тичат да доведат носилките, сега обясняват на всеки срещнат какво се е случило. Аврелия, как можем да докажем на Добрата богиня, че я обичаме?

— Надявам се, че Фабия и Теренция вече са се заловили да проучат.

— А Цезар? Той дали знае? — попита Сервилия.

— Кардикса отиде да му съобщи.

Корнелия се надигна да си ходи и даде знак на Сервилия да я последва.

— Изглеждаш много уморена, Аврелия. Няма какво повече да направим. Аз отивам да си легна и те съветвам да направиш същото.

Цезар спази нужното приличие и се прибра едва призори в Държавния дом. Дотогава прекара известно време в Регията, където чете молитви, поднесе жертва на олтара и запали огън в свещеното огнище. После се скри в сградата до Регията, в която се помещаваше приемната на върховния понтифекс, запали всички лампи и прати да повикат жреците, които се грижеха за Регията. Най-накрая лично преброи дали столовете ще стигнат за всички понтифекси, които се намираха по това време в Рим, и когато всичко беше готово, повика и майка си; за нея беше сигурен, че не спи.

Аврелия изглеждаше състарена!

— О, майко, толкова съжалявам — посрещна я Цезар и я настани на най-удобния стол.

— Не съжалявай за мен, Цезаре. Съжалявай заради цял Рим. Това е ужасно проклятие.

— Рим ще се оправи, религиозните колегии ще се погрижат за това. По-важно е ти да се оправиш. Знам колко голямо значение имаше за теб празнуването на Бона Дея у дома. Що за безумна, що за необяснима история!

— Човек може да очаква някой простак от Субура да се напие и да прескочи оградата от любопитство, но наистина не мога да проумея мотивите на Публий Клодий! Е, знам, че е бил отгледан от онзи идиот Апий Клавдий, знам, че Клодий от малък е вършел бели. Но да се маскира като жена, за да оскверни ритуалите на Бона Дея? Да извърши съвсем преднамерено светотатство? Само луд човек би го сторил!

Цезар вдигна рамене.

— Може и наистина да е луд. Те са стара фамилия, при това доста са се женили помежду си. Пулхерите и преди са показвали тревожни признаци! Освен това открай време са се отнасяли непочтително към боговете: спомни си онзи Клавдий Пулхер, който издави свещените кокошки, а след това изгуби морското сражение при Дрепана по време на първата война срещу Картаген. Да не говорим как после публично качи дъщеря си, весталката, на колесницата по време на незаконния си триумф. Клавдиите са странно племе. Някои от тях са изключително интелигентни, но всички са най-малкото своенравни.

— Да оскверниш Добрата богиня е по-тежко престъпление от това да изнасилиш весталка.

— Е, ако се вярва на Фабия, Клодий е опитал и второто. След като не му се е удало, обвинил Катилина. — Цезар въздъхна и вдигна рамене. — За нещастие Клодий не е нормален, но не е и луд, за да го затворим.

— Ще го съдите ли?

— След като ти го разкри пред всички сенаторски жени и дъщери, няма как, майко.

— А Помпея?

— Кардикса твърди, че според теб била невинна.

— Така е. Сервилия и майка й са на същото мнение.

— Значи всичко се свежда до това чия дума ще натежи повече в съда — тази на Помпея или на една робиня. Освен, разбира се, ако и Клодий не реши да замеси Помпея.

— Няма да посмее — закани се Аврелия.

— Защо?

— Защото по този начин ще трябва да признае пред целия свят, че наистина е извършил светотатство. Клодий ще отрича.

— Но твърде много хора са го видели.

— Беше гримиран така, че никой не би могъл да го познае. Аз избърсах част от грима и отдолу се показа лицето му. Но съм убедена, че добрите римски адвокати лесно ще внушат на свидетелките, че са се заблудили.

— Трябва ли да подразбирам, че според теб ще е най-добре Клодий изобщо да не се явява пред съда?

— Именно. Бона Дея принадлежи на жените. Тя няма да благодари на римските мъже, задето са въздавали справедливост от нейно име.

— Не можем да го оставим да се отърве, майко. Светотатството е публично престъпление.

— Той няма да се отърве, Цезаре. Бона Дея ще го намери и ще го прибере, когато сметне за добре. — Аврелия се изправи. — Понтифексите всеки момент ще дойдат, най-добре да се прибирам. Когато ти потрябвам, просто ме повикай.

Скоро след това пристигнаха Катул и Вация Исаврик, а още преди да са се разговорили, към тях се присъедини и Мамерк Лепид.

— Винаги ще се учудвам, върховни понтифексе — казваше Катул, — колко много сведения можеш да събереш на един-единствен лист. И винаги се изразяваш толкова точно, толкова логично, толкова лесно за разбиране.

— Това, което написах, не беше никак радостно — напомни му Цезар.

— Не, не и този път.

В стаята влязоха един след друг Силан, Ацилий Глабрион, Варон Лукул, бъдещият консул Марк Валерий Месала Нигер, Метел Сципион и Луций Клавдий Рекс Сакрорум.

— Другите не се намират в Рим. Имаш ли нещо против да започнем, Квинт Лутаций? — попита Цезар.

— Нека започваме, върховни понтифексе.

— От писмата ми вие вече сте придобили най-обща представа за същността на кризата, но аз настоявам да чуете цялата история от устата на майка ми. Съзнавам, че е по-подходящо разказът да бъде на главната весталка Фабия, но точно в този момент тя и другите весталки търсят из книгите сведения за необходимите изкупителни ритуали.

— Аврелия е съвсем подходяща, върховни понтифексе.

И така, Аврелия дойде отново в приемната на сина си и накратко разказа за случилото се. Личеше си, че съзнава всички последици от случая, но все пак е в състояние да запази самообладание. Както неколцина като Катул за пръв път осъзнаваха, Цезар приличаше на майка си.

— Готова ли си да свидетелстваш в съда, че човекът е бил Публий Клодий? — попита Катул Аврелия.

— Да, но с нежелание. Предпочитам Бона Дея да се погрижи за неговото наказание.

Всички й благодариха и Цезар я отпрати.

— Рекс Сакрорум — обърна се той към Клавдий, — искам да чуя най-напред твоята оценка.

— Публий Клодий е виновен в светотатство.

— Квинт Лутаций?

— Виновен в светотатство.

Един по един всички присъстващи обявиха Публий Клодий за уличен в светотатство.

Денят беше такъв, че никой не си позволяваше да разиграва политически игрички. Всички понтифекси бяха единни в позицията си и благодаряха, че начело на колегията е човек с твърдата ръка на Цезар. В политиката враждата бе неизбежна, но една религиозна криза изискваше общи усилия. Всеки присъстващ беше засегнат колкото останалите.

— Ще наредя още сега петнайсетте пазители да погледнат в пророческите книги — обеща Цезар — и ще се допитам за мнение до колегията на авгурите. Сенатът ще се свика на специално заседание и ще ни попита за мнение. Ние трябва да сме готови.

— Клодий трябва да бъде съден — закани се Месала Нигер, който настръхваше при самата мисъл какво точно е извършил богохулникът.

— Това ще изисква решение на Сената, както и специален закон от страна на народното събрание. Жените са против, но ти си прав, Нигер. Злосторникът трябва да бъде съден. Така или иначе този месец трябва да бъде използван за покаяние, а не за наказание, което означава, че задачата се прехвърля на консулите догодина.

— А какво ще правим с Помпея? — попита Катул, след като никой друг не посмя.

— Ако Клодий не се опита да я замеси, а майка ми предполага, че няма да го стори, участието й в светотатството е засвидетелствано единствено от робиня, която на свой ред със сигурност е замесена — обясни невъзмутимо Цезар, все едно не ставаше дума за собствената му съпруга.

— Това означава, че няма основание не само да бъде съдена, но дори да бъде обвинявана.

— Ти самият мислиш ли, че Помпея е била замесена, върховни понтифексе?

— Не, не мисля. Майка ми също не я смята за виновна, а тя е видяла всичко с очите си. Робинята иска на всяка цена да отърве кожата, което е разбираемо. Бона Дея ще изиска смъртта й — за което тя още не си дава сметка, — но това не е наше задължение. Нека жените решат.

— Ами жената и сестрите на Клодий? — намеси се Вация.

— Майка ми твърди, че са невинни.

— Майка ти е права — съгласи се Катул. — Никоя римлянка не би осквернила тайнствата на Бона Дея, дори Фулвия или Клодия.

— И все пак аз трябва да взема отношение спрямо Помпея — настоя Цезар и даде знак на жреца — писар, който държеше восъчните таблици. — Запиши: „До Помпея Сула, съпруга на Гай Юлий Цезар Понтифекс Максимус: С това те уведомявам, че разтрогвам нашия брак и те изпращам обратно у дома при брат ти. Не предявявам претенции върху зестрата ти.“

Никой не каза нито дума. Дори след като лаконичният документ бе даден на Цезар да го подпечата, пак никой не смееше да коментира.

Едва след като куриерът отиде да занесе съобщението в Държавния дом, Мамерк Лепид се изказа:

— Моята съпруга е нейна майка, но не желае Помпея при себе си.

— Никой няма право да го иска от нея — отбеляза хладно Цезар. — Точно затова посочих, че следва да бъде предадена на големия й брат, който се пада неин патерфамилиас. Той в момента управлява Римска Африка, но съпругата му е в града. Длъжни са да я приемат.

Най-накрая Силан зададе въпроса, който вълнуваше всички:

— Цезаре, ти току-що каза, че вярваш в невинността на Помпея. Защо тогава се развеждаш с нея?

— Защото жената на Цезар, както и цялото му семейство, не бива дори да подлежат на подозрения.

Когато няколко дни по-късно го попитаха същото в Сената, той даде абсолютно същия отговор.

Фулвия се нахвърли върху Публий Клодий и го удряше с такава злост, че чак устната му се разцепи, а от носа му потече кръв.

— Глупак! — повтаряше тя при всеки плесник. — Глупак! Глупак! Глупак!

Той дори не се опитваше да се защитава, нито търсеше помощ от сестрите си, които наблюдаваха сцената с тревога и удовлетворение едновременно.

— Защо го направи? — попита Клодия, след като Фулвия се измори.

Клодий не отговори веднага, изчака най-напред кръвта да спре и сълзите да изсъхнат.

— Исках Аврелия и Фабия да страдат.

— Клодий, ти донесе проклятие на цял Рим! Ние също сме прокълнати заради теб! — възкликна Фулвия.

— О, какво ти става? — ядоса се той. — Група жени, които искат да се отърват от чувството за незадоволеност, това има ли изобщо смисъл? Видях камшиците с очите си! А за змиите знам! Това са глупости!

Но така само си утежни положението; този път и трите жени се нахвърлиха върху него и започнаха да го бият с юмруци и ритници.

— Бона Дея — процеди през зъби Клодила, — не е просто някоя красива гръцка статуя! Бона Дея е стара колкото Рим, тя е наша, тя е Добрата богиня. Всяка жена, която чака дете, но е присъствала на твоето светотатство, ще трябва да вземе лекарството.

— А това — заплака Фулвия — включва и мен!

— Не!

— Да, и още как! — ритна го Клодия. — О, Клодий, защо? Сигурно е имало хиляди други начини да си отмъстиш на Аврелия и Фабия! Защо да скверниш боговете? Сега си прокълнат!

— Просто не помислих, всичко ми изглеждаше толкова добре наредено! — Клодий се опита да хване Фулвия за ръката. — Моля те, не прави нищо на детето!

— Не можеш ли да проумееш? — изкрещя от ярост тя и се отдръпна. — Ти осъди нашето дете! Сега ще се роди грозно и сакато. Трябва да взема лекарството! Клодий, ти носиш проклятие!

— Махай се! — развика се Клодия. — Върви си. По корем! Като змия!

И Клодий излезе от стаята по корем като змия.

— Ще трябва да повторим ритуалите за Бона Дея — обясни Теренция на Цезар, когато трите заедно с Фабия и Аврелия го навестиха в кабинета му. — Ритуалите са същите, като се добави изкупителното жертвоприношение. Момичето Дорида ще бъде наказано по начин, който никоя жена няма право да разкрие, дори пред върховния понтифекс.

„И толкова по-добре за всички ни“ — благодареше на боговете Цезар. Не беше далеч от мисълта кой ще е изкупителната жертва.

— Значи се нуждаете от закон, който да обяви някой от идващите дни за неблагоприятен и да забрани свикването на народните събрания. Искате законът да бъде гласуван от религиозното събрание на седемнайсет триби?

— Точно така — потвърди Фабия. Трябваше все нещо да каже, иначе върховният понтифекс щеше да я сметне за зависима от жени, които не членуват в колегията на весталките. — Празникът на Бона Дея трябва да бъде отбелязан в неблагоприятен ден, а такива няма до началото на февруари.

— Права си, Бона Дея не може да стои будна чак до февруари. Какво ще кажете въпросният ден да бъде шестият преди декемврийските иди?

— Би било чудесно — въздъхна с облекчение Теренция.

— Бона Дея ще легне спокойно да спи — увери я Цезар. — Мога само да съжалявам, че всяка бременна жена, присъствала на празника, ще трябва да поднесе доста по-мъчителна жертва. Не ми е работа да обсъждам въпроса, той е от компетенция на жените. Помнете, че никоя римлянка не е уличена в светотатство. Бона Дея беше поругана от мъж и момиче — чужденка.

— Дочувам — съобщи на тръгване Теренция, — че Публий Клодий бил много отмъстителен. Със сигурност няма да му се понрави това, което Бона Дея готви за него.

Аврелия остана на стола си и изчака Фабия и Теренция да затворят вратата зад себе си, за да вземе на свой ред думата.

— Пратих Помпея да си събира багажа.

— Надявам се, че ще си вземе всичките боклуци?

— За това има кой да се погрижи. Бедната! Щеше да си изплаче очите, Цезаре! Снаха й не я иска при себе си. Корнелия Сула също отказва — тъжна история.

— Знам.

— „Жената на Цезар, както и цялото му семейство, не бива дори да подлежат на подозрения“ — цитира го Аврелия.

— Така е.

— На мен ми се струва несправедливо да я наказваш за нещо, за което тя дори не е знаела, Цезаре.

— И на мен ми се струва несправедливо, майко, но нямам друг избор.

— Съмнявам се, че колегите ти биха възразили, ако беше запазил брака си.

— Навярно нямаше, но аз възразих.

— Ти си коравосърдечен човек.

— Мъж, който не знае да е коравосърдечен, майко, накрая се оказва под нечий женски чехъл. Вземи пример от Цицерон и Силан.

— Говори се — смени разговора Аврелия, — че Силан бил тежко болен.

— И аз така мисля, ако човекът, който беше при мен сутринта, е бил наистина Силан.

— Може би ще съжаляваш, ако разводът ти съвпадне с овдовяването на Сервилия.

— Когато венчалният ми пръстен се окаже около пръста й, тогава ще се тревожим за Сервилия.

— В известен смисъл бихте били много добра двойка — изгаряше от любопитство да чуе мнението му Аврелия.

— В известен смисъл, да — съгласи се той, но усмивката му нищо не издаваше.

— Нищо ли не можеш да направиш за Помпея: освен да й върнеш зестрата и движимата собственост?

— Защо изобщо трябва аз да правя нещо за нея?

— Не си длъжен, но все пак тя с нищо не е предизвикала наказанието си, а няма да успее да си намери нов съпруг. Кой ще си вземе жена, чийто предишен съпруг я е изгонил по подозрения в светотатство?

— Това беше подло от твоя страна, майко.

— Не, Цезаре, не е подло от моя страна. Знаеш, че е невинна, но щом се развеждаш с нея, подсказваш на цял Рим, че има нещо съмнително около нея.

— Майко, злоупотребяваш с търпението ми — възрази с привидно любезен тон Цезар.

— Значи нищо?

— Ще й намеря друг съпруг.

— Кой ще я пожелае след всичко това?

— Предполагам, че Публий Ватиний ще бъде щастлив да я има за жена. Внучката на Сула е твърде желан подарък за всеки, чиито деди са били прости италийци.

Аврелия премисли предложението и накрая кимна.

— Идеята ти е чудесна, Цезаре. Ватиний беше толкова добър съпруг с Антония Кретика, а тя беше глупава поне колкото Помпея. Прекрасно! Той е човек от провинцията, ще я държи изкъсо. Помпея ще има достатъчно задължения, за да не мисли постоянно за Клодиевия кръг.

— Хайде, майко, върви си! — въздъхна отегчено Цезар.

Повторният празник на Бона Дея мина според правилата, но на римското женско общество щеше да е нужно време да се успокои. Имаше много бременни жени из града, които по своя воля последваха примера на съгражданките си, присъствали на злополучните ритуали; весталките буквално привършиха запасите си от вълшебното ръжено лекарство. Наблюдаваше се безпрецедентен брой на изоставени бебета — момчета по склоновете на хълма Тентацей и което беше още по-зловещо: никое бездетно семейство не пожела да прибере някое от тях, което обрече всички на мъчителна смърт. В града цареше дълбок траур, който щеше да продължи до майския ден. Освен всичко сезоните и календарът сериозно се разминаваха, което заплашваше, че за майския ден змиите още няма да са се излюпили и кой можеше да е сигурен дали дотогава Добрата богиня ще прости на града?

Публий Клодий, причинителят на тези страхове и нещастия, беше избягван от всички. Необходимо бе много време хората да забравят какво е сторил. За съжаление той не желаеше да направи най-уместното: да напусне града. Вместо това всеки ден предизвикваше търпението на съгражданите си с твърденията си, че е невинен, че никога не е стъпвал в Държавния дом.

На Фулвия също й беше нужно време да му прости; беше принудена да направи аборт и не можеше да прежали детето си. Все пак, ако беше склонна да се помири с мъжа си, то бе, защото Клодий страдаше не по-малко от нея. Тогава защо изобщо го беше сторил?

— Не помислих, просто не помислих! — оправдаваше се той със сълзи на очи. — Всичко изглеждаше просто една чудесна шега.

— Ти извърши светотатство!

— Аз не гледах на нещата по този начин, просто не разбирах! — Клодий вдигна глава и я изгледа със зачервените си очи. — Искам да кажа, мислех, че това са просто женски измислици — всички се напиват до смърт, правят любов. Просто не помислих, Фулвия!

— Клодий, Бона Дея е нещо съвсем различно. Празникът е свещен! Нямам право да ти обяснявам! Бона Дея е само наша! Всички други богини са за мъжете и жените, дори Юнона Луцина и Юнона Соспита, но Бона Дея е само наша. Тя се грижи за онези женски работи, които мъжете не биват да знаят и не искат да знаят. Ако Бона Дея не заспи, тя няма да се събуди навреме, а Рим не е направен само от мъже! Той е направен и от жени!

— Сега ще ме съдят, нали?

— Така изглежда, но никоя от нас не го иска. Това би означавало мъжете да се намесят в дела, които не ги засягат, да си присвоят и Бона Дея. — Фулвия чак се разтрепери от яд. — Не ме плаши присъдата, която хората биха ти наложили, Клодий, тревожи ме как Бона Дея ще реши да те накаже, а от нея не можеш да се спасиш с подкуп както от съда.

— Ако ще и с всички пари на света, пак не бих могъл да подкупя тези съдии — съгласи се Клодий.

Но Фулвия се усмихна.

— Ще се намерят достатъчно пари за целта, когато му дойде времето. Но ние, жените, не искаме такъв процес. Може би, ако успеем да го избегнем, Бона Дея ще ни прости. Това, което няма да прости никога, е светът на мъжете да изземе нейните права.

Публий Ватиний тъкмо се беше върнал от службата в Испания, когато му се предостави шансът да се ожени за Помпея.

— Цезаре, признателен съм ти — усмихваше се той. — Естествено ти просто не би могъл да я задържиш при себе си, това го разбирам. Но знам също така, че не би ми я предложил, ако вярваше, че е замесена в светотатство.

— Но Рим може да се окаже на друго мнение, Ватиний. Мнозина мислят, че съм се развел с нея именно защото е била в заговор с Клодий.

— Мнението на римляните не ме интересува, за мен е важна само твоята дума, Цезаре. Децата ми ще бъдат едновременно Антонии и Корнелии! Кажи ми само как мога да ти се отблагодаря.

— Това е лесно, Ватиний — отговори Цезар. — Догодина ще отида да управлявам някоя провинция, а на следващата ще се кандидатирам за консул. Искам едновременно с мен ти да се явиш на изборите за народен трибун. — Той въздъхна. — След като Бибул е точно две години по-голям от мен, съществува голяма вероятност да бъдем заедно консули. Единственият друг аристократ негов връстник е Филип, но подозирам, че на този етап у него ще надделее мързеливият епикуреец и той ще се откаже от борбата. На него дори преторството не му допадна. Хората, които бяха претори преди нас, не заслужават никакво внимание и няма да се преборят с Бибул. Ето защо, ако Бибул бъде мой колега, ми е нужен способен народен трибун. А ти, Ватиний — окуражи го Цезар, — ще се докажеш като един изключително способен трибун.

— Дървеницата срещу бълхата.

— Хубавото с бълхите — отвърна Цезар е, че е достатъчно да ги натиснеш с пръст и те се пукат. Докато дървениците са доста по-трудни за улавяне и убиване.

— Разправят, че Помпей всеки момент щял да пристигне в Брундизий.

— Да. И аз така чувам.

— И щял да търси земя за войниците си.

— Предполагам, без изгледи за успех.

— Няма ли да е по-добре да се кандидатирам още догодина, Цезаре? По този начин ще успея да уредя на Помпей земя, а той ще има да ти връща. Единствените народни трибуни, на които може да се разчита тази година, са Ауфигий Луркон и Корнелий Корнут, но и двамата няма да успеят. Дочувам, че за догодина бил предвидил Луций Флавий, но и той няма да му свърши работа.

— О, не — възрази Цезар. — Не е необходимо да се грижим на Помпей да му е лесно. Колкото повече почака, толкова повече ще е склонен да ми благодари. Ти си мой човек, Ватиний, телом и духом, искам нашият велик герой да го знае. Той вече прекара доста време на изток, знае какво означава да се поизпотиш.

Добрите люде също се бяха поизпотили, нищо че разполагаха със свой народен трибун, който тъкмо влизаше в длъжност и струваше доста повече от Ауфигий Луркон или Корнелий Корнут. Наричаше се Квинт Фуфий Кален и се оказа, че колегите му не могат да се мерят с него. Това обаче щеше да си проличи впоследствие, а в началото на политическата година дори добрите люде не знаеха що за съюзник имат.

— Все някак трябва да намерим майстора на Цезар — за сетен път Гай Пизон убеждаваше Бибул, Катул и Катон.

— Трудно, като имаме предвид случая с Бона Дея — тръпнеше от суеверен страх Катул. — Той се държа изключително стриктно и отговорно, това цял Рим го знае. Дори се разведе с Помпея, без да задържа зестрата й. А думите, че жената на Цезар трябва да стои над всякакво подозрение, вече се превърнаха в градски фолклор. Гениален ход! Това означава, че той самият не я смята за виновна и лишава всеки от възможност да го обвини в загърбване на религиозните задължения. Ако ти имаше жена, Пизоне, или пък ти, Бибуле, щяхте да разберете какво означава женска поддръжка: в цял Рим не ще се намери и една жена, която да позволи лоша дума срещу Цезар. Хортензия ми го повтаря непрекъснато, също както и сестра ми изтезава Хортензий. Аз самият не мога да разбера защо, но жените твърдо не желаят Клодий да бъде съден, при това разчитат на Цезар да се застъпи за исканията им. — Жените — добави мрачно Катул — се оказаха подценен политически фактор.

— Аз скоро ще се сдобия с нова жена — съобщи Бибул.

— Коя?

— Една друга Домиция. Катон ме уреди.

— По-скоро ти уреди Цезар — заяде се Пизон. — На твое място щях да остана разведен. То аз и затова не се женя.

През цялото това време Катон нищо не каза, ами седеше облакътен на стола и страдаше.

Годината не се оказа чак такъв успех за него. Събитията го научиха на още един урок: да изтощиш отрано противника и да го отстраниш от борбата отнема от собствения ти блясък. Щом Метел Непот напусна града и се присъедини към Помпей, Катоновите прояви като народен трибун изгубиха всякакво значение. Единственото смислено и полезно нещо, което стори, без да прокара закон, който си спечели доста критики сред съюзниците му — добрите люде. Когато новата реколта се оказа недостатъчна и цените на житото скочиха рекордно, той установи със закон цена от десет сестерции за модий — което означаваше, че хазната похарчи повече от хиляда таланта, за да изкупи зърното на пазарна цена и да го разпродаде на законно установената. Освен това от всички в Сената пръв Цезар го подкрепи. Дори прочете благодарствена реч, според която Катон се бил променил и заслужавал похвала за предвидливата си акция. Никак не беше приятно да знаеш, че Цезар единствен разбира значението на прокарания закон, докато хора като Гай Пизон и Ахенобарб се възмущаваха. Дори го обвиниха, че се опитвал да стане по-голям демагог от Сатурнин, като си спечелил симпатиите на римската беднотия!

— Ще подхванем Цезар за неизплатените му дългове — предложи Бибул.

— Така ще се опозорим и ние — предупреди отново Катул.

— Не и ако на практика нямаме нищо общо със случая.

— Това са празни приказки, Бибуле! — махна с ръка Пизон. — Единственият начин беше да попречим на преторите да поемат управлението на провинциите, но си спомняте, че целият Сенат ни освирка, щом заговорихме за това.

— Има и друг начин — настоя Бибул.

Катон надигна глава.

— Какъв?

— Жребият за преторските провинции ще се тегли на Нова година. Вече говорих с Фуфий Кален и той е готов да наложи вето на жребия под предлог, че никакви официални акции не следва да се предприемат, докато не се изчисти аферата около извършеното светотатство. И тъй като — добави доволно Бибул — жените изискват от нас нищо да не предприемаме, а поне половината членове на Сената са склонни да слушат жените си, Фуфий Кален може да налага вето половин година. На нас ни остава да подшушнем на лихварите, че тазгодишните претори изобщо няма да видят провинциите си.

— Трябва да му призная нещо на Цезар — отвърна Катон. — Покрай него ти доста захитря, Бибуле. Навремето не би могъл да измислиш подобен план.

Бибул искаше да му отговори нещо грубо, но си замълча и кисело се усмихна на Катул.

Катул реагира доста странно.

— Аз съм съгласен с този план, но при едно условие: никой нищо да не споменава пред Метел Сципион.

— Защо? — учуди се Катон.

— Спрете Цезар за това, спрете Цезар за онова, а накрая той пак си продължава… — имитира Катул младия си колега. — Омръзнало ми е да го слушам.

— Този път — увери го Бибул — не може да се провалим. Публий Клодий никога няма да се яви пред съда.

— Това означава, че и той ще го отнесе. Той беше избран за квестор, но няма да получи място, докато не се тегли жребият — напомни Гай Пизон.

Войната в Сената, дали да бъде съден Публий Клодий, избухна веднага след грозните сцени в храма на Юпитер Оптимус Максимус (между другото Катул беше взел насериозно заплахите на Цезар и се бе постарал да подобри вътрешния вид на светилището) на Нова година. Може би защото стопанските дела на града не вървяха, беше решено да се изберат нови цензори; изборите бяха спечелени от консервативно настроените Гай Скрибоний Курион и Гай Касий Лонгин, което подсказваше, че ще се разбират и ще вършат работа… Ако народните трибуни ги оставят на мира, а при условие, че един от тях беше Фуфий Кален, никой в нищо не можеше да бъде сигурен.

Първи консул през започващата година трябваше да бъде Пизон Фруги, по рождение Калпурний Пизон Фруги, но по осиновяване Пупий Пизон Фруги. Той имаше доста зла и настойчива жена, затова твърдо отказваше да позволи процес срещу Публий Клодий.

— Култът към Бона Дея не подлежи на държавен контрол — обясни той пред Сената, — затова оспорвам законността на всеки нов акт по въпроса, освен тези, които вече са били предприети: тържествено изявление на колегията на понтифексите, че Публий Клодий е виновен за светотатство. Но престъплението му не подлежи на наказание от страна на съдебните органи. Той не е погазил честта на весталка, нито се е опитал да попречи на ритуалите, посветени на един или друг бог от държавния пантеон. Нищо не може да го оправдае за изключително тежкото престъпление, което е извършил, но аз самият съм напълно съгласен с римските жени: нека оставим Бона Дея да го настигне със своето възмездие, когато и както намери за добре.

Изказване, което не беше възприето никак добре от колегата му Марк Валерий Месала Нигер.

— Аз няма да се уморя да настоявам, че Публий Клодий трябва да бъде съден! — обяви той на свой ред по начин, който не оставяше място за съмнение. — Ако наистина на таблиците не е записан закон, уреждащ казуса, то нека гласуваме такъв! Не е достатъчен аргументът, че човек, уличен в престъпление, не може да бъде съден, защото законите ни не са предвидили как точно да бъде формулирано престъплението! Нищо по-лесно от това да прокараме някой нов закон специално за Публий Клодий и аз внасям предложение в този смисъл!

От всички присъстващи само Клодий, който отскоро членуваше в Сената и тихо си седеше на мястото на последния ред, сякаш не се интересуваше от темата, докато останалите се препираха, заплашваха и за малко не доведоха нещата до бой.

През същото това време Помпей Велики се нанесе в частна къща на Марсово поле и по принуда разпусна войската си, защото докато не се решеше проблемът с Бона Дея, сенатът дори не можеше да му гласува триумф. Писмото, с което обявяваше развода си с Муция Терция, беше дошло доста преди него, но най-интересното бе, че в Рим никой нищо не знаеше за Муция. Плъзнаха слухове, че виновен бил Цезар, което го накара да свика специално заседание на народното събрание във Фламиниевия цирк — понеже Помпей не можеше да прекрачва вътре в града — и да даде специално думата на великия си съгражданин. Както Цицерон се изказа по въпроса, Помпей се възползва доста зле от нея.

В края на януари Пизон Фруги вече се канеше да отстъпи, когато в спора се включиха и цензорите. Двамата дадоха съгласие да се гласува нов закон, който да позволи осъждането на Клодий по обвинение в нов вид светотатство.

— Това е фарс — протестира Пизон Фруги, — но римските души винаги са се умилявали пред фарсовете, затова навярно така е най-добре. Вие всички сте глупаци! Клодий ще се измъкне, а на това отгоре ще трябва да го признаем за невинен. Докато ако нещата продължат, както са си, той цял живот ще си носи позора.

Пизон Фруги беше опитен правист и пое грижата лично да изготви нужния законопроект, който от гледна точка на крайното наказание — доживотно изгнание и конфискация на имуществото — беше доста строг, но съдържаше любопитната клауза, че преторът, който председателства съда по делото, ще има правото лично да посочи заседателите. С други думи, ако преторът се окажеше приятел на Клодий, просто щеше да му уреди оправдателна присъда. Ако ли пък преторът държеше богохулникът да си получи заслуженото, нямаше спасение.

Добрите люде се оказаха пред трудна дилема. От една страна, те изобщо не искаха Клодий да бъде съден, защото в мига, в който той чуеше присъдата си, преторите щяха да си поделят провинциите; от друга страна, не искаха и Клодий да бъде признат за виновен, защото Катул искрено вярваше, че случилото се на Бона Дея стои встрани от държавните въпроси.

— Кредиторите на Цезар разтревожени ли са? — попита Катул.

— О, да — отговори Бибул. — Ако успеем да налагаме вето на съдебните процедури срещу Клодий, да речем, до началото на март, хората наистина ще решат, че жребият няма да се тегли изобщо. И тогава ще действат.

— Можем ли да издържим още месец?

— Определено.

На февруарските календи Децим Юний Силан се събуди от тревожните си сънища и повърна кръв. Вече няколко месеца държеше до леглото си малко бронзово звънче, но го използваше толкова рядко, че ако дръннеше, цялата къща се събуждаше.

— Така умря Сула — обясни Силан на Сервилия.

— Не, Силане — скара му се тя. — Болестта на Сула бе къде-къде по-ужасна. Ти ще се оправиш. Кой знае? Може би просто тялото ти се прочиства?

— Тялото ми се разпада. Изхвърлям кръв и през червата, скоро няма да ми остане и капчица. — Силан въздъхна и понечи да се усмихне. — Поне успях да стана консул и в рода ще остане една восъчна маска повече.

Може би все пак дългите години на съвместен живот си казаха своето: Сервилия се трогна и посегна към ръката му.

— Ти беше прекрасен консул, Силане.

— И аз така мисля. Годината не беше лесна, но я надживях. — Той стисна топлите й пръсти между своите. — Теб обаче не можах да надживея.

— Ти беше болен още преди да се оженим.

Силан се умълча, дългите му мигли се спуснаха като ветрила над изпитото му лице. „Колко е красив — мислеше си жена му — и колко го харесах при първата ни среща. Предстои ми за втори път да овдовея.“

— Брут тук ли е? — попита след известна пауза Силан и надигна уморено клепачи. — Бих желал да поговоря с него. — Когато Брут се появи на вратата, Силан се обърна към Сервилия и я отпрати. — Излез за малко, скъпа, събери момичетата и изчакай. Брут ще те повика.

Как ненавиждаше Сервилия да чака пред вратата! Но нямаше как, подчини се, а Силан изчака стъпките й да се отдалечат, преди да заговори.

— Седни, Бруте — на земята до леглото ми.

Брут го послуша. На светлината на маслената лампа черните му очи блестяха.

— За мен ли плачеш? — попита Силан.

— Да.

— Плачи за себе си, синко. Когато и аз си отида, с нея ще ти бъде още по-трудно.

— Не мисля, че това изобщо е възможно, татко — отговори Брут.

— Тя ще се омъжи за Цезар.

— О, да.

— Може би така ще е по-добре за нея. Той е най-коравият мъж, когото познавам.

— Тогава между двамата ще настъпи война.

— А Юлия? Как ще се оправите, ако те се оженят?

— Както сме се оправяли и досега — ще свикнем.

Силан сграбчи с ръка чаршафите, сякаш се давеше.

— Ех, Бруте, дойде и моят час! Толкова неща исках да ти кажа, но все отлагах. Нима не беше така с целия ми живот?

Брут не издържа и се разплака. Хукна към вратата и повика майка си и сестрите си. Силан успя да им се усмихне, затвори очи и умря.

Погребението, нищо че не беше за държавна сметка, беше доста внушително, ако не се броеше скандалната страна: любовникът на вдовицата ръководеше траурната церемония на съпруга и прочете погребалното слово от рострата, все едно никога през живота си не беше срещал съпругата на покойника, затова пък познаваше него по-добре от всеки друг.

— Кой реши Цезар да чете погребалното слово? — възмущаваше се Цицерон пред Катул.

— Кой, мислиш?

— Но не е работа на Сервилия да го решава!

— Че то кое не е работа на Сервилия?

— Жалко, че Силан няма синове.

— Мен ако ме питаш, по-добре, че няма.

Двамата се прибираха от гробницата на Силан, която се намираше южно от града, край Апиевия път.

— Катуле, какво ще правим със светотатството на Клодий?

— Какво мисли жена ти по въпроса?

— Объркана е. Мъжете изобщо не трябвало да се месят в тази история, но след като вече сме се захванали, Публий Клодий трябвало да бъде осъден. — Цицерон изведнъж спря. — Трябва да споделя с теб, Квинт Лутаций, че изпаднах в доста необичайна и неловка ситуация.

Катул също се спря.

— Ти? Защо?

— Теренция мисли, че имам любовни взаимоотношения с Клодия.

За секунда Катул просто го зяпна; но в следващия миг отметна глава и избухна в такъв невъздържан смях, че останалите опечалени извърнаха глави към тях. Двамата изглеждаха доста забавно с черните си траурни тоги: облечени, за да разговарят само със смъртта и вечността, те намираха случай да се смеят и възмущават над съвсем земни проблеми.

— Кое е толкова смешно? — попита донякъде заплашително Цицерон.

— Ти! Теренция! — задъхваше се Катул и бършеше сълзите от очите си. — Цицероне, тя не… ти… Клодия?

— Предполагам, знаеш, че Клодия ми прави мили очи от известно време насам — засегна се Цицерон.

— Въпросната дама — обясни Катул, като продължи да върви, — е по-недостъпна от стените на Нола. Защо мислиш, че Целер я търпи? Той поне знае как действа тя! Хо-хо, ха-ха, дай да примигнем, дай да се нацупим, дай да направим стареца на глупак, а след това се прибираме зад крепостната стена и спускаме решетката. Кажи на Теренция да не се държи като глупачка, Клодия най-вероятно се забавлява на твой гръб.

— Кажи й ти на Теренция…

— Благодаря, Цицероне, но няма да стане. Проблемът засяга само теб. На мен ми е достатъчно да слушам Хортензия, не желая да кръстосвам мечове с Теренция.

— И аз съм в такова положение — призна Цицерон. — Знаеш ли, Целер ми писа наскоро. Е, той често го прави, откакто го пратиха да управлява Италийска Галия!

— И какво, обвинява те, че си любовник на жена му?

— Не, не! Иска от мен да му помогна със земята, която Помпей смята да раздаде на войниците си. Ще е доста сложно.

— Ще стане още по-сложно, ако и ти също се захванеш за тази кауза, приятелю! — закани се Катул. — Мога отсега да ти кажа, че Помпей ще получи държавна земя само през трупа ми!

— Знаех си, че така ще реагираш.

— Тогава какво ми дърдориш глупости?

Цицерон протегна ръце в жест на безсилие.

— Аз не дърдоря глупости! Но нима Целер не знае какво говори цял Рим за Клодия и онзи млад поет, Катул?

— Е, тогава — успокои го Катул, — щом цял Рим говори за Клодия и някакъв си поет, значи никой не взема насериозно слуховете за връзката ти с нея? Защо просто не го кажеш на Теренция?

Цицерон изръмжа нещо вместо отговор и продължи към града.

Сервилия се държа коректно и изчака да минат няколко дни от смъртта на съпруга й, преди да прати вест на Цезар, че иска да говорят — по възможност в апартамента му на Вик Патриции.

Онзи Цезар, когото срещна в любовната квартира, сякаш беше друг човек. Дори промяната да не се дължеше на предчувствията му, че го очаква тежък разговор, мисълта за настоятелните кредитори беше достатъчна да го разтревожи. Надлъж и нашир по Клив Аргентарий — деловата улица на Рим — се говореше, че преторите от миналата година щели да си останат по домовете, което автоматически превръщаше Цезар от обещаващ платец в неплатежоспособен длъжник. Катул, Катон, Бибул и останалите добри люде в крайна сметка бяха намерили начин да попречат на преторите да заминат за провинциите, а Фуфий Кален се оказваше добър политик. Ако нещо можеше да усложни допълнително живота на Цезар, това беше икономическата ситуация; щом дори консерватор като Катон съзираше опасността от високите цени на житото, значи Рим го очакваха тежки години. Късметът, как така късметът изведнъж изоставяше Цезар? Или Фортуна просто го изпитваше?

Сервилия обаче не беше в настроение да обсъжда политическата му кариера; посрещна го облечена и доста въздържана, седна на стола и поиска чаша вино.

— Липсва ли ти Силан? — попита Цезар.

— Може би. — Тя завъртя чашата между ръцете си. — Знаеш ли нещо за смъртта, Цезаре?

— Знам само, че някой ден ще ме настигне. Не ме е грижа за нея, стига да дойде бързо. По-скоро бих паднал върху меча си, отколкото да изстрадам мъките на Силан.

— Някои гърци твърдят, че имало живот и след смъртта.

— Така е.

— Ти вярваш ли в това?

— Не и в смисъла, че го приемам за нещо реално. Смъртта е вечен сън, в това съм сигурен. Ние не можем да отлетим никъде, лишени от телата си, просто няма да сме същите. Но иначе нищо на този свят просто не изчезва, а около нашия свят съществуват други и там действат сили, които ние нито съзнаваме, нито бихме проумели. Нашите богове принадлежат към един такъв свят, а те са достатъчно близо, за да можем да сключваме с тях договори и обети. Но никога няма да станем част от техния свят, живи или мъртви. Но пък компенсираме. Без нас техният свят не би могъл да съществува. Ако не друго, гърците са разбрали това. А кой знае дали боговете също са вечни? Колко време една сила може да действа? Дали, когато старите сили угаснат, на тяхно място не се появяват нови? Какво става с една сила, щом вече я няма? Вечността е сън без сънища дори за боговете. В това вярвам аз.

— И все пак — рече Сервилия, — когато Силан умря, нещо излезе от стаята. Не го видях с очите си, не го чух с ушите си. Но то наистина премина покрай нас, Цезаре, и стаята опустя.

— Предполагам, че е било някоя идея.

— Идея?

— Не сме ли всички идеи?

— За нас самите или за околните?

— За нас и за околните, макар може би да става дума за различни идеи.

— Не знам. Знам само какво усетих. Това, което помагаше на Силан да живее, го напусна.

— Изпий си виното.

Сервилия пресуши чашата.

— Чувствам се много странно, но не и както когато бях дете и край мен умираха много хора. Не и както когато Помпей ми изпрати пепелта на Брут от Мутина.

— Детството ти е било ужасно — обясни Цезар, стана и седна от нейната страна на масата. — Колкото до първия ти съпруг, нито си го обичала, нито си го чувствала близък. Той просто ти направи сина.

Тя вдигна лице, за да я целуне. За пръв път си даваше сметка какво точно представлява целувката на Цезар. До този момент винаги я беше очаквала с такова желание, че не можеше нито да я вкуси, нито да я прецени. Пълно преплитане на сетивата и духа, мислеше си Сервилия, докато обвиваше ръце около врата му. Кожата му беше твърда, дори груба, брулена от хиляди ветрове, носеше със себе си дъх на жертвен олтар, на пепел в угаснало огнище. „Може би — мислеше тя — това, което се опитвам да постигна, е свързано със силата, която живее постоянно в мен, а единственият начин, по който бих могла да го постигна, е когато съм до него, когато той е в мен, когато двамата не мислим за нищо друго, освен как да съществуваме един за друг…“

Двамата се умълчаха и сякаш за броени мигове потънаха в сладостна дрямка; а след това се озоваха отново на земята, наобиколени от крясъците на съседките, плача на бебетата, ругатните на мъжете, тропота на каруците по паважа, блъскането на някой стан в съседната работилница, онзи далечен трепет на земята под краката им, който издаваше присъствието на Вулкан.

— Нищо — заключи Сервилия — не продължава вечно.

— Включително и ние, както се опитах да ти обясня.

— Но ние поне имаме своите имена, Цезаре. Ако другите не ги забравят, това ще е все някакво безсмъртие.

— Единственото, към което се стремя.

Изведнъж я обзе печал и разочарование и тя обърна глава на другата страна.

— Ти си мъж, можеш и да го постигнеш. А аз?

— Какво ти? — попита той.

— Това не беше философски въпрос.

— Не, не беше.

Сервилия се надигна и обви ръце около коленете си. Разпуснатите й черни коси криеха съблазнителния й гръб.

— На колко години си, Сервилия?

— Скоро ще навърша четирийсет и три.

Сега или никога. Цезар също се надигна.

— Искаш ли да се омъжиш отново?

— О, да.

— За кого?

Тя го изгледа, сякаш не разбираше.

— За кого друг, Цезаре?

— Аз не мога да се оженя за теб, Сервилия.

Сервилия дори не можа да прикрие смайването си.

— Защо?

— Най-малкото заради децата ни. Законът не забранява и ние да се оженим, и децата ни да се оженят. Те самите не са кръвни роднини. Но би било неуместно и аз не искам да им причинявам подобно разочарование.

— Това — възрази Сервилия — е фалшиво оправдание.

— Не, не е. За мен е напълно сериозен мотив.

— И какво друго?

— Не си ли чула какво казах, когато се разведох с Помпея? — попита той. — Жената на Цезар, както и цялото му семейство, трябва да стоят далеч от всяко подозрение.

— Аз съм далеч от всяко подозрение.

— Не, Сервилия, не си.

— Цезаре, това просто не е истина! За мен говорят, че от гордост бих отказала дори на всемогъщия Юпитер.

— Но не отказа на мен.

— Разбира се, че не!

Цезар вдигна рамене.

— Ето, виждаш ли?

— Какво да видя?

— Че не си далеч от всяко подозрение. Ти беше една невярна съпруга.

— Не е вярно!

— Глупости! Та ти изневеряваше на мъжа си в продължение на години.

— Само че с теб, Цезаре, с теб! Никога преди не съм го правила с друг и никога след това, дори със Силан!

— Няма значение, че е било с мен — отсъди той. — Важното е, че изневеряваше.

— Но не и на теб!

— Откъде да знам? Била си невярна на Силан, как да знам, че няма да бъдеш невярна и на мен?

Това беше кошмар; Сервилия не можеше да си поеме въздух, умът й не побираше думите, които слушаше.

— Преди теб — настоя тя — всички мъже за мен бях недостойни. След теб те пак ще бъдат недостойни.

— Няма да се оженя за теб, Сервилия. Ти не стоиш далеч от всяко подозрение и със сигурност не си непорочна.

— Това, което изпитвам към теб — изричаше отчаяно тя, — не може да се оценява според възприетите норми за редно и нередно. Ти си единствен. За никой друг мъж, за никой друг бог, не бих прежалила гордостта си или доброто си име. Как можеш да използваш срещу мен чувствата, които изпитвам към теб?

— Не използвам нищо срещу теб, Сервилия. Просто ти казвам истината. Жената на Цезар трябва да стои над всякакви подозрения.

— Аз стоя над всякакви, подозрения!

— Не.

— Не мога да повярвам! — извика Сервилия, поклати глава и вкопчи пръсти в коляното си. — Не си честен! Не си справедлив!

Очевидно разговорът беше приключил. Цезар стана от леглото.

— Ти, разбира се, виждаш всичко от своята гледна точка. Но това нищо не променя, Сервилия, жената на Цезар трябва да е над тези неща.

Мина известно време; Цезар спокойно се обливаше с вода във ваната, сякаш нищо не се бе случило. Най-накрая тя не се стърпя, стана и започна да се облича.

— Няма ли да се измиеш? — попита той и дори се усмихна, когато тя застана на вратата на балкона, служещ за баня.

— Днес ще се изкъпя у дома.

— Прощаваш ли ми?

— Ти самият искаш ли да ти простя?

— За мен е чест да бъдеш моя любовница.

— Склонна съм да ти вярвам.

— Защото е истина.

Сервилия отпусна рамене и прехапа устни.

— Ще помисля, Цезаре.

— Добре!

Това означаваше, че е сигурен, че тя пак ще се върне при него.

Сервилия благодареше на боговете, че пътят до дома й беше дълъг. Как можеше да се държи така с нея? Как можеше да бъде толкова подъл и така ужасно невъзмутим! Сякаш чувствата й нямаха никакво значение, сякаш тя, патрицианката Сервилия Цепион, не беше жена от значение. Той я принуди да поиска ръката му, а след това й подхвърли отказа си, все едно я замеряше с нечистотиите от нощното си гърне. Пропъди я, все едно бе дъщеря на някой новобогаташ от Галия или Сицилия. А тя се опитваше да го убеждава! Умоляваше го! Беше се проснала в краката му и го молеше да си избърше обувките в нея! Тя, патрицианката Сервилия Цепион! През тези дълги години го беше довеждала до екстаз, какъвто не би могъл да достигне с никоя друга жена, как да предположи, че той няма да я поиска за жена? Тя наистина бе вярвала, че ще се оженят. А той със сигурност е знаел, че го е вярвала. Как ли се е забавлявал? Сервилия се бе залъгвала, че е твърда като камък, но не можеше да се мери със скала като него. Защо тогава толкова го обичаше? Защо продължаваше да го обича? Недостойна жена. Така се беше отнесъл той с нея. А след него всички други мъже са просто незабележими. Цезар спечели. Но тя никога нямаше да му го прости. Никога!

Да знаеш, че Помпей Велики си е наел частна къща на Марсово поле, беше все едно да знаеш, че между теб и лъва стои хартиена преграда. Рано или късно ще си убодеш пръста и миризмата на кръвта ще подтикне лъва да провери какво има зад хартията. Може би подобни мисли ръководеха сенаторите, когато решиха следващото заседание на народното събрание да се състои във Фламиниевия цирк. На предварителна сесия трябваше да се обсъди законопроектът, оформен от Пизон Фруги, относно светотатството на Публий Клодий. Фуфий Кален знаеше, че Помпей държи да стои настрана от скандала с Клодий, затова изрично се допита до неговото мнение за клаузата, според която съдията сам определя състава на съдебните заседатели. Помпей изглеждаше смутен. Добрите люде бяха доволни; всеки смут в душата на Помпей намаляваше от величието му!

Но когато Помпей застана на трибуната, хиляди гърла го поздравиха в един глас; с изключение на сенаторите и някои по-видни конници, тълпата беше дошла на заседанието единствено с цел да зърне Помпей Велики, Завоевателя на Изтока. Той обаче говори три часа и до такава степен досади на публиката, че до края на речта му почти всички се бяха разотишли.

— Можеше да изрече всичко това за четвърт час — прошепна Цицерон на Катул. — Сенатът винаги е прав и сенатът трябва да получи поддръжка, общо взето, това беше смисълът на речта! Нима е нужна цяла вечност, за да се каже толкова малко?

— Един от най-лошите оратори в римската история — съгласи се Катул. — Краката ме заболяха!

Но изтезанието продължаваше, нищо че сенаторите вече можеха спокойно да седнат; щом Помпей свърши с безкрайната си реч, Месала Нигер откри ново заседание — този път на Сената.

— Гней Помпей Велики — обърна се той към завоевателя, — би ли споделил със Сената искреното си мнение по въпроса за Публий Клодиевото светотатство и за проектозакона на Марк Луций Пизон Фруги?

До такава степен всички трепереха пред пиценския лъв, че никой не посмя дори да се обади. Помпей седеше сред бившите консули, по-точно до Цицерон, който се бе отегчил и започна да мечтае за новия си дом. Този път речта на Великия продължи само час и накрая Помпей седна толкова шумно на стола си, че Цицерон чак се сепна.

Въпреки бронзовия си тен от престоя на изток Помпей се беше изчервил като рак от усилие да си спомни основните похвати на оратора.

— Аз определено казах доста неща по въпроса! — скръцна със зъби той.

— О, повече от необходимото — усмихна му се приветливо Цицерон.

В момента, в който думата взе Крас, Помпей изгуби всякакъв интерес към заседанието и се залови да разпитва Цицерон за римските клюки, но Крас бе изрекъл само няколко фрази, когато Цицерон изведнъж забрави за съседа си, надигна се на стола и наостри уши. Чудо на чудесата! Крас буквално го възпяваше до небесата! Каква страхотна работа бил свършил Цицерон като консул, как успял да сближи съсловията, как благодарение на него сенатори и конници се превърнали в хармонична маса, опираща се на взаимния интерес…

— Как ти хрумна? — питаше Цезар Крас, докато двамата се разхождаха по брега на Тибър, за да избегнат зеленчуковия пазар на Форум Холиториум, където продавачите тъкмо изхвърляха непродадената стока.

— Кое как ми хрумна? Да похваля добродетелите на Цицерон?

— Нямаше да възразявам, ако той самият не се бе почувствал задължен да ти отвърне толкова подробно за дружеските отношения между съсловията. Разбира се, след Помпей Цицерон наистина е музика за ухото.

— Точно затова и го направих. Не мога да гледам как всички угодничат на този неприятен тип, Великия. Само да ги погледне и са готови да му донесат чехлите като кучета. Ето на, Цицерон, седнал до Великия човек, напълно забравен от останалите. Та реших да поядосам Помпей.

— Със сигурност успя. Както разбирам, успял си да се разминеш с него в Азия.

— Костваше ми доста усилия.

— Може би заради това хората говорят, че сте заминали с Публий на изток, само и само да не дочакате завръщането на Великия.

— Хората няма да престанат да ме изненадват. Аз определено бях в Рим, когато Великият пристигна.

— Хората и мен винаги ще ме изненадват. Ти знаеше ли, че аз съм бил причината за Помпеевия развод?

— А да не би да не си?

— Веднъж да съм напълно невинен. Не съм стъпвал в Пицен от години, а Муция Терция не се е показвала в Рим също от години.

— Шегувам се. Помпей те дари с такава ослепителна усмивка, че се чудя как не се разтопихте от удоволствие. — От гърлото на Крас се надигна тихо ръмжене, което подсказваше, че се кани да засегне деликатна тема: — Ти май не успяваш да устоиш на вълците — лихвари?

— Засега ги държа надалеч.

— Сред финансовите кръгове упорито се говори, че заради Клодий миналогодишните претори изобщо нямало да заминат за провинциите.

— Да, но причината не е глупакът Клодий, а Катон, Катул и останалите герои от партията на добрите люде.

— Покрай теб те доста поумняха.

— Не се безпокой, ще се добера до моята провинция — увери го Цезар. — Фортуна още не ме е изоставила.

— Вярвам ти, Цезаре. Затова ще ти кажа нещо, което никога никому не съм казвал. С другите се налага те да поискат… Но ако случайно установиш, че не можеш да се оправиш с кредиторите си, преди да получиш управлението на провинцията си, моля те, обърни се за помощ към мен. Аз знам, че бих заложил парите си на сигурен победител.

— И няма да ми искаш лихва? Хайде сега, Марк! Как ще мога да ти се отплатя след това? Ти си толкова влиятелен, че получаваш сам всичко, което поискаш.

— Значи няма да поискаш?

— Точно така.

— Няма нужда да ми обясняваш колко горди сте вие, Юлиите. Затова аз ти предлагам, дори казах „моля“. Други са падали на колене да ме умоляват. А ти ще паднеш по-напред на меча си, което ще е жалко. Няма да повдигам пак въпроса, но ти ще запомниш. Аз сам ти предложих, дори ти казах „моля“. Значи все едно не си поискал. Има разлика, нали?

В края на февруари Пизон Фруги свика народното събрание и подложи на гласуване законопроекта, който определяше процедурата около осъждането на Клодий. Последиците бяха трагични. Младият Курион взе думата, както си стоеше сред множеството слушатели в Кладенеца, и накрая принуди цялата тълпа да го аплодира. Когато издигнаха мостовете и пътеките за гласуване, няколко десетки луди глави, предвождани от Марк Антоний и останалите членове на Клодиевия кръг, просто ги наобиколиха и прогониха гласоподавателите. Младежите отказваха да отстъпят пред ликторите и заплашваха с открит бунт. Положението бе овладяно от Катон, който се качи на рострата и обвини Пизон Фруги, задето е допуснал насилие в народното събрание. Хортензий също се изказа в подкрепа на Катон и накрая консулът се принуди да разпусне трибутните комиции и да свика вместо тях Сената.

Пред претъпканата Курия Хостилия — сенаторите масово се бяха явили на Форума, за да гласуват — Квинт Хортензий предложи компромисно решение.

— Като започнем с цензорите и стигнем до втория консул, очевидно е, че в Сената има доста хора, твърдо решени да представят Публий Клодий пред съда, за да отговаря за посегателството над Бона Дея. — Хортензий говореше спокойно, разчиташе, че слушателите му ще проникнат в мъдростта на словата му. — Ето защо назначените отци, които не одобряват процеса срещу Публий Клодий, трябва да преосмислят позицията си. Наближава краят на втория месец, откакто не можем да работим нормално, а доколкото знам, това е най-лесният начин в страната да се установи беззаконие и управляващите да престанат да управляват. И то само заради някакъв си квестор и неговите приятели! Това не може да продължава! В закона на нашия опитен юрист — първия консул няма нищо, което да не може да се промени, така че всички да са доволни. Затова с позволението на Сената ще поема задачата върху себе си и през следващите няколко дни ще преработя закона така, че да удовлетворя двамата най-крайни противници на настоящия текст: втория консул Марк Валерий Месала Нигер и народния трибун Квинт Фуфий Кален. Следващото заседание на народното събрание ще се състои на четвъртия ден преди мартенските нони. Предлагам Квинт Фуфий да предложи новия текст на закона като „лекс Фуфия“. Предлагам също така сенатът да се обърне към народа със строго послание: гласувайте, за да не се занимаваме повече с глупости!

— Аз съм против! — изкрещя пребледнял от гняв Пизон Фруги.

— Ох, ох, и аз съм против! — чу се тънък гласец от дъното на залата; Клодий падна на колене насред залата, вдигна ръце в умолителен жест и започна да плаче. Гледката беше толкова невероятна, че всички сенатори се умълчаха. Това сериозно ли беше? Или Клодий се правеше на шут? Смееше се, но дали от мъка или от радост? Никой не можеше да знае.

Месала Нигер, който държеше фасциите през февруари, кимна на ликторите си.

— Изнесете това нещо оттук.

Публий Клодий беше изнесен на ръце до площадката пред вратата; какво му се е случило впоследствие, никой не разбра, защото ликторите затръшнаха вратите.

— Квинт Хортензий — рече Месала Нигер, — бих допълнил едно нещо към твоето предложение. Когато народът се събере отново четири дни преди мартенските нони, ще извикаме на помощ милицията. А сега да гласуваме.

В залата присъстваха четиристотин и петнайсет сенатори. Четиристотин гласуваха в полза на предложението на Хортензий; петнайсетте, които бяха против, включваха Пизон Фруги и Цезар.

Народното събрание разбра намека и превърна лекс Фуфия в действащ закон при забележително спокойствие… и под погледите на внушителен брой въоръжени доброволци.

— Е — говореше Гай Пизон, след като заседанието бе разпуснато, — при условие, че законът се сдоби с трима бащи едновременно — Хортензий, Фуфий Кален и Месала Нигер, — Клодий би следвало лесно да се отърве.

— Със сигурност отнеха много от силата на предварителния текст — съгласи се не без задоволство Катул.

— Забелязахте ли колко притеснен изглеждаше Цезар? — попита Бибул.

— Кредиторите не му дават миг покой — злорадстваше Катон. — Дочух от един сарафин от Базилика Порция, че събирачите на дългове всеки ден тропали на вратата на Държавния дом. Върховният понтифекс нито за миг не можел да се освободи от тях. Най-после го хванахме натясно!

— Засега е свободен гражданин — напомни им Гай Пизон.

— Да, но сега цензорите няма да са толкова добре разположени към него, както предишния път. Няма го вече вуйчо му Луций Кота — радваше се Бибул. — Днешните цензори добре знаят какво става, но не могат да действат без доказателства. А доказателства ще има едва когато кредиторите се явят пред градския претор и поискат възстановяване на заемите. Но и това ще се случи в близко бъдеще.

Бибул беше прав. Ако до няколко дни преторите не получеха назначение да управляват една или друга провинция, Цезар щеше да се прости с кариерата си. Не спомена нито дума на майка си и колкото пъти се засичаха, си придаваше толкова сърдит вид, че бедната Аврелия не смееше да го заговори. Доколкото разговаряха, единствената тема бяха весталките, Юлия или някоя домашна грижа. Цезар видимо слабееше. Ден след ден Цезаровата майка отиваше до храма на Бона Дея, за да занесе истинско мляко на змиите, да изскубе плевелите от градината с билките и да остави като жертва яйца по стъпалата, водещи към затворената врата на храма. „Не и моя син! Моля те, Бона Дея, не вземай сина ми! Аз съм твоя, вземи мен! Бона Дея, Бона Дея, бъди добра със сина ми! Бъди добра със сина ми!“

Жребият най-после бе теглен.

На Публий Клодий му се падна да служи в Лилибей, в Западна Сицилия, но не можеше да напусне Рим, преди да се е явил пред съда.

В началото изглеждаше, сякаш късметът на Цезар не го е изоставил. Падна му се Далечна Испания, което означаваше, че ще разполага с проконсулски империум и няма да се отчита на никого, освен на действащите консули.

Всеки нов управител получаваше държавна субсидия — цялата сума, която хазната отделяше от годишния бюджет за осигуряване безопасността на провинцията. Парите трябваше да платят издръжката на легионите и администрацията, да покрият разходите по строежа и поддържането на пътища, мостове, акведукти, канализация, обществени сгради и така нататък. На Далечна Испания се отреждаше сумата от пет милиона сестерции, която се предаваше наведнъж на провинциалния управител, който разполагаше съвсем свободно с нея. Някои дори влагаха парите из различни римски предприятия още преди да са заминали за провинцията си, после здраво скубеха тамошното население, със заграбеното покриваха действителните си разходи, а държавната субсидия им носеше тлъсти лихви и дивиденти.

На същото заседание, на което беше изтеглен жребият, Пизон Фруги, управляващият консул, попита Цезар, дали ще даде показания пред Сената относно събитията по време на първото честване на Бона Дея.

— С радост бих улеснил работата ви, консуле, ако имах какво да казвам. Но аз нямам — заяви той.

— Хайде сега, Гай Цезар! — сопна му се Месала Нигер. — Най-коректно те молим да дадеш показания, защото по времето, когато се разглежда делото срещу Публий Клодий, ти вече ще си в провинцията си. Ако някой човек тук знае нещо по случая, това си ти.

— Скъпи консуле, ти сам каза „човек“, което разбирам в случая като „мъж“. Точно тук е въпросът. Аз съм мъж и не съм присъствал на празника на Бона Дея. Показанията се съпровождат с полагане на клетва. Следователно трябва да съдържат истината. Истината е, че аз нищо не знам.

— Ако нищо не знаеш, защо се разведе с жена си?

Целият Сенат в един глас отговори на Месала:

— Защото жената на Цезар, както и цялото му семейство, трябва да са далеч от всякакви подозрения.

В деня след определянето кой коя провинция ще управлява, трийсетте ликтори, представляващи трийсетте римски курии, се събраха, както повеляваше традицията, и гласуваха така наречените „легес Курие“, формалните законови актове, чрез които се предаваше империум на новите провинциални управители.

На същия ден, точно в часа, в който римляните по традиция вечеряха, малка група хора с видимо високо положение, се явиха пред трибунала на градския претор Луций Калпурний Пизон. Хващаха го буквално в последния момент, преди човекът да си е тръгнал за дома, където да се отдаде на заслужена почивка. Важните персони бяха наобиколени от доста голям брой не чак толкова важни, но пък доста яки мъже, които любезно, но настоятелно изтласкаха страничните лица на разстояние от трибунала на претора. След като се увериха, че никой не може да ги подслушва, говорителят на просителите поиска върху петте милиона сестерции, предвидени за управителя Гай Юлий Цезар, да се наложи запор и те да се превърнат в начална вноска за погасяване на дълговете му.

Точно този Калпурний Пизон определено не беше като братовчед си Гай Пизон. И дядо му, и баща му се бяха занимавали с поддържане на манифактури за оръжия и бяха натрупали огромно състояние от продажби в римските легиони, но което беше по-интересно: Луций Пизон беше близък братовчед на Цезар. Майка му беше Рутилия, жена му също беше Рутилия и двете бяха близки роднини с третата Рутилия, която беше баба на Цезар. Пътищата на Луций Пизон и на Цезар рядко се пресичаха, но двамата обикновено гласуваха заедно в Сената, освен това изпитваха добри чувства един към друг.

И така, Луций Пизон, градският претор, свъси заплашително вежди и за голямо неудовлетворение на Цезаровите кредитори отложи решението си за по-нататък. Искал най-напред да се запознае със съдържанието на дебелите свитъци документи, които му предлагаха. Човек трудно би излязъл наглава с Луций Пизон, особено ако е свъсил заплашително вежди, защото той беше сред най-високите и здрави представители на римската аристокрация, а веждите му сами по себе си внушаваха респект; освен това той не само че свъси вежди, ами оголи зъби.

Естествено кредиторите бяха очаквали преторът да вземе на място решение в тяхна полза, но онези, които се опитаха да протестират — може би си въобразяваха, че само защото са хора с положение, преторът е длъжен да се лиши от топла вечеря — така и не намериха смелост да кажат каквото и да е. Както им беше наредено, щяха да се явят пред претора два дни по-късно.

Луций Пизон беше не само страшен, но и хитър. Когато просителите се оттеглиха, той изведнъж забрави за топлата вечеря и остана на площада. Изчака слънцето да залезе, писарите да заспят от скука и гражданите да се приберат по домовете си. Обаче забеляза няколко съмнителни типове, които надничаха откъм Кладенеца на комициите, навярно разчитайки, че могат да се скрият между трибуните. Съмнителните типове създаваха впечатлението, че са събирачи на дългове.

След кратък разговор с шестимата си ликтори Луций Пизон пое с подозрително бърза крачка по Вия Сакра в посока на квартала Велия; подминавайки Държавния дом, преторът дори не погледна в негова посока. Затова пък се спря пред входа на Портик Маргаритария, наведе се уж да си оправи обувката, а шестимата ликтори се скупчиха край него, очевидно, с цел да му помогнат. След малко Пизон се изправи и продължи по пътя си, все така на почтителна дистанция от подозрителните типове, които очевидно го следяха.

Това, което преследвачите не можаха да видят, бе, че високата фигура, носеща сенаторската тога, се съпровожда вече само от петима ликтори; Луций Пизон бе разменил дрехите си с най-едрия си ликтор, а сам се беше скрил в сянката на Портик Маргаритария. Оттам се прехвърли към изхода, обърнат към Държавния дом, и излезе на празното място, което продавачите обикновено използваха за бунище. Свали чисто бялата ликторска тога, нагъна я и я скри в някаква щайга: тогата определено не е най-удобната дреха, когато човек прескача огради.

— Надявам се — рече той на Цезар, след като се прехвърли в перистила му и оттам влезе в кабинета му — в тази кана да има качествено вино.

Малцина хора са имали честта да видят Цезар стъписан, но ето, че Пизон беше един от тях.

— Ти как влезе? — попита домакинът, докато наливаше чашата.

— По същия начин, по който според слуховете Публий Клодий бил излязъл.

— Бягаш от разгневени съпрузи, а, Пизоне? На твоята възраст? Срамота!

— Не, бягам от разгневени събирачи на данъци — отпи жадно от виното той.

— Така значи! — Цезар седна на мястото си. — Заповядай, Пизоне, не се стеснявай, цялата ми изба е на твое разположение. Какво се е случило?

— Преди четири часа пред моя трибунал се явиха неколцина от твоите кредитори — бих казал, по-недостопочтената част от тях. Та те поискаха от мен да им предам държавната субсидия, която получаваш като претор. Телохранителите им прогониха хората надалеч, защото хората държаха случаят да бъде разгледан при закрити врати. От което заключих, че не искат ти да научиш какво са предприели за твоя сметка. Доста странно, мен ако питаш. — Пизон се изправи и си наля втора чаша вино. — Цял ден останах под наблюдение, дори ме проследиха по пътя към дома. Затова се размених с най-високия си ликтор и покрай дюкяните на Портик Маргаритария се промъкнах до вас. Държавният дом е под постоянно наблюдение — уверих се с очите си, докато минавах с ликторите по Вия Сакра.

— Значи се налага и аз да изляза, както ти влезе. Довечера ще прекося померия и така официално ще усвоя империума си. А никой не може да преследва проконсул с империум.

— Дай ми разрешение още утре заран да изтегля твоята субсидия и лично ще ти я донеса на Марсово поле. Най-добре е да я инвестираш в града, но кой знае какво ще намислят добрите люде? Те наистина са се зарекли да те унищожат, Цезаре.

— Зная.

— Предполагам — свъси отново вежди Пизон, — че би могъл да платиш нещо на копите по банков път?

— Ще говоря с Марк Крас тази вечер, преди да изляза от града.

— Да не искаш да кажеш — погледна го с недоверие Луций Пизон, — че можеш да поискаш помощ от Марк Крас? Ако си могъл, защо не си го сторил още преди месеци… Или дори години?

— Той е приятел, не ми е удобно да искам от него.

— Да, разбирам те. Но на твое място бих преглътнал гордостта си. Е, аз пък и не съм Юлий. На един Юлий винаги му е трудно да бъде длъжник другиму, нали?

— Именно. И все пак Марк Крас сам ми предложи, така че ми е по-лесно.

— Подпиши ми пълномощното, Цезаре, и да си вървя. Няма за кога да ми поръчваш вечеря, а аз умирам от глад. Освен това Рутилия ще се притесни.

— Ако си гладен, Пизоне, ще те нахраня — предложи Цезар, но се залови да пише. — Никой от прислугата няма да те издаде, че си идвал.

— Не, имаш си достатъчно грижи.

Писмото беше написано, навито, запечатано с разтопен восък и подпечатано с пръстена на Цезар.

— Няма защо да прескачаш отново през оградата, след като има и врати. Весталките вече са се прибрали в спалните си помещения, ще минеш през приемната им.

— Не мога — обясни Пизон. — Оставих ликторската тога отвън.

— Много съм ти задължен, Луций — напомни му Цезар, след като излязоха в градината. — Бъди спокоен, че няма да го забравя.

Пизон тихо се изсмя.

— Не е ли прекрасно, че римските лихвари не са съвсем наясно с отношенията между римските благородници? Можем да се бием като петли помежду си, но когато някой чужд човек се опита да ни оскубе перата, затягаме редици. Никога не бих оставил на онези гнусни създания да сложат ръка върху моя братовчед!

Юлия си беше легнала, затова на Цезар му се спестяваше едно мъчително сбогуване. Майка му беше достатъчно труден събеседник и без това.

— Трябва да сме благодарни на Луций Пизон — рече Аврелия. — Ако беше жив, вуйчо ми Публий Рутилий щеше да одобри постъпката му.

— Със сигурно щеше… Милият старец.

— Ти ще трябва доста да поработиш в Испания, за да се издължиш.

— Знам как точно да успея, майко, затова не се притеснявай. А междувременно ти ще си в безопасност. Дори някой изрод като Бибул да прокара закон, според който лихварите могат да изискват дълговете си от роднините на длъжника, няма страшно. Още тази вечер ще се видя с Марк Крас.

Аврелия го стрелна с поглед.

— Мислех, че никога няма да го сториш.

— Той сам ми предложи.

„Бона Дея, Бона Дея, благодаря ти! Твоите змии ще имат мляко и яйца цяла година!“

Но това, което Аврелия изрече на глас, бе:

— Значи е истински приятел.

— Докато отсъствам, функциите на върховен понтифекс ще изпълнява Мамерк. Дръж под око Фабия и внимавай черната птичка да не се превърне отново на Катон. Бургунд знае какво да сложи в багажа ми. Аз ще преспя във вилата, наета от Помпей. Той няма да се оплаче от малко компания, убеден съм, че доста скучае.

— Значи не си бил ти любовникът на Муция?

— Майко! Кога съм ходил за последен път в Пицен? Ако толкова се интересуваш кой е бил, помисли за някой пиценец.

— Тит Лабиен? Богове!

— Как ги разбираш тия неща! — Цезар обгърна с длани лицето й и я целуна. — Грижи се за себе си.

Прескочи оградата на дома си дори с по-голяма лекота, отколкото го бяха сторили Клодий или Пизон. Аврелия остана известно време да гледа след него, но накрая се прибра. Навън беше студено.

Марк Крас пак си беше там, където Цезар очакваше да го открие: в канцеларията си зад Мацелум Купеденис. На светлината на няколко лампи и доколкото очите му на петдесет и четири годишен човек позволяваха, Крас неуморно се трудеше, увил врата си с шал и наметнал одеяло през раменете си.

— Ти наистина заслужаваш всяка сестерция, която печелиш — похвали го Цезар, който толкова безшумно бе проникнал в стаята, че Крас чак подскочи на стола си.

— Как влезе?

— И аз зададох същия въпрос на Луций Пизон тази вечер. Той прескочи оградата на вътрешната ми градина, а аз насилих ключалката.

— Луций Пизон е прескачал оградата у вас?

— За да избегне събирачите на дългове, които слухтят около къщата. Част от кредиторите ми — онези, които не ми бяха препоръчани нито от теб, нито от моя приятел от Гадес Балб, — са се явили днес пред Пизон и са пожелали той да им предаде държавната ми субсидия.

Крас се облегна на стола си и потърка уморените си очи.

— Ти си наистина човек с късмет, Цезаре. Получаваш провинцията, която искаш, а накрая най-нетърпеливите ти кредитори отиват да се оплакват на братовчед ти. Колко искаш?

— Истината е, че не знам.

— Все трябва да знаеш!

— Това беше въпросът, който забравих да задам на Пизон.

— Типично! Да беше някой друг, щях да те изхвърля в Тибър и да си плюя на късмета, че те познавам. Но някак си усещам, че един ден ти ще бъдеш по-богат от Помпей. Колкото и от високо да те пуснат, все падаш на краката си.

— Трябва да е повече от пет милиона, защото те са изискали цялата сума.

— Двайсет милиона — отговори изведнъж Крас.

— Би ли обяснил?

— Една четвърт от двайсет милиона за тях би била добра печалба, тъй като ти трупаш капитализираща се лихва вече три години. Навярно в началото си наел три милиона.

— Ти и аз, Марк, сме си сбъркали попрището! — засмя се Цезар. — Налага ни се да обикаляме по суша и море половината земя, размахваме орли и знамена пред разни варвари и диваци, мъчим провинциалните плутократи, както децата мъчат малките кученца, създаваме си врагове от същите онези хора, които би трябвало да се радват на управлението ни и накрая дори сме длъжни да се отчитаме пред народа, Сената и хазната. А през същото това време можем спокойно да си трупаме парички тук, в Рим.

— Аз доста съм натрупал в Рим — напомни му Крас.

— Но не даваш заеми срещу лихва.

— Аз съм Лициний Крас все пак!

— Именно.

— Облякъл си се за път. Да не би да заминаваш?

— Засега отивам на Марсово поле. Щом официално приема своя империум, кредиторите нищо не могат да ми сторят. Пизон ще прибере утре сумата от мое име и ще ми я донесе.

— Той кога ще се види пак с кредиторите?

— Вдругиден по обяд.

— Добре. Когато лихварите дойдат пред трибунала, аз ще ги чакам. И не се притеснявай, Цезаре. Много малко от парите ми ще минат в техни ръце. Пизон най-напред ще изчисли общата сума, а аз ще дам гаранции, че ще я възстановиш. Щом знаят, че зад теб е Крас, те ще изчакат.

— Тогава те оставям на спокойствие. Много съм ти благодарен.

— Не мисли за това. Може би и аз някой ден ще имам нужда от теб. — Крас стана и го изпрати до входната врата, за да му свети. — Ти как успя да се качиш, без да се пребиеш?

— И в най-тъмното стълбище има достатъчно светлина за очите ми.

— Това само усложнява нещата.

— Какво?

— Ами как да ти кажа — започна да обяснява потайният Крас. — Казах си, че в деня, когато станеш консул за втори път, аз ще ти издигна статуя, която ще сложа на публично място. Смятах да поискам от скулптора да те извае с части от телата на лъв, вълк, змиорка, невестулка и птица — феникс. Но като знам, че винаги си падаш на краката, как виждаш в тъмното и прескачаш огради посред нощите, ще трябва да оцветя статуята като дива котка.

Тъй като вътре в рамките на Сервиевите стени нямаше конюшни, Цезар трябваше да напусне Рим пеша. Но за всеки случай избягваше пътищата, които един твърде усърден лихвар би се сетил да наблюдава. Изкачи Вик Патриции до пресечката с Вик ад Малум Пуникум, сви по Вик Лонг и напусна града през Колинската порта. Оттам мина право през Пинциевия хълм, където при хубаво време децата се забавляваха да гледат дивите зверове, и в крайна сметка се озова при временното жилище на Помпей откъм гърба му. Разбира се, просторната къща имаше своя конюшня под лоджията; за да не събужда напразно войника на пост, Цезар си избра чиста купчина слама и се излегна, колкото да дочака изгрев-слънце.

Изглежда, заминаването му за римските провинции винаги бе съпътствано с необичайни събития, припомняше си с усмивка Цезар. Първия път, когато замина за Испания, бягаше от скръбта си по леля си Юлия и Цинила. Този път потегляше като беглец, за да не го спипат кредиторите. Друго си беше да си беглец с проконсулски империум. Но Цезар вече беше подредил целия си маршрут — Публий Ватиний се оказа наблюдателен информатор, а Луций Корнелий Балб Стария го чакаше отдавна в Гадес.

Балб скучаеше, така поне пишеше на Цезар. За разлика от Крас той не гледаше на печалбата като на цел сама по себе си. Балб, който заедно с племенника си, беше най-богатият човек в Испания, копнееше за ново предизвикателство. Нека Балб Младия да наглежда търговията! Балб Големия предпочиташе да се занимава с военна логистика. Затова Цезар го беше назначил за префектус фабрум — избор, който изненада известни кръгове в Сената, но не и онези, които познаваха Балб. Назначеният, поне според разбиранията на Цезар, беше доста по-важен от най-висшия легат (а Цезар изобщо не поиска легат), тъй като префектус фабрум е най-довереното лице на главнокомандващия и отговаря за снабдяването и прехраната на войската.

В Далечна Испания бяха разквартирувани два легиона, и двата съставени от римски ветерани, които бяха предпочели изобщо да не се прибират в Италия след края на войната срещу Серторий. Повечето отдавна бяха прехвърлили трийсетте и горяха от желание за нов поход. Но два легиона нямаше да са достатъчни за сериозно начинание; първото, което Цезар възнамеряваше да стори, бе да състави цял нов легион от доброволци — из средите на същите онези испанци, които се бяха сражавали за Серторий. Щом се приготвеше, веднага се впускаше в завладяването на непознатите територии. В крайна сметка смешно бе да се мисли, че Рим владее целия Иберийски полуостров при условие, че една трета от него му убягва. Цезар обаче щеше да подчини и нея.

На сутринта, когато се качи по стълбите, водещи от конюшнята към широката лоджия, Помпей Велики седеше на терасата и се радваше на красивата гледка, разкриваща се към Тибър, Ватиканския хълм и Яникулум.

— Бре, бре! — зарадва се той, скочи на крака и сграбчи ръката на неочаквания си гост. — Дошъл си на кон?

— Не, пеша, но пристигнах много късно, за да те вдигам от сън. Задоволих се със сламата в конюшнята. Може би ще се наложи да ми заемеш един-два коня, когато тръгвам, но ще ги използвам само до Остия. Ще бъдеш ли така добър да ме приютиш за няколко дни, Велики?

— С най-голямо удоволствие, Цезаре.

— Значи не вярваш, че аз съм съблазнил Муция?

— Знам кой го е направил. — Погледът му помръкна. — Лабиен, неблагодарникът! Ще го видя какво ще прави сега! — Цезар беше настанен на удобен стол. — Ти затова ли още не си дошъл да ме видиш? И се задоволи с едно „аве“, когато се засякохме във Фламиниевия цирк?

— Велики, аз съм просто един бивш претор! Ти си героят на нашето време, с теб могат да общуват само някогашни консули, пък и не всички те дори.

— Да, но с теб поне може да се разговаря, Цезаре! Ти си истински войник, не си пълководец, който не мърда от дома си. Когато ти дойде времето, ще знаеш как да посрещнеш смъртта, с покрито лице и покрити крака. Смъртта не ще успее да изложи нищо у теб, което да не е красиво.

— Омир. Колко добре го каза, Велики!

— На изток доста неща прочетох, изобщо четенето ми стана любимо удоволствие. Пък и как иначе, нали бях взел при себе си Теофан от Митилена.

— Той е голям учен.

— Да, това беше по-важната причина да го поканя. Малката подробност, че е по-богат от Крез, не беше от такова значение за мен. Отведох го на Лесбос, направих го римски гражданин на агората в Митилена пред целия народ. След което от негово име освободих Митилена от данъци към Рим. Това се прие много добре от местните.

— Както и би трябвало. Ако не се лъжа, Теофан е близък роднина на Луций Балб от Гадес.

— Майките им са сестри. Ти познаваш Балб, нали?

— Много добре. Запознахме се в Далечна Испания, когато бях квестор.

— Той ми служеше като съгледвач по време на войната със Серторий. Дадох и на него гражданство, както и на племенника му, но тъй като всъщност доста хора направих граждани, нарочно ги разпределих между офицерите си, да не би някой да каже, че превръщам цяла Испания в своя клиентела. На Балб Стария и Балб Младия им се падна някой Корнелий, мисля, че беше Лентул. Ама не е този, когото напоследък наричаме Спинтер. — Помпей весело се засмя. — Много се радвам на подобни удачни прякори! Представяш ли си да те кръстят на актьор, който е известен с това, че винаги е играл второстепенни роли! Това е доста показателно за общественото мнение, не мислиш ли?

— Така е. Назначих Балб Стария за мой префектус фабрум.

Блестящите сини очи на Помпей примигнаха многозначително.

— Хитро!

Цезар си позволи демонстративно да огледа събеседника си.

— Ти изглеждаш доста добре за стар човек, Велики.

— Не съм стар, само на четирийсет и четири — напомни му Помпей и потупа самодоволно плоския си корем.

Наистина изглеждаше прекрасно. От източното слънце кожата му беше потъмняла и почти се сливаше със златистите му коси — гъсти както винаги, за голямо разочарование на Цезар.

— Ще трябва да ми разправиш с пълни подробности какво интересно се е случило в Рим.

— Мислех, че ушите ти вече кънтят от гласовете на големите клюкари.

— Имаш предвид Цицерон? Пфу!

— Мислех, че сте добри приятели.

— Политиците нямат истински приятели — заяви Великия. — Човек използва тези, които му създават най-големи шансове за успех.

— Самата истина — ухили се Цезар. — Разбира се, знаеш какъв номер скроих на Цицерон с Рабирий.

— Забил си му нож в гърба, за което те поздравявам. Иначе щеше да обяснява на цял свят как разобличаването на Катилина е по-голям успех от завоюването на Изтока! От Цицерон има и полза, лошото е, че той смята всички останали за безделници и се обижда, ако другите не му отговарят на хилядите страници писма. Писа ми веднъж миналата година и аз дори намерих време да му драсна собственоръчно няколко реда. И той какво прави, мислиш? Приема го лично, обвинява ме, че съм се отнасял с него студено! Трябва да отиде да управлява някоя провинция, пък да разбере какво означава да си зает. Вместо това се излежава по цял ден в Рим и ни дава съвети на нас, войниците, как да си изпълняваме задачите. В крайна сметка, Цезаре, какво толкова направи той? Държал няколко речи пред Сената и на Форума и накрая изпратил Марк Петрей да смаже Катилина.

— Много точно го каза, Велики.

— Е, след като решиха какво да правят с Клодий, време е да ми насрочат дата за триумфа. Поне веднъж постъпих мъдро и разпуснах войската още в Брундизий. Не могат да ме обвинят, че ги изнудвам, като държа легионите на лагер край града.

— Не разчитай на скорошна дата.

Помпей подскочи на стола си.

— Ъ?

— Добрите люде заговорничат срещу теб — още от деня, когато научиха, че се прибираш. Смятат да отрекат всичко, което си направил: няма да ратифицират договорите, които ти си подписал, няма да признаят за римски граждани хората, които ти си посочил, няма да дадат педя земя на ветераните ти. Подозирам, че част от тактиката им включва да те държат възможно най-дълго време вън от померия. Щом заемеш мястото си в Сената, ти по-лесно ще можеш да реагираш на действията им. Добрите люде разполагат с един забележителен народен трибун в лицето на Фуфий Кален. Подозирам, че той ще наложи вето на всички предложения, които биха те зарадвали.

— Богове, не могат да го направят! Ох, Цезаре, какво им става на тези хора? Та аз увеличих приходите на Рим и източните провинции. Заварих две провинции, а оставих четири, от осем хиляди таланта годишно данъците ще носят занапред четиринайсет хиляди! Знаеш ли какъв е делът на хазната от плячката? Двайсет хиляди таланта! Триумфалното ми шествие ще трябва да продължи не един, а два дни, за да могат да се изредят всички богатства, които нося, и да се изиграят всички битки и важни събития, които се случиха по време на моето управление на изток. С този азиатски триумф ще съм триумфирал на три континента, а това никой не го е постигал преди мен! Кръстил съм десетки градове на свое име или на името на победите си, при това става дума за градове, които лично съм основал! Та аз имам царе сред клиентите си!

Помпей се наведе напред, за да не вижда Цезар сълзите му. Не можеше да повярва, че всичко, което е успял да постигне, ще остане незабелязано и недооценено.

— Аз не искам да ме обявяват за римски цар! — избърса той очи. — Това, което искам, не струва нищо в сравнение с това, което давам!

— Да, съгласен съм — утеши го Цезар. — Проблемът е тъкмо в това: те знаят, че никога не биха могли да постигнат същото, затова отказват да признаят заслугите на другите.

— Освен това съм от Пицен.

— И това е вярно.

— Какво искат тогава?

— Ако не друго, Велики, искат ти оная работа — пошегува се Цезар.

— Понеже те си нямат.

— Именно.

Това не беше Цицерон, мислеше си Цезар, докато наблюдаваше как лицето на Помпей се променя и придобива твърд, суров израз. Мъжът насреща му можеше да смачка добрите люде с един замах на лъвската си лапа. Но нямаше да го направи. Не защото не му достигаше мъжество. Колко пъти беше доказвал на римляните, че знае и да иска, и да получава. Но дълбоко в душата си Помпей носеше съзнанието, че не е съвсем римлянин! Самият факт, че за втори път се обвързваше със семейството на Сула, говореше достатъчно, както и искреното задоволство да го спомене пред всички край себе си. Не, Помпей не беше Цицерон. Но двамата имаха общи черти. „А аз, който съм римлянин до мозъка на костите си и представлявам Рим, какво ще направя аз, ако «добрите люде» ме предизвикат така, както се канят да предизвикат Помпей? Дали ще избера пътя на Сула, или на Помпей? Какво ще ме спре? Ще може ли изобщо нещо да ме спре?“

На мартенските иди Цезар най-сетне замина за Далечна Испания. Документът, който прехвърляше под негово разпореждане държавната субсидия за провинцията, се ограничаваше в няколко думи и цифри. Луций Пизон му го донесе лично и тримата с Помпей прекараха един приятен ден: Цезар запозна Помпей с Пизон, та да знае, че за в бъдеще може да разчита и на него. Преданият Бургунд, вече посивял, донесе малкото багаж, от който Цезар се нуждаеше: здрав меч, здрава броня, ботуши, наметало за дъжд, наметало за сняг, сигурно седло. Двата жребеца на стария му кон, и те като баща си с разцепени пръсти, щяха да ги съпроводят до Испания. Към това се добавяше кремък, бръсначи, ножове, инструменти, шапка с периферия, каквато навремето бе носил Сула, това беше всичко. Три средно големи сандъка побираха целия багаж на проконсула. В резиденциите в Кастулон или Гадес го очакваше всичко необходимо.

Придружен от Бургунд, няколко способни слуги и писари, Фабий и останалите дванайсет ликтори, облечени в моравочервени туники и носещи брадви между сноповете пръчки, а също и принц Масинта, скрит в една носилка, Гай Юлий Цезар отплава от пристанището в Остия на отделен кораб, който да побере багажа, мулетата и конете, които трябваше да пренесат конвоя, щом пристигне на испанска земя. Този път Цезар нямаше да срещне пирати. Помпей Велики беше разчистил моретата.

Помпей Велики… Цезар се облегна на преградата над кърмата, между двете големи кормилни гребла, и се загледа в отдалечаващия се италийски бряг. Душата му се опиваше от простора, а мисълта му загърбваше родината и нейните хора. Помпей Велики. Времето, което Цезар прекара при него, се оказа много полезно; с годините Цезар все повече харесваше своя съперник, нямаше и съмнение. А може би с годините Помпей бе помъдрял?

Не, Цезар не биваше да го критикува. Колкото и тежко да му бе да гледа как Помпей покорява света, истината бе, че той наистина покори света. Трябваше да отдаде на човека дължимото, да признае, че може би и сам е помъдрял. Но лошото на помъдряването бе, че с него отминаваха годините. Затова и толкова малко хора са способни да помъдреят. Корените им стигат до първия слой скали и там си остават. „Под мен обаче няма скали, които да не мога да изместя встрани, над мен пък се разтваря самият безкрай. Дългото чакане свърши. Най-после заминавам да командвам своя армия. Ще поема в ръцете си една жива машина, която ако е правилно направлявана — а тя ще е правилно направлявана, — нищо не би могло да спре или повреди. Откакто бях момче и слушах очарован приказките на стария военен гений Марий, съм мечтал само за едно: някой ден да поема командването на самостоятелна армия. Но до този миг не съм съзнавал с каква страст съм се стремил към тази детска мечта.

Ще поема в ръцете си една римска армия и с нея ще завладея света, защото аз вярвам в Рим, вярвам в нашите богове. Вярвам и в себе си. Аз съм сърцето на римската войска. Нищо не може да ме спре.“

6

От май 60 г. пр.Хр. до март 58 г. пр.Хр.

До Гай Юлий Цезар, проконсул в Далечна Испания, от Гней Помпей Велики, триумфатор, писано в Рим, на майските иди, по време на консулството на Квинт Цецилий Метел Целер и Луций Афраний:

Е, Цезаре, оставям това писмо на грижата на боговете и ветровете с надеждата, че първите ще вдъхнат на вторите необходимата мощ, за да получиш вестта достатъчно бързо. Други също ще ти пишат, но аз единствен имам възможност да заделя средства, с които да заплатя на най-бързия кораб, за да отнесе писмото ми до теб.

Добрите люде са скръстили ръце и градът се разпада пред очите ни. Бих могъл да се примиря с управление, доминирано от добри люде, ако поне вършеше някаква работа. Но нашите добри люде са се зарекли само в едно: да не си мръднат пръста за нищо, но упорито да пречат на всички, които желаят да свършат поне нещо.

Успяха да отложат триумфа ми чак до последните дни на септември и се справиха доста умело. Обясниха пред народа как съм извършил толкова много услуги на Рим, че ми се полагала честта да проведа своето триумфално шествие на рождения си ден! Не ми оставаше друго, освен да стоя девет месеца на Марсово поле. Това, което най-много ме смущава, е причината да се държат така с мен: според техните разбирания самият факт, че съм получавал толкова често специални поръчения, ме превръщал в опасност за държавата. Според тях целта ми била да се провъзглася за римски цар. Това са пълни глупости! Но дори след като знаят, че говорят глупости, те пак не се уморяват да ги повтарят.

Мисля, Цезаре, мисля и не мога да проумея логиката им. Ако нашето общество се опира на солиден стълб, това е Марк Крас. Искам да кажа, да речем, че аз съм едно пиценско парвеню, да приемем, че наистина искам да се провъзглася за цар; но Марк Крас? Защо и той става мишена за стрелите им? Той не представлява опасност за добрите люде; та нима той самият не е, кажи-речи, един от тях? Има старо потекло, радва се на огромни богатства, със сигурност никога не се е държал като демагог. Крас е безобиден! И го казвам, въпреки че не го обичам, не съм го обичал и няма и да го заобичам. Съвместното ни управление преди време беше за мен, все едно съм си легнал под едни завивки с Ханибал, Югурта и Митридат едновременно. През цялата година той само в едно се стараеше: как да съсипе образа, който успявах да си изградя в очите на народа. И все пак Марк Крас не представлява опасност за Сената.

Предполагам, питаш какво са сторили добрите люде на Марк Крас, за да ме превърнат в него защитник? Ами създадоха истинска политическа криза, ето това направиха. Всичко започна, когато цензорите сключиха договорите за откупуване на данъците от моите четири източни провинции. Е, вината е в голяма степен на самите публикани! Като видяха колко плячка съм донесъл със себе си от Изток, направили груби изчисления и решили, че Изтокът е неизчерпаема златна мина. Затова и на наддаването за договорите се предложиха съвсем нереалистични цифри. Обещаваха на хазната милиони сестерции годишен доход, без да крият амбициите си да лапнат поне още толкова за себе си. Естествено цензорите предпочетоха най-високите предложения. Това се изисква по задължение.

Но съвсем скоро Атик и останалите плутократи си дадоха сметка, че парите, които са се задължили да платят на хазната, не могат да се покрият. Колкото и да скубят публиканите, моите четири източни провинции не са в състояние да платят толкова данъци.

Както и да е, Атик, Опий и неколцина други отишли при Марк Крас и го помолили да се обърне с петиция към Сената. В петицията се настоявало сключените договори по откупуването на данъците от Изтока да бъдат анулирани и цензорите да сключат нови на основа две трети от първоначалните суми. Е, Крас се съгласи и представи своята петиция. Навярно не е и сънувал, че добрите люде ще решат — и ще успеят — да убедят целия Сенат да отговори с едно твърде „НЕ“. Но точно това се случи. Сенатът твърдо отказа.

Да си призная, в първия момент бях доста доволен; беше такава радост за окото да гледам как Марк Крас буквално се смалява пред очите ни. Колкото и да са му дълги рогата, нашият добър стар вол стоеше като ударен от мълния. Но след това си дадох сметка що за глупав ход бяха сторили добрите люде и престанах да се смея. Изглежда, бяха решили най-сетне да покажат на конниците, че всичко се командва от Сената, че само сенатът може да управлява Рим, а конниците следва да си мълчат. Е, сенаторите могат да се самозалъгват колкото си искат, че управляват Рим, но ние с теб знаем, че не е така. Ако римските делови среди не могат да водят печеливша търговия, Рим е обречен.

След като сенатът произнесе своя отказ по исканията на Марк Крас, публиканите от своя страна отказаха да платят и една сестерция на хазната. Представяш си каква буря настана! Смея да предположа, че публиканите са се надявали по този начин да принудят Сената да се съобрази с исканията им, цензорите да обявят нови търгове и тогава всички участници в предишните ще предложат много по-ниски суми. Но добрите люде контролират Сената, затова и той все така отказва да отмени сключените договори. Намираме се в безизходица.

Крас понесе жесток удар — и пред сенаторите, и пред конниците. Той е бил говорител на конническото съсловие от толкова отдавна, че през ум не му е минавало някой ден да му откажат това, което иска. Особено когато искането му е било напълно коректно и общественополезно.

А кого, мислиш, добрите люде успяха да превърнат в техен говорител в Сената? Не друг, а доскорошния ми шурей Метел Целер! В продължение на години Целер и по-младият му брат Непот бяха мои най-лоялни поддръжници. Но откакто се разведох с Муция, двамата са се превърнали в мои най-заклети врагове. Честно казано, Цезаре, човек ще си помисли, че преди Муция не е имало друг развод в цялата римска история! Освен това имах всички основания да се разведа с нея, нали? Тя ми изневеряваше. Докато аз воювах на Изток, тя прекарваше времето си с Тит Лабиен, мой клиент при това! Как се очакваше да постъпя? Да затворя очи и да се правя, че нищо не знам, само защото Муция е сестра на Целер и Непот? Е, нямаше как да си затворя очите. Но по начина, по който Целер и Непот се държат оттогава насам, излиза, че аз съм изневерявал на жена си! Да се разведа с прескъпата им сестрица? Богове, каква непростима обида!

Оттогава двамата непрекъснато ми създават тревоги. Не знам как са успели, но дори намериха нов съпруг за Муция, с достатъчно знатно потекло и обществено положение, та се внуши на обществото, че тя била онеправданата! И кого мислиш хванаха? Моя квестор Скавър! Тя би могла да му е майка. Е, почти. Скавър е на трийсет и четири, а Муция — на четирийсет и седем. Страхотна двойка! Е, доколкото съм забелязал, двамата ги свързва едно — липсата на интелект. Доколкото съм чувал, Лабиен искал да се ожени за любовницата си, но братята Метели се оказали крайно несговорчиви. И накрая честта се паднала на Марк Скавър, който ме забърка навремето в онази каша с евреите. Носят се слухове, че Муция била бременна, което се превръща в още едно позорно петно върху името ми. Да пукне дано, докато ражда.

Имам си все пак една теория защо добрите люде напоследък се държат толкова глупаво и безотговорно. Заради смъртта на Катул. Щом си отиде той, самозабравилите се сенатори попаднаха в мрежите на Бибул и Катон. Представяш ли си: да умреш само защото не са ти дали най-напред думата по време на заседание! Но Катул точно това направи. И остави цялата фракция в ръцете на Бибул и Катон, които не притежават единствената му положителна черта — способността да направи разлика между враждебното отношение и политическото самоубийство.

Имам и друга теория относно това защо Бибул и Катон се нахвърлиха върху Крас. Катул беше понтифекс и съответно остави празно място в колегията. Луций Ахенобарб, зет на Катон, държеше да го заеме. Но Крас се оказа по-бърз и уреди жреческата длъжност за сина си Марк. Това беше смъртна обида за Ахенобарб, особено след като в колегията няма друг Домиция Ахенобарб. Колко забавно! Между другото аз съм вече авгур. Но не станах по-симпатичен в очите на Катон, Бибул и Ахенобарб! Защото покрай мен Ахенобарб загуби още едни избори, и то за доста кратко време.

Собствените ми планове — да раздам земя на ветераните си, да издействам ратификация на договорите, които сключих на Изток, и така нататък се провалиха. Струваше ми милиони, за да купя консулския стол на Афраний. За съжаление той се оказа много по-добър войник, отколкото политик, но за Цицерон и тези, които му слушат брътвежите, Афраний бил чисто и просто един танцьор. Всичко това, защото на пиршеството по случай встъпването си в длъжност той толкова зле се напи, че накрая влезе с танцова стъпка в храма на Юпитер. Доста неудобно за мен самия, след като всички знаят кой е дал парите за избора му и с каква цел — да имам свой човек, който да контролира Метел Целер. Но Афраний се справя толкова зле, че Целер сам управлява.

Когато през февруари Афраний най-сетне представи моите искания пред Сената, Целер, Катон и Бибул успяха да съсипят всичко. Стигнаха дотам, че за да омаловажат постигнатото от мен на Изток, довлякоха Лукул, който отдавна се е отдал на пълно усамотение и вследствие прекомерната употреба на опиати се е видиотил. Искаше ми се със собствените си ръце да ги удуша! Всеки ден се укорявам, задето постъпих според закона и разпуснах войската си; да не говорим как се излъгах да разпределя плячката още в Азия: Катон все повтаря, че не било моя работа да се разпореждам с плячката без съгласието на хазната, разбирай Сената. Когато му напомних, че изключителният ми империум ме упълномощава да решавам всичко както намеря за добре от името на римския народ, той ме обвини, че съм си издействал извънредния империум по незаконен начин, тъй като гласуването е било проведено в плебейското събрание, а не в народното. Пълна безсмислица, но сенаторите възторжено го аплодираха!

През март всякакви дискусии по моите въпроси бяха прекратени. Катон подложи на гласуване искането си в Сената да не се обсъжда какъвто и да е проблем, докато не се реши спорът около откупуването на данъците, и идиотите го подкрепиха! Макар да знаеха много добре, че именно Катон пречи да се намери решение на спора с данъците! В резултат оттогава досега в Сената не се е обсъждало нищо. Щом Крас повдигне въпрос за спора с откупвачите, Катон се впуска в своите безкрайни празнословия, а сенаторите го гледат в устата!

Ей това съвсем не мога да го разбера, Цезаре. Какво изобщо е постигнал Катон през живота си? Той е само на трийсет и четири години, досега не е заемал никакъв висш държавен пост, като оратор е жалък, всички знаят, че е жалък позьор, но по неясни причини назначените отци са приели за свята истина, че от Катон по-неподкупен човек на света няма, следователно дайте да му се възхищаваме. Толкова ли не разбират, че при наличието на Катоновата интелектуална немощ неподкупността води до трагични резултати! Колкото до Бибул, и за него разправят, че е неподкупен. Двамата все повтарят, че били заклети врагове на всеки, който стърчи над останалите. Похвална цел. Като изключим очевидния факт, че някои хора стърчат над останалите просто защото са по-способни. Ако всички е трябвало да бъдем равни, щяхме да бъдем и създадени еднакво. Но ние не сме еднакви и това е факт, с който всеки би трябвало да се съобразява.

Накъдето и да се обърна, Цезаре, ме лаят кучешките физиономии на политическите ми противници. Толкова ли не могат да проумеят глупаците, че армията ми може да е разпусната, но войниците ми се намират в Италия? Ако ги призова, те ще се втурнат да ми помагат. Пак ти повтарям, много се изкушавам да ги повикам. Завладях Изтока, удвоих приходите на римската хазна, постигнах всичко както си е по реда. Защо тогава всички са срещу мен?

Както и да е, стига съм се оплаквал. Всъщност ти пиша заради проблемите, които очакват теб.

Всичко започна с твоите главозамайващи доклади, които засипваха ден след ден Сената: чудесно проведен поход срещу лузитаните и калаиците, планини от злато и съкровища, целесъобразно усвояване на провинциалните данъци и установяване на обществен мир, увеличен десетократно добив на сребро, олово и желязо, облекчения за градовете, които навремето Метел Пий наказа — добрите люде навярно са прахосали цяло състояние по шпиони, които да те хванат в лъжа. Но засега поне не са успели да те уличат в нищо, а ако се вярва на хорските приказки, няма и да успеят. Не само ти, но и никой около теб не може да бъде упрекнат в превишаване на правомощията; напротив, жителите на Далечна Испания редовно изпращат благодарствени писма, задето законът наказва виновните и възмездява невинните. Старият Мамерк Принцепс Сенатус — между другото той не е добре със здравето напоследък — се изказа пред Сената в смисъл, че твоето управление на провинцията трябва да служи като образец, а добрите люде дори не можаха да му възразят. Така още повече ги заболя!

Всички в Рим знаят, че ти ще бъдеш първият консул. Дори ако забравим, че и досега винаги си печелил най-много гласове, напоследък популярността ти неимоверно се увеличи. Марк Крас обикаля осемнайсетте центурии и обещава, че още щом седнеш на консулския стол, веднага ще разрешиш проблема с данъците. От което заключавам, че Крас отсега разчита на твоите услуги за в бъдеще — и е сигурен, че ще ги получи.

Е, и аз имам нужда от услугите ти, Цезаре. И то в по-голяма степен от Марк Крас! Той е заложил единствено името си, докато на мен са ми нужни земи за ветераните и ратификация на договорите, които сключих на Изток.

Разбира се, има голяма вероятност вече да си поел по пътя към дома — Цицерон например е убеден в това, — но нещо ми подсказва, че си като мен: решен да останеш на място до последния момент.

Добрите люде току-що нанесоха своя голям удар, Цезаре, и пак се показаха доста хитри и изобретателни. Всички кандидати за консулския пост трябва да обявят своето желание най-късно до юнските нони, нищо че изборите ще се проведат според обичая пет дни преди квинктилските иди. Целер, Гай Пизон, Бибул (който самият е кандидат за консулство, но си стои на сигурно в Рим; доста си приличат с Цицерон — и двамата не изгарят от желание да рискуват здравето си в някоя далечна провинция) и останалите подкрепиха Катон, когато прокара своя Сенат консулт, определящ срока за представяне на кандидатурите; повече от четирийсет дни преди изборите, вместо традиционните двайсет и пет.

Някой им е прошепнал, че ти пътуваш със скоростта на вятъра, защото прибягнаха и до още една уловка — ако случайно се явиш в Рим преди юнските нони, Целер пожела от Сената отсега да насрочи дата за твоя триумф. Не скъпеше хвалебствия за това, каква чудесна работа си свършил като провинциален управител. След което предложи да проведеш своя заслужен триумф на юнските иди! Всички намериха идеята за превъзходна, затова предложението мина без проблеми. Да, очаква се ти да триумфираш осем дни след крайния срок за кандидатиране за изборите. Чудесно, нали?

Затова, Цезаре, ако все пак се добереш в Рим преди юнските нони, ще трябва да помолиш Сената да ти позволи да се явиш на изборите задочно. Не можеш да прекосиш померия, за да предложиш лично кандидатурата си, защото така все едно се отказваш от империума си и съответно няма да можеш да проведеш триумфа си. Нека допълня, че Целер изрично напомни на сенаторите закона на Цицерон, според който на кандидатите за консулство се забранява да участват в изборите задочно. Любезно предупреждение според мен на добрите люде, че няма да уважат молбата ти да се кандидатираш „ин абсенция“. Хванали са те за топките, както ти сам се изрази навремето, а следователно са ме хванали и мен. Ще се постарая да разубедя овцете в Сената — ама те защо изобщо слушат хора, които не могат с нищо да се похвалят — да ти позволят да се кандидатираш задочно. Доколкото знам, Крас, Мамерк Лепид и мнозина други имат същите намерения.

Най-важното е да пристигнеш в Рим преди юнските нони. Богове, дали ще успееш, дори ветровете да отведат моя кораб възможно най-бързо до Гадес? Надявам се вече да се намираш някъде по Домициевия път, пратил съм и сухопътен куриер, който да те пресрещне, в случай че вече си тръгнал.

Трябва да успееш, Цезаре! Имам жестока нужда от помощта ти, дори не ме е срам да си го призная. Навремето успя да ме измъкнеш от една изключителна заплетена ситуация, без да нарушаваме закона. Това, което имам предвид, е, че ако не успееш този път да ми помогнеш навреме, ще се наложи да събера войниците си. Не искам да се стига дотам. Ако го допусна, историята ще ме запомни като втори Сула, а погледни как всички в днешно време го ненавиждат. Никак не е приятно хората да те мразят, нищо че Сула точно от това никога не се е притеснявал.

Писмото от Помпей пристигна в Гадес на двайсет и първия ден от месец май. Случи се така, че и Цезар се намираше по това време в Гадес и получи лично писмото.

— От Гадес до Рим по суша за хиляда и петстотин мили — разсъждаваше той пред Луций Корнелий Балб Стария, — което означава, че не бих могъл да стигна в Рим до юнските нони дори да изминавам по сто мили на денонощия. Проклети да са добрите люде!

— Никой не може да пропътува сто мили на ден — съгласи се дребничкият банкер, силно разтревожен от новината.

— Аз бих могъл да го сторя, ако разполагам с добра колесница и поне четири мулета. Но за целта трябва да мога да сменям редовно животните — заяви Цезар. — Така или иначе, пътуването по суша е невъзможно. Ще трябва да се кача на кораб.

— Сезонът не е подходящ за подобно плаване. Писмото на Великия го потвърждава. След пет дни от североизток ще ни връхлети буря.

— Така е, Балбе, но аз съм човек с късмет.

Цезар наистина беше човек с късмет. Дори когато всичко се объркаше, този вълшебен късмет в последния момент проработваше и го спасяваше. Всъщност Цезар сам изковаваше късмета си благодарение на непоколебимото си желание за успех. Сякаш му бе достатъчно да прецени какво точно трябва да стане, и вече беше в състояние да диктува волята си на естествените и свръхестествените сили. Изминалата година се беше превърнала в най-опияняващото, най-окуражаващото преживяване в целия живот на Балб, който следваше Цезар из цяла Испания. Кой би си помислил, че Цезар ще се довери на атлантическите ветрове, за да изненада варварските племена, които винаги са гледали на океана като на непробиваема защита? Но ето, че римляните не се уплашиха. Корабите отплаваха от пристанището на Олизипон и скоро след това легионите връхлетяха врага. След това дойде пътешествието до далечния Бриганций, където ги чакаха баснословни съкровища. Местното население за пръв път се сблъскваше с непознат народ и само за няколко месеца възприе влиянията на средиземноморската култура. Как се беше изразил Цезар? Не го правел заради златото, а заради мисълта, че разширява римската власт. Какво толкова ги отличаваше тези римляни, малоброен народ, пръкнал се от едно нищо и никакво градче, застанало по пътя на солта из Централна Италия? Кое им позволяваше да помитат всичко пред себе си? Не беше подходящо да ги оприличиш на стихийна морска вълна; по-скоро бяха като мелничен камък, който бавно и търпеливо смила всичко под тежестта си. Римляните никога не се отказваха.

— И как ще се прояви този път късметът на Цезар?

— Най-напред ще ми позволи да се сдобия с бърз платноход. Ще ми намери и два екипа от най-добрите гребци на разположение в Гадес. Няма да вземам багаж, няма да вземам и животни. Пътници ще бъдем само ние тримата с теб и Бургунд. И след това ни остава да изчакаме силен югозападен вятър — усмихна се доволно Цезар.

— Нищо и никаква поръчка — отвърна му с най-сериозно изражение Балб. Той почти никога не се усмихваше; от достопочтените гадески банкери с безупречно финикийско потекло не се очаква да подхождат с лека ръка към сериозните житейски проблеми. Балб не биваше да се смее, той трябваше да поддържа образа си на спокоен и делови човек с бърза мисъл, блестящ интелект и неограничени практически способности.

Цезар вече се беше запътил към вратата.

— Отивам да намеря подходящ кораб. Ти ще избереш добър капитан, който може да води кораб в открито море, далеч от брега. Ще плаваме по най-прекия маршрут: през Херкулесовите стълбове, спираме за храна и вода в Нови Картаген и продължаваме през Балеарските острови и протока между Сардиния и Корсика. По вода пътят е хиляда мили, а не можем да разчитаме на благоприятни ветрове, каквито са съпътствали писмото на Помпей. Разполагаме само с дванайсет дни.

— Значи повече от осемдесет мили от единия изгрев до другия. Не бих казал, че поръчката ти е лесна за изпълнение — заключи Балб.

— Не е лесна, но е възможна, стига да не ни изненадат ветровете. Но ти се довери на моя късмет, Балбе, а аз ще се доверя на боговете! Ще принеса щедри жертви на морските лари и на богинята Фортуна. Те ще се вслушат в молитвата ми.

Боговете наистина се вслушаха. Как успя Цезар за пет часа да уреди всички въпроси в Гадес, дори предприемчивият Балб не можеше да проумее. Цезаровият квестор беше способен младеж, който с огромно желание се зае да организира транспорта по суша на огромното движимо имущество на началника си; военната плячка отдавна беше поела по Домициевия път към Рим, придружена от легиона, с който Цезар възнамеряваше да проведе триумфалното си шествие. Цезар беше изненадан, че сенатът лесно се е съгласил да му разреши триумф, дори добрите люде не бяха възразили; писмото на Помпей обаче обясняваше мотивите им. Защо да му отказват, след като тъй или иначе триумфът му няма да се радва на необходимия блясък. Шествието нямаше да се запомни с нищо хубаво. То дори можеше и да не се състои, ако Цезар не получеше разрешение да се яви задочно на изборите и се принудеше да предаде империума си предварително. Но дори в противния случай датата, насрочена от Целер за триумфа — юнските иди, съвпадаше с очакваното завръщане на войската. Цезаровите легионери трябваше буквално след пристигането си на Марсово поле да се строят за победното шествие. Войниците щяха да са изтощени, не оставаше време да се подготвят платформите с бойните сцени, нито пък имаше кога да се подреди плячката, изобщо това далеч не беше триумфът, за който би мечтал. Така или иначе най-големият проблем бе да се завърне в Рим преди юнските нони. Трябваше да се моли за силен югозападен вятър!

Вятърът наистина духаше откъм югозапад, ала в никакъв случай не беше силен. Морските течения помагаха на гребците, платното от време на време се изпъваше, но пътуването се превърна в мъчение. Цезар и Бургунд налягаха зад греблата по четири тричасови дежурства на денонощие, което радваше екипажа, също както го радваше и непринуденото отношение на клиента. Балб и капитанът притичваха по палубата натоварени с амфори вода и с качествено испанско вино.

Когато капитанът изведе кораба до италианския бряг, и то точно при устието на Тибър, всички на борда изкрещяха от радост, след което натиснаха едновременно веслата и все едно се надпреварваха, влязоха с шеметна скорост в пристанището на Остия. Пътуването по море бе отнело точно дванайсет дни, а корабът хвърли котва в италийски води два часа след изгрев-слънце на третия ден от юни.

Цезар остави на Балб и Бургунд да се разплатят с капитана, хвърли се на бърз жребец и препусна към Рим. По-далеч от Марсово поле не можеше да отиде, затова се налагаше да намери подходящ човек, който да намери и да повика Помпей. Решението беше взето след дълъг размисъл, тъй като Цезар рискуваше да засегне Крас. Но Помпей беше прав: той имаше по-голяма нужда от Цезар, отколкото Крас, затова имаше и повече основания да му се притече на помощ. Освен това Крас беше стар приятел, някой ден щеше да научи истината и щеше да се успокои.

Катон и Бибул научиха за пристигането на Цезар под стените на Рим кажи-речи едновременно с Помпей, защото в този час и тримата се намираха в Сената и участваха в поредното заседание, на което се решаваше съдбата на откупвачите на данъци в Римска Азия. Писмото бе връчено лично на Помпей, който толкова шумно изрази радостта си, че полузадрямалите сенатори край него щяха да изпопадат от столовете от уплаха.

— Моля да ме извиниш, Луций Афраний — прекъсна той консула и хукна към изхода, — но Гай Цезар е на Марсово поле и аз държа да го посрещна лично!

Това накара мнозина негови колеги да се почувстват тъжни и нещастни като азиатски публикани. Афраний, който държеше фасциите за юни, разпусна заседанието.

— Утре пак, един час след изгрев-слънце — обяви той на излизане, понеже добре знаеше, че се очаква Цезар да подаде прошение до Сената да се яви на изборите задочно. До юнските нони, когато председателят на изборната комисия Целер щеше да приключи със списъците, оставаше само един ден, затова и въпросът трябваше да се разгледа веднага.

— Казвах ви аз, че ще успее — обясняваше на всички Метел Сципион. — Той е като парче корк. Колкото и да го натискате под водата, накрая пак ще изскочи на повърхността.

— Е, все някога ще се обърне с главата надолу — прехапа устни Бибул. — Ние дори не сме сигурни кога е заминал от Испания. Бяхме чули, че смята да остане в Гадес до края на май. Но пък не знае каква изненада сме му подготвили.

— Ще научи, щом Помпей се срещне с него — напомни Катон. — С каква цел си мислите, че Танцьора насрочи ново заседание за утре? Цезар ще подаде прошение да се яви на изборите „ин абсенция“.

— Липсва ми Катул — въздъхна Бибул. — Неговото присъствие е важно на заседание като утрешното. Цезар се справи в Испания по-добре, отколкото предполагахме, затова овчите глави ще са склонни да се отблагодарят на неблагодарника и да му разрешат да се кандидатира задочно. Помпей ще предложи, Крас ще го подкрепи, а също и Мамерк! Ах, този Мамерк, да пукне дано!

При последната забележка Катон просто се усмихна и си придаде загадъчен вид.

Но Помпей нямаше за какво да се усмихва, нито имаше повод да се държи загадъчно. Цезар се беше облегнал на кръглата мраморната стена на гроба на Сула, хванал коня си за юздата. Над главата му беше прочутият епитаф: НАЙ-ДОБРИЯТ ПРИЯТЕЛ, НАЙ-ЗАКЛЕТИЯТ ВРАГ. Думите важаха не само за Сула, но и за Цезар, помисли си Помпей. А може би и за него самия.

— Защо стоиш точно тук? — учуди се Помпей.

— Ами защо да стоя някъде другаде?

— Хората обикновено си наемат вили на Пинцийския хълм.

— Нямам намерение да се задържам дълго отвън.

— Има една странноприемница на Вия Лата, да отидем там. Миниций е добър човек, освен това ще имаш покрив над главата си. Човек не спи на полето, Цезаре, дори да става дума за броени дни.

— Реших, че е по-важно да намеря теб, отколкото място за спане.

Помпей слезе от коня (откакто бе заел мястото си в Сената, поддържаше скромна конюшня вътре в пределите на града) и двамата поеха по правия и широк път, от който водеше началото си Вия Фламиния.

— Предполагам, че деветте месеца, които прекара извън града, са били достатъчно да научиш всички заведения наоколо — подхвърли Цезар.

— Тази я знам още от времето, когато бях консул.

Странноприемницата на Миниций изглеждаше уютна и почтена, а съдържателят беше свикнал да посреща знатни римски пълководци; за него Помпей беше стар боен другар, а и Цезар не му изглеждаше непознат. Двамата знатни гости бяха настанени в отделна стаичка, задимена от два мангала, бяха им поднесени веднага вино и вода заедно с агнешко печено, наденички, току-що опечен хляб и салата със зехтин.

— Умирам от глад! — призна си Цезар.

— Лапай тогава. Казано честно, и аз ще ти помогна. Миниций се гордее с храната си.

Цезар обясни накратко как е пътувал.

— Югозападен вятър по това време на годината! — смая се Великия.

— Дори не заслужава да го наречем вятър, но поне ме тласкаше в правилната посока. Предполагам, че добрите люде не са очаквали да ме видят толкова скоро?

— За Катон и Бибул вестта със сигурност е неприятна. Докато другите като Цицерон просто си казаха, че си тръгнал от Испания по-рано, отколкото са очаквали. Все пак не всички могат да си позволят лични информатори в Далечна Испания. Цицерон! — сви вежди Помпей. — Що за позьор! Представяш ли си, имаше наглостта да застане пред Сената и да обяснява как прогонването на Катилина заслужавало „вечна слава“! Колкото пъти вземе думата, все използва случая да ни обяснява как бил спасил страната.

— Аз пък дочух, че сте приятели — възрази Цезар.

— Ще му се на него. Много е наплашен.

— От какво? — Цезар се облегна доволно.

— От промяната в статута на Публий Клодий. Народният трибун Херений убеди плебейското събрание да позволи на Клодий от патриций да стане плебей. Сега Клодий се заканва да се кандидатира за народен трибун и да осъди веднъж завинаги Цицерон на изгнание, задето е екзекутирал римски граждани без съд. Това е новата цел в живота на Клодий. А Цицерон е ужасен.

— Е, нищо чудно човек като Цицерон да се страхува от нашия Клодий. Клодий е същинска стихия. Не е точно луд, но определено не е и нормален. И все пак Херений не е постъпил правилно, като е използвал плебейското събрание. Един патриций може да стане плебей само по осиновяване.

Миниций дойде да отнесе чиниите и настъпи кратко мълчание. Време беше да минат по същество.

— Сенатът още ли обсъжда въпроса за публиканите? — попита Цезар.

— Заради Катон ще продължи без край. Но щом Целер привърши с набирането на кандидатите за изборите, аз пращам народния си трибун Флавий да предложи законопроекта ми за земята пред плебейското събрание. То от него малко остана, все заради тоя глупак Цицерон! Първо издейства от текста на закона да се изключат всички земи, които са принадлежали към агер публикус преди трибунството на Тиберий Гракх. След това реши, че ветераните на Сула — между другото тъкмо те подкрепиха Катилина, — щели да си запазят своите земи, а на Волатера и Ареций нищо не бивало да се отнема. Следователно повечето земя, която възнамерявам да раздам на ветераните си, трябва да бъде откупена с пари, а те се очаква да дойдат от увеличените данъци на Изтока. Откъдето пък на моя бивш шурей Непот му дойде идеята да се премахнат всички пристанищни такси и мита на територията на цяла Италия. Сенатът реши, че предложението си струва, и веднага го гласува. С одобрението на Сената Непот без проблеми прокара законопроекта си през народното събрание.

— Много хитро! — кимна Цезар. — Излиза, че занапред държавата ще може да разчита само на два източника на приходи от Италия: петте процента данък при освобождаването на роб и рентите на държавната земя.

— Което окончателно ще ме компрометира. След всичко, което постигнах през последните години, хазната няма да види и една сестерция печалба. Най-напред пиратската война се обезсмисля от премахването на пристанищните такси, след това спечелената държавна земя се разпределя между ветераните ми, а накрая и увеличените приходи от източните провинции отиват за закупуване на допълнителна земя.

— Знаеш ли, Велики — съгласи се кисело Цезар, — винаги съм се надявал, че все някой ден тези хора ще започнат да мислят и за родината си, а не само как да си върнат на политическите си противници. Каквато и стъпка да предприемат, тя все е в нечий ущърб или в защита на нечии частни интереси, но никога в полза на римския народ и неговите владения. Ти не пожали сили да разшириш римския свят и да напълниш римските кесии. Докато те не жалеха усилия само за едно: как да те поставят на мястото ти, и то за сметка на Рим. Беше споменал в писмото си, че имаш нужда от мен. Е, ето ме, използвай ме, както можеш.

— Миниций! — изрева Помпей.

— Да, Гней Помпей? — показа се мигом съдържателят.

— Донеси ни материали за писане.

— И все пак — допълни Цезар, след като свърши с краткото си писмо до Сената — мисля, че ще е най-добре Марк Крас да изложи пред Сената прошението ми. Ще пратя писмото по куриер.

— Защо да не го представя аз? — попита видимо засегнат Помпей.

— Защото не ми се ще добрите люде да знаят отсега, че двамата с теб сме постигнали споразумение. Ти вече достатъчно си ги разтревожил, като си тръгнал да ме посрещаш. Не ги подценявай, Велики. Те могат да съберат две и две. За известно време ще трябва да държим нашите отношения в тайна.

— Да, това го разбирам — омекна Помпей. — Но не ми се ще да се обвързваш с Крас повече, отколкото с мен. Нямам нищо против да му помогнеш при разрешаването на публиканския въпрос и при закона за подкупите, който е насочен предимно против конниците. Но аз съм в далеч по-затруднено положение заради ветераните си и съдбата на договорите, които подписах на Изток.

— Напълно съм съгласен — отстъпи Цезар. — Ти дай знак на Флавий да действа в плебейското събрание, Велики. Това ще хвърли прах в очите на мнозина.

В този миг се появиха Балб и Бургунд. Помпей много се зарадва на гадесчанина, а Цезар забеляза колко изтощен изглежда Бургунд. Майка му със сигурност щеше да го упрекне в безотговорност, задето е карал възрастен човек да гребе по дванайсет часа на денонощие, и то в продължение на дванайсет дни.

— Е, аз ще тръгвам — надигна се Помпей.

Цезар изпрати Великия до вратата.

— Не се издавай. Преструвай се, че сам продължаваш своята борба.

— Крас няма да се зарадва, задето писа най-напред на мен.

— Може би дори няма да разбере. Той беше ли в Сената?

— Не — ухили се Помпей. — Казва, че му действало зле на здравословното състояние. Щом чуел гласа на Катон, и го заболявала главата.

Когато сенатът се събра в четвъртия ден на юни, Марк Крас поиска думата. Луций Афраний, който беше получил молбата на Цезар да се яви на изборите „ин абсенция“, благосклонно му я предостави.

— Крайно разумно искане — заключи Крас в края на практичната си и делова реч, — което сенатът е длъжен да уважи. Всеки от присъстващите тук знае много добре, че по време на управлението на Гай Цезар в провинцията не съществува и най-малко подозрение за злоупотреби, а именно злоупотребите с властта бяха основният мотив на нашия бивш консул Марк Цицерон, когато предложи настоящия закон. Пред нас стои човек, който стриктно е изпълнявал своите задължения към държавата, включително намери решение на един неприятен проблем, който от години поставяше под въпрос властта ни в Далечна Испания. Гай Цезар наложи на място най-коректните възможни законови разпоредби по въпроса за паричните дългове и никой в провинцията, нито длъжник, нито кредитор, не се е оплакал.

— Това едва ли те изненадва, Марк Крас — заяде се Бибул. — Ако някой знае как да се оправя с дълговете си, това е именно Гай Цезар. Навярно е дължал пари и в Испания.

— Най-добре се обърни лично към него за информация, Марк Бибул — невъзмутимо отвърна Крас. — Ако случайно бъдеш избран за консул, вероятно ще си затънал до гушата в дългове. Избирателите не се подкупват лесно. — Той се покашля в знак, че очаква отговор, но тъй като Бибул си замълча, продължи: — Повтарям, това е съвсем разумно искане, което сенатът е длъжен да уважи.

Афраний подкани другите бивши сенатори да се изкажат и всички дадоха да се разбере, че подкрепят Крас. От действащите претори никой не се сети да каже нещо оригинално, докато не дойде редът на Метел Непот.

— На какво основание — попита той — сенатът ще прави услуги на един всеизвестен хомосексуалист? Нима сме забравили как красавецът Гай Цезар се раздели с девствеността си? Легнал по очи на някоя кушетка в двореца на Никомед! Както ви харесва, назначени отци, но ако възнамерявате да дарите една курва като Гай Цезар с привилегията да стане консул, без да си покаже очите в Рим, то ще се оправите и без мен! Аз нямам навика да върша услуги на такива хора.

Настъпи пълно мълчание, сякаш присъстващите се бояха дори да си поемат въздух.

— Върни си думите назад, Квинт Непот! — тросна му се Афраний.

— Няма, сине Авлов! — отвърна му Непот и се насочи към изхода.

— Писарите да изтрият забележките на Квинт Непот — нареди Афраний, бесен от обидата, която му беше подхвърлена в лицето. — Не е убягнало от вниманието ми, че през годините, които съм прекарал в Сената, в тази свята институция все по-често се наблюдава поведение, което не отговаря на името й. Забранявам на Квинт Непот да участва в заседанията на Сената, докато аз държа фасциите. Някой друг има ли нещо да каже?

— Аз имам, Луций Афраний — обади се Катон.

— Тогава говори, Марк Порций Катон.

Катон явно се затрудняваше да застане неподвижно: въздишаше, приглаждаше си косата или си наместваше тогата. Най-накрая заговори:

— Назначени отци, състоянието на обществените нрави в Рим е под всякаква критика. Ние, хората, които стоим над всички останали, защото принадлежим към най-висшата управленска институция, не правим нищо, за да опазим римския морал. Колко ли сред вас са прелюбодействали? Колко ли сред вас имат жени — прелюбодейки? Колко ли от вас сте наследници на родители — прелюбодейци? Колко ли от вас са родители на деца — прелюбодейци? Моят прадядо Катон Цензор, най-достойният римлянин на всички времена, имаше непоколебими принципи. Никога не е плащал повече от пет хиляди сестерции за роб. Никога не е копнял по ласките на римските жени, нито пък е лягал с тях. След смъртта на съпругата му Лициния той се задоволявал с услугите на робиня, както се полага на седемдесетгодишен мъж. Но щом синът и снахата му се оплакали, че робинята се е разположила като царица в дома, той прогонил момичето и повторно се оженил. Но не пожелал да си избере съпруга сред своите равни, защото се смятал за твърде възрастен и съответно неподходяща партия за римска благородничка. Затова се оженил за дъщерята на освобожденеца Салоний. Аз съм наследник на тази връзка и с гордост го повтарям. Катон Цензор е бил изключително морален човек, напълно порядъчен мъж, гордост за тази държава. Той казвал как обичал гръмотевичните бури, защото тогава жена му се притискала до него от ужас и така той можел да я прегърне пред погледите на робите и останалата прислуга. Защото, както добре знаем, един почтен римлянин не може да дава воля на своите чувства на място и по време, неуместни за интимни ласки. Аз самият съм си поставил за цел в своето гражданско и човешко поведение да следвам във всичко примера на моя прадядо, който дори преди смъртта намерил сили да забрани на своите близки да харчат излишни пари за погребението му. Напуснал този свят изгорен на скромна клада, а пепелта му била събрана в обикновено гледжосано гърне. Гробът му е още по-непретенциозен, но гражданите все още го почитат, ако се съди по носените встрани от Вия Апия цветя. Но какво би станало, ако днес Катон Цензор се разходеше по римските улици? Какво биха видели зорките му очи? Какво би доловил острият му слух? Какво ли би заключил блестящият му интелект? Потръпвам при самата мисъл за това, но все пак, назначени отци, съм длъжен да говоря. Не мисля, че той би могъл да живее в това гнездо на разврата, в което се е превърнал Рим. Жени се напиват до смърт и се въргалят в канавките. Малки момичета и момчета проституират пред храма на Венера Еруцина. Виждал съм с очите си как римляни с добро име и привидна почтеност надиплят туниките си, за да се изходят насред улицата при условие, че в съседство има тоалетна! Срамежливостта и елементарното въздържание се възприемат като смехотворно и дори позорно поведение. Катон Цензор би се разплакал, ако научи всичко това. Би се прибрал, за да се обеси на гредата. Колко често е трябвало и аз да устоявам на изкушението!

— Стига си устоявал, Катоне, давай смело, и то още сега! — провикна се Крас.

Катон продължи:

— Рим се е превърнал в помийна яма. Но какво друго да очакваме, щом дори мъжете, които заседават в този Сенат, са посягали на чужди жени или са се отнасяли така пренебрежително към светостта на плътта си, че са предлагали неназовимите си отвърстия за неназовими съприкосновения? Катон Цензор би плакал със сълзи. Погледнете ме и мен, назначени отци! Виждате ли как и аз плача със сълзи? Как може една държава да бъде силна? Как би могла да управлява света, ако самите хора, които я ръководят, са изпаднали до състояние на жалък разврат, ако са заприличали на гнойни циреи, които заразяват всичко край себе си? Ние трябва да престанем да се интересуваме от незначителни въпроси като болките на азиатските публикани и да съсредоточим цялото си внимание върху нуждата римската градина да се оплеви веднъж завинаги. Възвръщането на морала е наша най-висша цел! Ще ни е нужна поне една година, за да прокараме законите, та да стане невъзможно мъже да изнасилват мъже, римски благородници публично да се хвалят със своите кръвосмесителни връзки, управителите на римските провинции да злоупотребяват плътски с невръстни деца! Жените, които прелюбодействат, трябва публично да се екзекутират, както е било в стари времена. Жените, които пият вино, трябва публично да се екзекутират, както е било в стари времена. Жените, които се появяват на Форума, за да пречат на хората и да крещят обидни думи по ораторите, също трябва да се екзекутират, но не както е било в стари времена, защото в стари времена жените не са могли и да сънуват, че ще стъпят на Форума! Жените носят и раждат деца, те за друго не служат! Но къде са законите, които трябва да прокараме, за да определим точните морални правила? Те изобщо не съществуват, назначени отци! Ако Рим обаче иска да оцелее, ние сме длъжни да ги създадем!

— Човек би си помислил — прошепна Цицерон на Помпей, — че говори пред жителите на Платоновата република, не на хора, които всекидневно газят в лайната на Ромул!

— Ще ги разправя тия врели-некипели, докато слънцето залезе — отсъди мрачно Помпей. — Ама какви глупости само! Мъжете са си мъже, жените са си жени и всичко това, което вършат днес при Целер и Афраний, са го вършили и при първите консули.

— Помислете — наставляваше Катон. — Днешните скандални обстоятелства са пряко следствие от нашата склонност да се отдаваме на разпуснатост, типична за източните народи! Откакто разширихме своята власт по бреговете на Нашето море, за да присъединим страни като Мала Азия или Сирия, станахме жертва на отвратително гнусните навици, внесени от тези свърталища на разврата! За череша или портокал, които сполучихме да придобием в полза на нашата плодородна земя, се сдобихме с десетки хиляди порока. Да се завладява светът е грешно и го заявявам напълно отговорно. Нека Рим продължи да бъде това, което е бил в стари времена, място на въздържани и почтени хора, които усилно са се потрудили и не са се интересували какво става в Кампания и Етрурия, камо ли в Мала Азия или Сирия! В онези времена всеки римлянин е бил щастлив и доволен. Промените настъпиха, когато алчни и амбициозни хора се издигнаха над останалите и започнаха да ни убеждават как трябвало да контролираме Кампания, как трябвало да установим силна власт в Етрурия, как всеки италиец трябвало да стане римлянин, как всички пътища трябвало да водят в Рим! Още в този миг червеите на покварата загризаха плътта на нашата нравственост. Оказвало се, че парите никога не са достатъчни, че властта е по-опияняваща от виното. Погледнете броя на погребенията, които се организират в наше време за сметка на държавата! Често ли се случваше в миналото държавата да харчи прескъпоценния си бюджет за разхитителните погребения на хора, които са могли съвсем сами да покрият разходите? А сега какво е? Понякога ми се струва, че плащаме по едно погребение на всеки осем дни! Бил съм градски квестор, знам колко много държавна пара се харчи за глупости като погребения или публични пиршества! Защо държавата да подпомага организирането на публични угоявания, та да могат бедняците да се тъпчат със змиорки и стриди, че дори да си носят за вкъщи? Ще ви кажа защо! За да може някой амбициозен мъж да си осигури избора за консул! „Ама — ще каже той, — пролетариите не гласуват! Аз съм римски патриот, искам да осигуря удоволствия на хора, които не могат сами да си ги позволят!“ Не, пролетариите не могат да гласуват за него! Но всички онези търговци, които доставят храната и пиенето, могат! Спомнете си цветята на Гай Цезар, когато беше куриатен едил! Да не говорим за огромните количества храна и напитки, с които напълни до пръсване двеста хиляди нищо незаслужили стомаха! Опитайте се да съберете, ако можете, всички продавачи на риба и на цветя, които и до днес са длъжни да гласуват най-напред за Гай Цезар, а след това за всеки друг! Но всичко това е законно, според нашите закони никой с пръст не може да го докосне…

Помпей стана и си излезе, последван от множество сенатори. Когато слънцето най-сетне залезе, в Курията присъстваха само четирима слушатели: Бибул, Гай Пизон, Ахенобарб и безпомощният председател на заседанието, консулът Луций Афраний.

Помпей и Крас едновременно пратиха писма до Цезар, който се беше настанил в странноприемницата на Миниций на Марсово поле. Изтощен до крайност, защото въпреки огромния му ръст и исполинската му сила възрастта не му позволяваше физически натоварвания както едно време, Бургунд седеше тихо в ъгъла на стаичката за хранене, която Цезар беше запазил, а господарят му си приказваше с Балб. Балб беше предпочел да прави компания на знатния си приятел, вместо да се настани в Рим, нищо че законът не го спираше.

Двете писма бяха донесени от един и същи куриер и бяха достатъчно кратки, за да ги прочете Цезар веднага.

— Е, по всичко изглежда, че няма да се кандидатирам за консул задочно. — Вдигна той очи към Балб и спокойно отбеляза: — Сенатът изглеждал склонен да удовлетвори молбата ми, но Катон взел думата и говорил до залез-слънце, с което направил гласуването невъзможно. Крас бил тръгнал за насам, Помпей нямало да идва. Според думите му бил следен и съм склонен да му вярвам.

— О, Цезаре! — Балб се просълзи, но какво точно се канеше да каже, така и не се разбра: в следващия миг в стаята нахълта побеснелият Крас.

— Самозабравило се, лицемерно създание! Ще ми се прави на непорочна девица! Не мога да понасям Помпей, дълбоко презирам идиоти като Цицерон, но Катон ми се ще да го удуша с двете си ръце! Що за водач си намери сганта в Сената! Да беше жив Катул, щеше да получи разрив на сърцето като баща си, само да чуеше що за глупости се дрънкат там! Кой е казал, че честността и неподкупността са най-високите добродетели? По-скоро бих се пазарил с най-непочтения лихвар на света, отколкото да разговарям, не, ами да се изпикая върху Катон! Той е по-долно парвеню дори от провинциалистите, които още не са извадили сламата от устата си! Ментула! Верпа! Кунус! Пфу!

Цезар го изслуша ухилен до уши.

— Мили Марк, не съм предполагал, че някой ден ще изрека тези думи, но те моля да се успокоиш! Защо да рискуваш някой пристъп заради нищожества като Катон? Той нищо няма да спечели, пък нека се прави, колкото си ще, на почтен.

— Цезаре, той вече спечели! Вече няма как да станеш консул догодина. Какво ще се случи с Рим, не ми се мисли. Щом нашият град се оказва неспособен да смаже някакви си голи охлюви като Катон и Бибул, нещата наистина отиват на зле! Рим просто няма да го има в близко бъдеще! А аз как ще запазя позициите си пред осемнайсетте центурии, ако ти не станеш първи консул?

— Всичко е наред, Марк, наистина. На Нова година аз ще бъда първи консул, пък ако ще да ми турят Бибул за колега.

Крас изведнъж забрави гнева си и удивено загледа приятеля си.

— Искаш да кажеш, че ще се откажеш от триумфа си?

— Точно така. — Цезар се обърна към ъгъла. — Бургунде, време е да се прибереш при Кардикса и децата. Върви в Държавния дом и ме чакай там. Ще предадеш на майка ми две неща: първо, че се прибирам утре вечерта, и второ, че искам да ми сгъне чисто бялата тога и да ми я прати тук още тази вечер. Утре рано сутринта ще прекося померия и ще вляза в града.

— Цезаре, това е твърде голяма жертва! — изстена Крас.

— Глупости! Каква жертва виждаш ти? Ще се радвам на други триумфи. След края на консулството си няма да се оттегля в някоя спокойна провинция. Нима не ме познаваш, Марк? Ако наистина трябва да проведа своето шествие на юнските иди, ще бъде ли това изобщо зрелище? Не и според моите разбирания. Все пак трябва да се съобразявам с Великия, а той триумфира два дни поред. Не, когато удари моят час, всичко ще е по мой вкус и никой не би могъл да се мери с това, което аз ще покажа. Аз съм Гай Юлий Цезар, не съм някой си Метел Кретик. Рим трябва да говори за моя триумф в продължение на десетилетия. Не е достатъчно за мен да бъда един от многото.

— Не вярвам на ушите си! Да се откажеш от триумфа си? Гай, Гай, та това е върхът на човешката слава! Погледни ме! Цял живот триумфът ми е убягвал, а това е единственото, което искам, преди да умра!

— Тогава се налага да ти осигурим триумф. Горе главата, Марк. Сега седни и изпий една чаша от най-доброто вино на Миниций, след това ще вечеряме. Като гребе по дванайсет часа на денонощие дванайсет дни поред, човек огладнява.

— Току-виж наистина убия Катон! — заключи Крас, преди да седне.

— Както постоянно го повтарям, защото никой не ще да ме чуе, смъртта не е подходящо наказание дори за Катон. Смъртта те лишава от най-голямата победа: да знаеш, че врагът ти осъзнава своето поражение. На мен ми е забавно да се съревновавам с хора като Катон и Бибул, нали съм сигурен, че никога не ще успеят да спечелят?

— Откъде си толкова сигурен?

— Много просто — погледна го учуден Цезар. — Те просто не искат победата толкова горещо, колкото я искам аз.

Крас притеснено поде друга тема:

— Имам да ти казвам и нещо не чак толкова важно, но може би ти ще погледнеш другояче на въпроса.

— Какво е то?

— По-късно. Ние тук си говорим, все едно твоят приятел изобщо не съществува.

— Богове! Балбе, извини ме! — забеляза пропуска си Цезар. — Ела да те запозная с един плутократ, който цени парите дори повече от теб. Луций Корнелий Балб Стария, а това е Марк Лициний Крас.

По начина, по който двамата си стиснаха ръцете, прецени Цезар, личеше, че се смятат за абсолютно равни един на друг. Той не можеше да проумее радостта от това да правиш пари, но двамата му събеседници със сигурност можеха заедно да купят и продадат цяла Испания за броени часове. Колко бяха радостни и двамата, че най-после се срещат. Нищо чудно, че още не се бяха засичали. Красовите премеждия в Испания бяха от времето, когато още никой не знаеше за Балб. А пък самият Балб за пръв път идваше в Рим, нищо че Цезар се надяваше приятелят му да се настани за постоянно тук.

Тримата вечеряха в приповдигнато настроение, защото както се оказа, веднъж събуден от своята спокойна дрямка, Крас трудно се успокояваше и, общо взето, се оказваше доста приказлив. Едва след като отнесоха чиниите и светнаха маслените лампи, той се върна на темата, която искаше да засегне в началото.

— Имам да ти казвам нещо, Цезаре, ама няма да ти хареса.

— И какво искаш да ми кажеш.

— Непот направи кратко изказване пред Сената по повод твоето прошение.

— И не се е произнесъл в моя подкрепа.

— Ни най-малко — съгласи се Крас, но не продължи нататък.

— И какво точно каза? Хайде, Марк, сигурно не е чак толкова страшно!

— Страшно е.

— Значи наистина се налага да ми го кажеш.

— Заяви, че нямало никога да прави услуги на всеизвестни хомосексуалисти като теб. Това беше най-любезната фраза от всички. Познаваш Непот. Нататък продължи в доста по-образен стил, като не пропусна да спомене и цар Никомед Витински. — Крас отново се спря, но тъй като Цезар не продума, продължи: — Афраний заповяда на писарите да изтрият думите от протокола и забрани на Непот да посещава заседанията на Сената, на които той е председател. В интерес на истината се справи доста хладнокръвно със ситуацията.

Цезар не гледаше нито Крас, нито Балб, а и светлината беше недостатъчна, за да прочетат погледа му. Не направи жест, не издаде с нищо тревога или възмущение. Но защо ли на двамата му приятели им се стори, че в стаята захладнява?

Настъпи кратко мълчание, после Цезар каза:

— Непот е постъпил глупаво. Би помогнал повече на добрите люде, ако присъства в Сената, вместо да стои като изритан пес отвън. Сигурно са го приели във вътрешния кръг на добрите люде и най-вероятно са доста близки с Бибул. От доста време чакам някой да припомни тази мръсотия. Преди двайсет години Бибул не спираше да я повтаря, но сякаш случаят беше забравен. — Цезар се усмихна невесело. — Приятели, моите очаквания са, че предстоящите избори ще се съпровождат с големи мръсотии.

— Думите не бяха приети много добре от Сената — успокои го Крас. — Такова мълчание настъпи, че муха да беше бръмнала, щеше да се чуе. Непот трябва да е разбрал, че с тия думи навреди повече на себе си, отколкото на теб, защото когато Афраний го изгони от заседанието, не се сдържа и наруга и него — с онази, старата приказка за „Авловия син“…

— Много съм разочарован от Непот.

— Нищо чудно той самият да има определени слабости в тази насока — промърмори Крас. — Навремето беше много забавно да го слушаме, но сега като си помисля как се държеше като народен трибун в плебейското събрание, се сещам за трептящите му мигли и въздушните целувки, които пращаше на мъжаги като Терм.

— Което обаче няма никакво значение — възрази Цезар и стана. — Непот засегна честта ми, а това означава, че аз трябва да отнема неговата.

Цезар изпрати Крас до вратата, а щом се върна, завари Балб да си бърше сълзите.

— Как може да се трогваш от такива дреболии като глупостта на Непот? — укори го Цезар.

— Знам, че много те боли.

— Да, така е — въздъхна той. — Боли, Балбе, но няма как да го призная в присъствието на римски благородник. Поне да беше истина, тогава щеше да е друго. Но тази клюка е пълна измислица. А в Рим е доста неприятно да те обвинят в хомосексуализъм. Гражданското ти достойнство е силно накърнено.

— Мисля, че римляните не са прави в това отношение — възрази Балб.

— В интерес на истината и аз така мисля. Но това няма връзка с въпроса. За нас важни са традициите, натрупвани от поколенията. По една или друга причина на хомосексуализма се гледа с лошо око. Защо, мислиш, преди двеста година в Рим са посрещали всичко гръцко на нож?

— Но сигурно и в Рим ги има.

— Има ги, и то с лопата да ги ринеш, Балб, пък и не само сред хората, които са далеч от властта. Катон Цензор го разправял същото за Сципион Африкански, а за Сула се знаеше със сигурност. Но няма значение! Ако в живота нямаше неприятности, нямаше да е интересен!

Пръв консул и отговарящ по провеждането на изборите, Квинт Цецилий Метел Целер беше разпънал масата си на Форума в близост до трибунала на градския претор и се занимаваше с множеството кандидатури на граждани, желаещи да се явят на избори за претори или консули. Задълженията му включваха и другите две изборни процедури, които предстояха през квинктил, като именно това беше изтъкнал Катон като довод, когато предложи крайния срок за консулските избори да се изтегли напред. Така, разправяше Катон, отговарящият по провеждането на изборите щял да е в състояние да положи нужните грижи на куриатните кандидати, а след това на спокойствие да се занимава с изборите в народното и плебейското събрание.

Когато човек се явява пред списъците с кандидатите, той задължително облича така наречената тога кандида, ослепително бяла дреха, която се оставяше за целта да престоява с дни на лятното слънце и накрая се търкаше с тебешир. Кандидатът се придружаваше задължително от всички свои клиенти и приятели и колкото по-знатни хора имаше сред тях, толкова по-добре. Кандидатите, които нямаха добра памет, си наемаха специален помощник, номенклатор, който му шепнеше в ухото името на всеки срещнат на площада; напоследък обаче номенклаторите бяха обявени извън закона и се стигаше до конфузни ситуации.

Мъдрият кандидат се въоръжаваше с търпение и грижливо изчакваше всеки, който желае да поговори с него или да му се оплаче, независимо дали въпросният човек е от разговорливите или не. Ако случайно кандидатът срещнеше на улицата майка с малко дете, задължително се усмихваше на майката и целуваше бебето — жените не гласуваха, разбира се, но винаги можеха да убедят съпрузите си да го подкрепят. Кандидатът шумно се смееше, когато това се очакваше от него, плачеше неудържимо, щом му разказваха тъжна история, придаваше си замислен и загрижен вид, когато някой засегнеше в негово присъствие сериозен проблем; но в никакъв случай не си позволяваше да изглежда отегчен или безучастен, освен това внимаваше да не каже неподходяща дума в присъствието на неподходящ човек. Толкова често стискаше ръцете на съгражданите си, че всяка вечер му се налагаше да кисне ръката си в студена вода, за да се отпусне. Убеждаваше приятелите си с по-голяма ораторска дарба да се качат на рострата или пред храма на Кастор, та да се обърнат към минувачите по Форума и да им обяснят какъв страхотен човек е техният другар, що за стълб на обществения морал е, колко поколения видни личности са били негови предци и колко жалки, нечестни и непочтени, корумпирани, лишени от патриотизъм, подли, сексуално извратени, рибоядни, садистични, прелюбодействащи с роднини и гадини, мързеливи, ядливи и свадливи са всички негови съперници. Кандидатът обещаваше всичко на всеки, дори ако обещанията са неизпълними.

На таблиците с римските закони бяха записани не един и два, които да ограничат възможностите му: кандидатът вече нямаше право да си наема номенклатор, не можеше да организира гладиаторски игри, беше в положение да забавлява единствено най-близките си приятели и роднини, в никакъв случай не би следвало да раздава подаръци и не биваше да предлага подкупи. В крайна сметка някои от нарушенията на всички тези закони (като например на наемането на номенклатор) се подминаваха с усмивка, а гладиаторските игри и пищните банкети бяха забравени, не на последно място, за да се спестят повече пари за деня на щедрото раздаване на подкупи.

Интересното с римляните бе, че ако решат да се продадат веднъж, придобиваха навика да се продават всеки път. Продажността също изискваше спазването на определени морални норми, затова и всеки, който си позволи да откаже подкуп, биваше сочен с пръст и изолиран от обществото. Едва ли сред обществените класи извън сенаторската и конническата имаше човек, който да откаже подкуп, още повече че той винаги идваше тъкмо навреме. Най-облагодетелствани бяха представителите на първата класа, в по-малка степен — тези от втората. Третата, четвъртата и петата не си заслужаваха да се харчат пари за гласовете им, тъй като рядко се стигаше до ситуация, в която гласът им изобщо би бил от значение. Човек, който се оправяше лесно с най-първите центурии, дори нямаше нужда да подкупва останалите: те по навик гласуваха, както са гласували първите, в което имаше логика: в центуриите от първа класа членуваха най-богатите римляни, те знаеха и най-добре за кого да гласуват.

Изборите в трибутните комиции протичаха на други начала, там ситуацията беше по-сложна. Никой кандидат за едилска или трибунска длъжност не се занимаваше с четирите градски триби: достатъчно беше да се съсредоточи върху трийсет и едната селски, чиито членове най-често стояха далеч от града по време на избори.

Колко ще получи човек от кандидата, зависеше най-вече от самия него. Понякога всеки един от две хиляди подкупени избиратели получаваше по хиляда сестерции. Понякога беше достатъчно да се набележат четирийсет влиятелни персони, на които да бъдат подадени под масата по петдесет хиляди сестерции. Клиентите бяха длъжни да гласуват според това как гласуват патроните им, но малко парици в брой улесняваха всички. Най-общо един изключително богат кандидат за консул можеше да си позволи да пръсне два милиона сестерции за една предизборна кампания. Случваше се и обратното: понякога всички кандидати не се разделяха лесно с парите си и обществото шумно се възмущаваше от нежеланието им да раздават подкупи, на когото трябва.

Подкупите се раздаваха най-често преди деня на гласуване, но за всеки случай кандидатите поставяха свои хора до кошовете с изборните таблички, та да се уверят на място, дали някой от избирателите не е пропуснал да напише подходящото име. Опасността се състоеше най-вече в това да подкупиш неподходящия човек. Катон беше известен с навика си да събира край себе си цели дружини от уличени във вземане на подкупи избиратели и да ги води да свидетелстват в съда. Да свидетелстваш в съда, след като сам си взел подкуп, не се смяташе за непочтено, тъй като подкупният избирател вече е изпълнил своя дълг, гласувайки, за когото трябва, а след това изпълняваше и своите задължения пред съда, както е било уговорено още преди вземането на подкупа. Това обясняваше и защо повечето от римляните, съдени за това, че са подкупвали избиратели, по принцип са бивали и избирани, като се почне с Публий Сула и Автроний и се стигне до Луций Мурена. Съдът нямаше време да се занимава с неуспели кандидати.

Обичайно беше на изборите за консули да явят не повече от десет души, най-често шест или седем, поне половината от тях представители на знатните фамилии. Електоратът обикновено имаше богат избор. Но в годината, в която Цезар се кандидатираше, Фортуна сякаш се оказваше благосклонна към Бибул и добрите люде. Повечето от преторите, с които Цезар беше служил по едно време, оставаха по провинциите си, където им се удължаваха пълномощията, затова отсъстваха от града и не участваха в ожесточената борба за единственото вакантно място: за всички римляни, разбиращи от политика, изборът на Цезар, при това с най-много гласове, беше задължителен. Съответно шансовете на останалите намаляваха, а пък предварително се знаеше, че именно Цезар ще е първи консул. Затова и мнозина, които имаха амбиция да се доберат до консулската длъжност, отложиха участието си за следващата година.

Вследствие на това добрите люде решиха да заложат всичко на една-единствена кандидатура — тази на Марк Калпурний Бибул — и се впуснаха да разубеждават всички потенциални кандидати сред старите и знатни фамилии в желанието им да се конкурират с него. Бибул трябваше да е втори консул! Така той щеше да е в правото си да ограничава Цезар във всичко, което предприеме.

В резултат тази година за участие в изборите се записаха само четирима души, а от тях само двама бяха, представители на аристокрацията — Цезар и Бибул. Другите двама бяха нови лица, а и само единият заслужаваше внимание — Луций Лукцей, известен адвокат и верен поддръжник на Помпей. Разбира се, Лукцей щеше да разчита на подкупи, опрян на големите богатства на Помпей, а и на своите собствени. Лукцей беше в състояние да покрие обичайния размер на вноските за подкупи, но в това се заключаваха и всичките му шансове. Бибул принадлежеше към клана на Калпурниите, зад него стояха всички добри люде, а и той имаше с какво да купува гласове.

Цезар прекоси померия още при зазоряване.

Придружен единствено от Балб, той пое по Вия Лата, изкачи Хълма на лихварите, влезе в града през Фонтиналската порта и се озова на Форума от страната на Лаутумиите и Базилика Порция. Метел Целер беше изненадан в гръб, защото беше обърнал масата си към храма на Кастор и колкото и да се взираше в орела, кацнал на покрива насреща, нямаше как да види Цезар, дошъл от другата посока.

— Интересно знамение — рече Цезар, имайки предвид орела.

Целер ахна, задави се от вълнение и изведнъж прибра книжата си на купчина.

— Закъсня — извика и скочи на крака. — Затворих!

— Хайде сега, Целере, не можеш да пренебрегваш закона. Дошъл съм да заявя желанието си да участвам в изборите за консул и съм спазил срока, който е юнските нони. Днес твоята служба работи, така е пожелал сенатът. Ето ме, идвам и те заварвам в работна обстановка. Следователно си длъжен да приемеш кандидатурата ми. Не съществува никаква пречка.

Изведнъж Форумът се оказа пълен с народ. Присъстваха всички клиенти на Цезар, а с тях и един човек, който не беше клиент, затова пък беше достатъчно влиятелен, за да отваря всички врати пред себе си. Марк Крас демонстративно се приближи до Цезар и застана до покритото му с бляскавата тога ляво рамо.

— Някакъв проблем ли има, Цезаре? — попита той.

— Не и доколкото аз знам. Какво ще кажеш, Квинт Целер?

— Ти още не си предал на хазната отчета за финансовата година в провинцията си.

— Напротив, Квинт Целер, предал съм го. Книжата са пристигнали в хазната вчера сутринта, придружени от указания да бъдат разгледани незабавно. Искаш ли да се разходим заедно до храма на Сатурн, за да проверим дали са открити несъответствия?

— Приемам кандидатурата ти за консул — отстъпи Целер и се надвеси над Цезар. — Глупак си ти! Да се откажеш от триумфа си и заради какво? За да се вържеш пак за Бибул, който непрекъснато ще ти пречи. Трябваше да дочакаш следващите избори.

— До следващите избори Рим няма да го има, ако оставим Бибул да си разиграва коня. Не, не се изразих правилно. Ако оставим Бибул да стои със скръстени ръце и да налага забрани. Така е по-точно казано.

— Той наистина ще забранява всичко, ако си негов старши колега!

— Нека се опита!

Цезар обърна гръб на Целер, прегърна Крас и двамата се насочиха към тържествуващата и едновременно с това плачеща тълпа. Римляните се чудеха дали да страдат за пропуснатия триумф, или да се радват, задето Цезар се е върнал при тях в града.

Целер наблюдава прочувственото посрещане и накрая даде знак на помощниците си да събират всичко.

— Вече наистина затварям — рече той и се изправи. — Ликтори, към къщата на Марк Калпурний Бибул, и поне веднъж вървете бързо!

Тъй като бяха нони и нямаше насрочено заседание на Сената, Бибул си беше вкъщи, за да посрещне лично Целер.

— Познай кой току-що се кандидатира за консул! — процеди през зъби действащият консул, щом го въведоха в кабинета на Бибул.

Кокалестото лице с оголеното чело на домакина му пребледня.

— Шегуваш се!

— Ни най-малко — поклати глава Целер и се намести на близкия стол. По лицето му се изписа гримаса на неудовлетворение заради другия посетител, който вече беше седнал на почетното място: Метел Сципион. Как пък се случи точно днес да се засече с този вечно мрачен глупак и песимист. — Цезар пресече померия и се отказа от империума си.

— Но той трябваше да триумфира след броени дни!

— Казвах ви аз — намеси се Метел Сципион, — в края на краищата пак ще излезе победител. И знаете ли защо винаги така става? Защото той не губи време да обмисля цената на това, което върши. Той не разсъждава като нас. Никой от нас не би се отказал от триумфа си, когато изборите за консули се провеждат всяка година.

— Този човек е луд — отбеляза кисело Целер.

— Или е твърде луд, или е твърде нормален, никога няма да разбера. — Бибул плесна с ръце. На вратата се появи човек от прислугата и той се разпореди: — Изпрати да повикат Марк Катон, Гай Пизон и Луций Ахенобарб.

— Военен съвет значи? — въздъхна от досада Метел Сципион, убеден, че и този път нищо смислено няма да се получи.

— Да, точно така! И нека те предупредя, Сципионе: само да си повторил, че Цезар винаги излиза победител! Не желаем да ти слушаме прокобите. С вечните си предсказания си заприличал на Касандра.

— На Тирезий, да си имаме уважението! — засегна се Метел Сципион. — Да не би да ти приличам на жена!

— Е, на него му се е случило поне веднъж да се почувства като жена — изхили се Целер. — При това сляпа! Ти да си виждал някога мъж да се съвкупява със змии, Сципионе?

Докато успее Цезар да се прибере в Държавния дом, вече беше минало пладне. Какво ли не го беше забавило: от една страна, цели тълпи граждани се бяха стекли на Форума, за да го видят, от друга, той трябваше да мисли и за приятеля си Балб, да му оказва нужното уважение и да го запознава с всички по-важни особи, които срещнат на площада.

Щом се озоваха в къщата, трябваше най-напред да настани госта си в самостоятелни покои, после се видя с майка си, с дъщеря си, с весталките, но още преди времето за вечеря успя да се прибере в кабинета си, да затвори вратата след себе си и да се отдаде изцяло на мислите си.

Триумфът вече беше минало, нямаше полза да мисли повече за него. Много по-съществено беше да реши какво да предприеме тепърва и да предугади каква клопка ще му скроят добрите люде. Като се сетеше колко бързо Целер си събра нещата и напусна Форума, можеше да заключи само едно: в този същия миг добрите люде се бяха събрали в нечий дом и заговорничеха.

На Цезар му беше мъчно за Целер и Непот. Те бяха чудесни съюзници. Но защо си бяха дали толкова труд да го предизвикват за вечни времена? За пред хората обект на тяхната омраза беше Помпей, но те нямаха повод да гледат на Цезар като на Помпеева марионетка. Цезар трябваше да признае, че при всяко изказване в Сената е заставал в подкрепа на Помпей, но двамата никога не са били близки приятели, пък и нямаха роднинска връзка. Помпей дори не беше предложил на Цезар да го придружи като легат при похода на Изток, така че между двамата не съществуваше онова положение на „амициция“, един вид приятелство пред закона. Или може би братята Метели отчаяно търсеха място сред добрите люде и с тази цел трябваше да се отнасят като с врагове с всички онези, които не допадат по вкуса на Бибул и Катон? Това също изглеждаше невероятно: Целер и Непот се радваха сами на достатъчно голям авторитет, за да си търсят съюзници при такива условия. Напротив, добрите люде биха били склонни да им лазят в краката, само и само да минат на тяхна страна.

Най-озадачаващ беше самият акт на Непот: да си позволи волности по адрес на Цезар насред Сената; това не можеше да се обясни с политически мотиви, подобна реакция издаваше лична неприязън, желание за мъст. Но за какво има Непот да си отмъщава? Цезар нямаше спомен двамата да са изпитвали омраза един към друг, когато преди две години си сътрудничиха срещу Цицерон. Цезар не беше Помпей, той не страдаше от неговата мания всички да го обичат и не се страхуваше, че някоя погрешна стъпка ще му създаде нови врагове. Но простата логика го убеждаваше, че преди две години между него и Непот не е съществувал и повод за дрязга. Тогава защо братята Метели са се зарекли да му отмъщават? Защо? Заради Муция Терция може би? Да, именно заради нея! Какви ли ги е измисляла, за да оправдае пред тях своите изневери? Мисълта, че е предлагала аристократичното си тяло на грубите ласки на някакъв си Тит Лабиен, нямаше да зарадва високомерните Метели, а те не само че не осъдиха поведението й, ами се превърнаха в най-яростни защитници на поруганата й чест и именно затова се бяха настроили срещу Помпей. Дали Муция не е обвинила за всичко Цезар, с когото се познаваха от двайсет и шест години — от времето, когато беше омъжена за Марий Младши? Дали тя не е посочила Цезар за своя истински прелъстител? Слухът все отнякъде трябваше да тръгне. Имаше ли по-достоверен източник от самата Муция?

Много добре. Значи братята Метели ще му останат заклети врагове. Бибул, Катон, Гай Пизон, Ахенобарб и други по-маловажни техни привърженици, като Марк Фавоний и Мунаций Руф, биха прибегнали до всяко средство, с изключение може би на убийството, за да компрометират Цезар. Оставаше неясен Цицерон. Светът беше пълен с хора, които не можеха да заемат позиция и един ден кокетничеха с една политическа фракция, на другия се обвързваха с втора, а накрая се оказваха с малко приятели и никакви съюзници. Цицерон беше точно такъв. Къде точно между политическите групи се намираше той в момента, никой не знаеше. Най-вероятно и самият Цицерон не беше наясно. Днес ще се умилква около любимия си Помпей, утре ще кълне всичко, което Помпей някога е сторил през живота си. Това какви шансове оставяше на Цезар, който беше близък приятел с Крас? Да, най-добре беше да отпише Цицерон…

Разумът му подсказваше да сключи политически съюз с Луций Лукцей. Цезар добре го познаваше, тъй като двамата заедно бяха работили по много съдебни дела, докато Цезар беше съдия. Лукцей беше чудесен адвокат, завиден оратор и умен политик, заслужаващ да придаде благородническо звание на себе си и на рода си. Лукцей и Помпей можеха да си позволят да използват подкупи и със сигурност щяха да го сторят, стига да можеше Великия да разчита на подкрепа сред първите осемнайсет центурии! Но неговата беда се състоеше в това, че той нямаше съюзници сред най-висшите обществени кръгове, нямаше съмишленици и в Сената, доста странно предвид огромният му авторитет, но и лесно обяснимо с презрителното отношение, което Помпей винаги бе имал спрямо законите и традициите на града. Навремето сенаторите бяха принудени да го допуснат до консулските избори, нищо че не беше стъпвал в Сената. Никой от хората, които по онова време принадлежаха към институцията, нямаше да забрави позора. Пък и не беше минало много време: само някакви си десет години. Единствените предани привърженици на Помпей сред назначените отци бяха събратята му от Пицен: Петрей, Афраний, Габиний, Лолий, Лабиен, Лукцей, Херений, а те нямаха нужната тежест. Всички заедно да се бяха опитали, не биха могли да привлекат към себе си и най-невзрачния сенатор, освен ако и той не се окажеше с пиценски корен. Парите можеха да осигурят някой глас, но Помпей и Лукцей не разполагаха с необходимата организация да раздадат много пари между влиятелните избиратели, което със сигурност беше големият коз на добрите люде.

Нямаше как другояче: добрите люде щяха да подкупват. И като се имаше предвид, че Катон познаваше до съвършенство системата и знаеше на кого какво да се даде, никой не би могъл да разчита да ги разобличи: освен ако Цезар не се вживееше в ролята на Катон и не започнеше на свой ред да води разследвания. Но нямаше подобни намерения. Не заради принципите си, а защото не му оставаше време, пък и нямаше собствена мрежа от информатори. Докато Катон беше практикувал антикорупционния занаят от години и се чувстваше като риба във вода. Какво да се прави, Цезар трябваше да си запуши носа за вонята и да свиква с мисълта, че негов колега ще е Бибул…

Но какво друго щяха да измислят? Може би да попречат на бъдещите консули да поемат управлението на провинции след изтичането на мандата им? Нищо чудно. В този момент консулски провинции бяха само двете Галии, което се дължеше на размириците сред алоброгите, хедуите и секваните. Двете Галии по традиция се управляваха в екип, тъй като в Италийска Галия се намираха военните бази и работилниците за оръжие. Докато управителят на Трансалпийска Галия воюваше, този на съседната провинция се грижеше за снабдяването. Действащите консули Целер и Афраний щяха да управляват двете Галии на следващата година, като от Целер се очакваше да воюва оттатък Алпите, а от Афраний — да го подпомага отсам. Нямаше да е трудно пълномощията на двамата да се удължат за още година или две. Вече имаше прецеденти, тъй като повечето провинциални управители в настоящия момент се бяха задържали два, че дори три мандата.

При условие, че алоброгите се бяха усмирили веднъж завинаги — а в Рим така бяха свикнали да мислят, кръвопролитията в Далечна Галия бяха по-скоро израз на междуплеменни вражди, отколкото на неподчинение спрямо Рим. Преди повече от година хедуите се бяха оплакали на Сената, задето секваните и арверните извършвали набези над земите им; сенатът тогава не беше обърнал внимание на жалбите им. На другата година дойде ред на секваните да се оплакват. Те бяха сключили съюз с едно германско племе, живеещо оттатък Рейн — свевите, като в замяна на помощта му предлагаха на свевския цар Ариовист една трета от земята си. За тяхно нещастие Ариовист сметнал, че една трета му е малко, и поискал две. Тогава пък от Алпите се появили хелветите, които пожелали да се преселят в долината на река Родан. Всичко това обаче малко вълнуваше Цезар, който дори се радваше, че на Целер ще се падне честта да спасява положението между няколкото по-могъщи варварски племена в Галия.

Цезар искаше за себе си провинцията на Афраний — Цизалпийска или Италийска Галия. Той знаеше накъде да потегли оттам: към Норик, Мизия, Дакия, покрай бреговете на Дунав, та чак до Евксинския понт. Завоеванията му щяха да свържат Италия с Помпеевите провинции в Азия, несметните богатства на земите по двата бряга на голямата река щяха да принадлежат единствено и само на Рим, който щеше да има свой сухоземен път до Азия и Кавказ. Навремето Митридат се бе опитал да постигне всичко това, тръгвайки от изток на запад. Защо да не успее Цезар, ако потегли от запад на изток?

Управлението на консулските провинции все още се определяше от Сената, както го пишеше и в закона, прокаран навремето от Гай Гракх. Законът дори предвиждаше, че управлението на провинциите през предстоящата година може да се предреши дори преди провеждането на избори. По този начин кандидатите за най-висшата длъжност в страната знаеха предварително за какво се състезават.

Цезар гледаше на този закон като на изключително полезен, тъй като не позволяваше на хората да се възползват от огромните правомощия на консула, та сами да си присвоят провинцията, която най-горещо желаят. А при настоящите условия за Цезар беше по-добре да знае от самото начало коя провинция ще му бъде съдено да владее. Ако нещата не потръгнеха в желаната посока — например, ако на консулите следващата година по принцип им се откажеше да управляват провинция, — то законът на Гай Гракх поне му оставяше седемнайсет месеца, в които да маневрира и да обмисля как да се сдобие с желания проконсулски империум. Цезар трябваше да се сдобие с Италийска Галия! Интересно, че тъкмо Афраний можеше да се окаже по-сериозен противник от Метел Целер. Дали Помпей щеше да се съгласи да отнеме правомощията на своя предан Афраний в полза на един услужлив консул в лицето на Цезар?

Управлението на Далечна Испания бе помогнало на Цезар да преосмисли много свои възгледи. Практическата страна на властта, както времето, прекарано далеч от Рим, го научиха на много неща. От разстояние той забеляза доста подробности, които му бяха убягвали, а разбиранията му по много проблеми коренно се промениха. Целта обаче си оставаше една и съща: не само пръв сред римляните, но и да се запомни като най-великия от всички успели да се нарекат с това име.

Цезар обаче се убеждаваше, че целта му е непостижима, ако се съобразява със старите правила. Хора като Сципион Африкански и Гай Марий бяха успели с една-единствена крачка да прескочат от баналния консулски мандат до лаврите на големия пълководец, който е постигнал толкова велики подвизи на бойното поле, че се радва на неоспорими привилегии приживе и на неувяхваща слава след смъртта си. Но най-накрая Катон Цензор беше пречупил Сципион, нищо че той вече си беше спечелил името на пръв сред римляните, а колкото до Марий, той сам се беше пречупил в умопомрачението си, последвало няколкото мозъчни удара. Но дори от тях двамата никой не беше срещал такава упорита опозиция, каквато представляваха добрите люде по времето на Цезар.

Присъствието на добрите люде внасяше коренна промяна.

Цезар си даваше сметка, че няма да се справи сам, че са му нужни съюзници, които да са с достатъчно голямо влияние, за да не могат да се нарекат просто негови съмишленици. Иначе Цезар вече се радваше на своя политическа фракция, в която влизаха хора като Балб, Публий Ватиний (богатствата и хитростта му го правеха незаменим помощник), големият римски банкер Гай Опий, Лузий Пизон (очевидно негов привърженик, след като е способен да катери огради, за да го спасява от кредиторите), Авъл Габиний, Гай Октавий (съпруг на Цезаровата племенница, изключително богат човек, при това настоящ претор).

Но му трябваше и Марк Лициний Крас например. Беше забележително, че късметът бе пожелал именно Крас да му бъде приятел: неизпълнимите договори на откупвачите на данъци се оказваха изключителен и напълно неочакван шанс Цезар да обвърже Крас с каузата си. Ако той като първи консул успееше да разреши спора в полза на Крас, то и всички сътрудници на Крас щяха да станат и негови.

Но Цезар се нуждаеше и от Помпей Велики. „Трябва ми, не мога без Помпей. Но как да го привържа към себе си, след като изпълня исканията му и уредя наболелите проблеми? Той не е истински римлянин и не умее да изразява благодарността си. Не бива да се поддавам на властта му, но пък съм длъжен да го запазя като съюзник!“

В този момент уединението му беше нарушено от майка му.

— Знаеш кога да влезеш — усмихна се Цезар, стана от мястото си и я настани на близкия стол — жест, който рядко му се случваше да стори. — Майко, вече знам накъде да вървя.

— Това не ме учудва, Цезаре. Ти винаги си вървял към звездите.

— Ако не до звездите, то поне до далечни земи.

Аврелия свъси вежди.

— Предполагам, че си чул какво е говорил по твой адрес Непот в Сената?

— Да, научих го от Крас. Той самият беше доста притеснен.

— Е, рано или късно историята щеше да се раздуха наново. Как ще се оправиш сега?

Този път Цезар се намръщи.

— Не съм съвсем сигурен. Но се радвам, че не съм бил в Сената — можеше да се наложи да го убия на място, а това нямаше да се отрази добре на кариерата ми. Може би ще трябва да му пратя въздушни целувки, та да убедя хората кой какви склонности има. Крас например го подозирал в известни отклонения.

— Не — възрази Аврелия. — Прави се, все едно нищо не се е случило. По дирите ти са останали повече женски трупове — е, образно казано, — отколкото по стъпките на Адонис. Ти не си въртял интриги с мъже: колкото и да се опитват, дори най-заклетите ти врагове не са успели да те изкарат нечий любовник. Остава им единствено горкият цар Никомед. Двайсет и пет години по-късно друго обвинение няма. Времето ще разреши случая в твоя полза, Цезаре, затова не се поддавай на емоции. Предполагам, че все по-трудно издържаш, но те умолявам да не реагираш дори отново да се повдигне въпросът. Просто се прави, че нищо не чуваш.

— Да, права си. — Цезар въздъхна. — Сула разправяше навремето, че нямало по-труден път до консулството от неговия, нито по-трудно консулство от неговото. Но се страхувам, че ще го надмина.

— Това е на добро! Той стоеше над всички останали, а и все още стои.

— Помпей няма да е щастлив, ако всички го мразеха толкова, колкото мразеха Сула, но като се замисля, майко, стигам до заключението, че е по-добре да те мразят, отколкото да потънеш в неизвестност. Човек никога не знае какво ще му донесе бъдещето. Може само да се подготвя за най-лошото.

— И да действаш — допълни Аврелия.

— Винаги. Вечерята готова ли е?

— Всъщност точно затова бях дошла. — Аврелия стана. — Твоят Балб ми харесва. Аристократ с потекло, нали?

— Не по-малко благородно от моето. Може да проследи предците си до хиляда години назад. Финикиец. Истинското му име е удивително: Кинаху Хадашт Библос.

— Цели три имена? Значи наистина е благородник.

Излязоха в коридора и се насочиха към триклиния.

— Някакви проблеми с весталките? — заинтересува се Цезар.

— Никакви.

— Как е моята малка черна птичка?

— Разцъфтява.

В този момент откъм стълбите се зададе Юлия и Цезар използва случая да й се порадва отдалеч. Беше пораснала и се беше разхубавила.

Юлия беше наследила чертите на баща си, които той беше наследил от Аврелия. Кожата й беше толкова светла, все едно беше прозрачна, а гъстите й коси бяха почти бели — съчетание, което внушаваше усещането за изключителна крехкост, подчертано от големите й виолетови очи. Беше висока колкото мъж със среден ръст, може би беше твърде слаба, а гърдите й — твърде малки, за да се понравят на мъжете, но отдалеч си личеше изящната й походка, която можеше само да радва мъжките погледи. „Бих ли я пожелал, ако не ми беше дъщеря? Не съм сигурен дали ще я желая, но със сигурност бих я обичал. Тя е истинска Юлия, родена, за да прави мъжете щастливи.“

— През януари навършваш седемнайсет — отбеляза Цезар, като намести стола на дъщеря си точно срещу своето място на кушетката. Аврелия седеше срещу Балб, който заемаше почетната половина на централното ложе. — Как е Брут?

Юлия му отговори невъзмутимо, без никакво вълнение.

— Добре е, татко.

— Сигурно си създава име на Форума?

— По-скоро сред читателите. Резюметата му много се ценят. — Юлия се усмихна. — Но според мен най-много му се нравят финансовите дела. Може само да съжалява, че общественото му положение не му позволява да се развихри.

— Нима няма пред себе си примера на Марк Крас? Сенатът ще си затвори очите, ако действа умно.

— Той е умен. — Тя замълча за миг, сякаш събираш смелост. — Щеше да постигне много повече, ако майка му го бе оставила на мира.

Цезар се усмихна.

— Съгласен съм с теб, дъще. Непрекъснато й повтарям да престане да се държи с него като с домашно зайче, но уви, Сервилия си е Сервилия.

— Знаех си, че имам още нещо да ти кажа. Сервилия искала да те види — обади се Аврелия.

Но Цезар се сблъска по-напред със самия Брут; младежът дойде да види Юлия точно в мига, в който четиримата ставаха от масата.

Уви! Времето не беше помогнало с нищо на бедния Брут. Беше все тъй непохватен, едва-едва стисна ръката на Цезар и както преди не знаеше къде да дене погледа си. Той винаги се дразнеше от хора, които не гледат събеседника си в очите, за него това беше израз на слаб характер. Жестокото акне на Брут сякаш се беше възпалило още повече, нищо че вече беше на двайсет и три години. Нищо чудно, че предпочиташе да се изявява в литературата. Да не беше толкова богат и да не беше от знатно потекло, никой не би го взел насериозно.

Очевидно обаче Брут все така обичаше Юлия. Нежен, любезен, верен, привързан. Погледът му се изпълваше с топлина, щом я видеше, хващаше я за ръката, сякаш се страхуваше да не се счупи. Цезар нямаше защо да се тревожи дали младежът не си е пробвал късмета преждевременно. Брут със сигурност щеше да изчака деня на сватбата. Изведнъж му хрумна, че Брут наистина ще чака до деня на сватбата, че досега не е имал никакви интимни преживявания. Което означаваше, че бракът ще се отрази доста силно на личността му. Бедният Брут. Съдбата не се оказваше благосклонна към него, след като му бе отредила за майка харпията Сервилия. Цезар се запита как ли Юлия ще се оправя със свекърва си. Дали и нея нямаше да прегризе безмилостната харпия, свикнала всички да й се подчиняват?

Срещна се с харпията привечер на другия ден, в самостоятелното си жилище на Вик Патриции. Тя беше на четирийсет и пет, но не й личеше.

Цезар очакваше в леглото да хвърчат искри, но вместо това тя го дари с леностни наслади и той безсилен потъна като насред плетеница от всевъзможни усещания, за да изпадне в бездиханна отмала. Когато се запознаваха, Цезар беше в състояние да запази ерекцията си с часове, без да достигне оргазъм, но с времето трябваше да го признае, че Сервилия го надмина. Колкото по-дълго време бяха заедно, толкова по-трудно ставаше на Цезар да й устоява. Друга възможност нямаше, освен да крие чувствата си от нея. На Сервилия не биваше да й се поднасят сведения, от които би могла да се възползва!

— Чувам, че откакто си пресякъл померия и си обявил кандидатурата си, добрите люде са установили военен режим — сподели Сервилия, докато двамата се излежаваха във ваната.

— Едва ли си очаквала друго.

— Не, разбира се. Но смъртта на Катул им подейства като пружина. Бибул и Катон заедно съчетават две качества, които вече няма кой да ги разубеди да не използват — едното е да изкарат всяко най-гнусно деяние проява на висша добродетел, другото е да си затворят очите за всякакви последствия от неразумните си действия. Катул беше зъл човек, защото беше дребнав като баща: си, но и това е естествено, след като майка ти се казва Домиция. Докато баба му беше Попилия, далеч по-благородна фамилия. Но Катул все пак имаше известна представа как трябва да се държи истинският римски благородник, пък и понякога успяваше да предугади ужасните последици от тактиката на добрите люде. Затова нека те предупредя, Цезаре, смъртта на Катул е голямо нещастие за теб.

— И Великия спомена, че смъртта на Катул променила нещата. Аз нямам нужда от напътствия, Сервилия, но ми е интересно да чуя мнението ти. Какво би очаквала от мен да сторя, за да противостоя на добрите люде?

— Мисля, че е време да признаеш пред себе си, че не можеш да спечелиш, ако нямаш могъщи приятели. Досега, Цезаре, си се сражавал винаги сам. От днес ще трябва да се обединиш с други като теб. Лагерът ти е много тесен, разшири го.

— Как? Или по-точно: с кого?

— Марк Крас има нужда от теб, за да спасиш реномето му сред публиканите. Атик не е чак такъв глупак, че да се обвърже за вечни времена с Цицерон. Макар да има слабост към него, държи повече на търговията. Атик не търси вече печалбата, на него му се иска да има власт. Може би си щастливец, задето не гледа на властта като на обвързване с политиката, иначе щеше да имаш сериозна конкуренция в негово лице. Гай Опий е най-големият от всички римски банкери. А ти вече имаш при себе си Балб, най-великия от всички банкери изобщо. Ще намериш начин да привлечеш и Опий. Покрай Юлия Брут е на твое разположение.

Беше се излегнала така, че прелестните й гърди нежно се поклащаха над водата, косата й беше вдигната на кок, за да не се намокри, а черните й очи гледаха замечтано, сякаш се опитваха да надникнат в дълбините на собствената й душа.

— Ами Помпей? — попита лениво Цезар.

Сервилия се скова.

— Не, Цезаре, не. Не и с пиценския касапин! Той не разбира как работи римската машина, никога не го е разбирал, няма и да го разбере. За добро или за лошо притежава огромна сила. Но той не е римлянин! Ако беше истински римлянин, никога нямаше да си позволи онова, което стори на Сената, преди да стане консул. Той е лишен от ловкост и правилна ориентация, липсва му вътрешното убеждение, че е непобедим. Помпей си въобразява, че ни управлява, и че законите са били измислени само за да може той да ги нарушава. Но в същото време търси всеобщото одобрение и се разкъсва от противоречиви желания. Иска до смъртта си да остане пръв сред римляните, но просто не знае как да го осъществи.

— Вярно е, че не постъпи много мъдро при развода си с Муция Терция.

— Според мен е виновна самата Муция — отговори Сервилия. — Хората май забравят тя коя е. Дъщеря на Сцевола, любимата племенница на Крас Оратор. Само на някой селяк като Помпей ще му хрумне да я заключи в провинциалния си замък, на триста километра от Рим, където да прекара живота си. Тя и затова му изневери със селяндур като Лабиен, макар че би предпочела да е с теб.

— Това винаги съм го знаел.

— Знаели са го и братята й. Затова са й повярвали.

— Аха! И аз това си помислих.

— Скавър обаче й подхожда.

— Значи мислиш, че трябва да стоя далеч от Помпей?

— Да, и хиляда пъти бих ти го повторила! Той не може да играе играта, защото не й знае правилата.

— Сула навремето го командваше.

— Но и той командваше Сула. Това не го забравяй никога, Цезаре.

— Права си, командваше го. Но Сула имаше нужда от него и затова го търпеше.

— Толкова по-зле за Сула — изсумтя презрително Сервилия.

Луций Флавий отнесе Помпеевия законопроект за земята пред плебейското събрание, колкото да стане ясно, че няма шансове да мине. В Кладенеца на комициите се беше настанил самият консул Целер, който упорито противоречеше на оратора и не му позволяваше дори да се изкаже. Споровете им преминаха в чисто заяждане и накрая бедният Флавий се видя принуден да се възползва от правото си на неприкосновеност и да прати консула под охрана в Лаутумиите. От килията си Целер свика заседание на Сената, а когато Флавий застана пред вратата на тъмницата, за да не мине никой, Целер заповяда да се съборят стените и лично ръководеше акцията. Нищо не му пречеше просто да се махне от килията, която и без това не се заключваше, но консулът предпочете да докаже на Луций Флавий как се спазва законът и демонстративно продължи да изпълнява своите управленски функции, без да напуска затвора. Огорчен и обиден, Помпей нямаше друг избор, освен лично да се скара на трибуна си. Най-накрая Флавий разреши Целер да напусне ареста и повече не се показа в плебейското събрание. Нямаше дори кой да подложи законопроекта на гласуване.

Междувременно предизборната борба ставаше все по-динамична, при това при забележителен обществен интерес заради сензационното завръщане на Цезар. По една или друга причина отсъствията на Цезар създаваха впечатлението, че без него животът в Рим е скучен. Щом се освободеше рострата или площадката пред храма на Кастор, мястото мигом се заемаше от младия Курион, който очевидно си бе поставил за цел да замести Метел Непот като най-злъчен Цезаров критик (самият Непот беше заминал за Испания). Приказката за цар Никомед, различни версии, всеки път с някое оригинално нововъведение. Но както сподели Цицерон пред Помпей:

— Ако някой от двамата е женствен, това е със сигурност Курион. Той беше любимец на Катилина, а може би и просто любим.

— Аз пък си мислех, че принадлежи на Публий Клодий — учуди се Помпей, който трудно следеше сложните интимни взаимоотношения, съпътстващи политическия и обществения живот.

Цицерон потръпна при споменаването на омразното име.

— Курион принадлежи най-напред на самия себе си.

— Ти стараеш ли се в полза на кандидатурата на Лукцей?

— Разбира се! — отговори надменно той.

Заради Теренция Публий Клодий се превръщаше във все по-жесток и опасен враг. Откъде им идва на жените това желание да тровят живота на мъжете си? Ако го беше оставила на мира, Цицерон вероятно нямаше да свидетелства против обвиняемия, когато дванайсет месеца по-рано на делото за Клодиевото богохулство най-после се даде ход. Защото Клодий си измисли, че на празника на Бона Дея се е намирал в Интерамна и дори доведе със себе си няколко свидетели, на които можеше да се вярва. Но Теренция беше на друго мнение.

— Ако си спомняш, той дойде да те търси по работа тъкмо в деня на Бона Дея — настояваше тя пред мъжа си. — Идваше да ти съобщи, че заминава като квестор в Западна Сицилия и смятал да се справи добре. Беше в деня на Бона Дея, сигурна съм! Ти сам ме беше предупредил, че Клодий ще идва да търси съвет.

— Грешиш, скъпа! — не знаеше какво да отговори Цицерон. — Провинциите бяха разпределени по жребий едва три месеца след това!

— Глупости, Цицероне! Много добре знаеш, че жребият е предрешен. Клодий знаеше къде ще служи! Всичко е заради онази уличница Клодия, нали? Не искаш да свидетелстваш заради нея.

— Няма да свидетелствам, защото вътрешният глас ми подсказва да не разбуждам точно този звяр. Теренция, Клодий не изпитва топли чувства към мен още от времето, когато защитавах Фабия! Още оттогава го помня като твърде неприятен човек. Сега просто не мога да го гледам. Но той вече има годините и може да влезе в Сената, освен това е патриций от рода на Клавдиите. Големият му брат Апий е близък мой приятел, както е и приятел на Нигидий Фигул. Отношенията ни не позволяват да свидетелствам против Клодий.

— Ти въртиш любов със сестра му Клодия и само заради това отказваш да изпълниш дълга си — настояваше Теренция.

— Аз не въртя любов с Клодия! Тя се позори достатъчно с онзи поет, Катул.

— Жените — отвърна му със своята желязна логика Теренция — не са като мъжете, съпруже. На тях просто не им достигат стрелите в колчана, за да стрелят. Затова пък могат да си разтворят краката и да поемат цял арсенал.

Цицерон се предаде и свидетелства в съда, с което и унищожи алибито на Клодий. И макар парите на Фулвия да бяха достатъчни да купят съдебните заседатели (трийсет и един души обявиха Клодий за невинен срещу двайсет и пет), Клодий нито щеше да прости, нито щеше да забрави. На това отгоре веднага след процеса той зае мястото си в Сената и даде глас на остроумията си по адрес на Цицерон. Цицерон обаче скоро постави Клодий на мястото му — още една причина той да го ненавижда.

В началото на настоящата година народният трибун Гай Херений, пиценец, което поставяше въпроса не работи ли по указания на Помпей — даде ход на процедура, която да промени статута на Клодий от патрициански на плебейски. За целта се изискваше специално решение на плебейското събрание. Съпругът на Клодия, Метел Целер, бе погледнал на случая като на забавен парадокс, и не стори нищо, за да спре процедурата. А няколко месеца по-късно Клодий се заричаше пред всички, че щом Целер отвори списъците, пръв ще се кандидатира за народен трибун. Добере ли се веднъж до длъжността, щял да съди Цицерон, задето е екзекутирал римски граждани без съд и присъда.

Цицерон беше изпълнен с ужас и дори не се срамуваше да го признае пред Атик, когото молеше да използва влиянието си пред Клодия и да успокои малкото й братче. Атик му отказа, обяснявайки му, че стане ли въпрос за някое от неговите отмъщения, Публий Клодий става неподатлив на влияние. Цицерон беше поредната жертва.

И въпреки всичко това двамата случайно се засичаха на площада. Ако един кандидат — консул е лишен от правото да организира гладиаторски игри от свое име, нищо не пречеше на някой негов приятел да организира пищни зрелища на Форума уж в памет на някой изтъкнат баща или дядо, който по стечение на обстоятелствата се окаже баща или дядо на кандидат — консула.

Клодий и Цицерон съпровождаха Лукцей при неговите обиколки на Форума и по тази причина постоянно се засичаха с хората, които придружаваха другия кандидат за консулство — Гай Цезар. В такива моменти Цицерон и Клодий упорито се стараеха да създават впечатлението, че са близки приятели.

— Доколкото съм слушал, след завръщането си от Сицилия ти си организирал гладиаторски игри — говореше Клодий на Цицерон. — Прав ли съм, Марк Тулий?

— Да, организирах — съгласи се Цицерон.

— Дали беше запазил места на специалната трибуна за сицилийските си клиенти?

— Ъ-ъ-ъ, не — промърмори той и се изчерви; как да обясни, че игрите са били твърде скромни и не е сметнал за достойно да кани дори римските си клиенти?

— Е, аз пък имам намерение точно това да направя: да настаня сицилийските си клиенти на почетната трибуна. Работата е там, че зет ми Целер не иска да сътрудничи.

— Ами защо не се обърнеш за съдействие към сестра си Клодия? Тя сигурно разполага с достатъчно запазени места. Все пак е съпруга на консула.

— Кой, Клодия ли? — Брат й умишлено забави крачка и повиши глас, за да привлече вниманието на околните. Но дори и без този му жест достатъчно хора бяха надали ухо за приказките на двамата заклети врагове. — Клодия? Тя и един пръст няма да ми отпусне, камо ли цяло място.

Цицерон се изхили.

— Ами малко ли ти е пускала навремето, че сега пак да ти отпуска?

Цицерон веднага съжали за думите си. Всички се засмяха, Цезар буквално се превиваше от смях. Клодий се вкамени като статуя, докато Цицерон, макар и обзет от паника, не устоя на изкушението и шумно се изкикоти на собствената си духовитост.

— Ще ми платиш за това! — промълви Клодий, събра колкото достойнство му беше останало, хвана Фулвия под ръка и се оттегли.

— Да — изпищя побеснялата от ярост Фулвия, — ще платиш за това, Цицероне! Един ден ще си направя дрънкалка от зъбите ти!

Това беше непоносимо унижение за Клодий, който започваше да се убеждава, че месец юни му носи нещастия. Когато зет му Целер отвори за втори път маса на Форума, този път със списъка на кандидатите за народни трибуни, Клодий наистина се яви пръв, но Целер не го допусна го изборите.

— Ти си патриций, Публий Клодий.

— Не съм никакъв патриций! — отрече той и заканително сви юмруци. — Гай Херений ми осигури специално решение на плебейското събрание, според което се признава отказът ми от патрицианския статут.

— Гай Херений не е чел законите, а и да ги прочете, няма да ги разбере — отвърна му хладно Целер. — Откъде накъде плебейското събрание ще ти отнема патрицианския статут? Плебсът няма право да се меси във въпроси, засягащи патрицианското съсловие. Върви си, Клодий, само ми губиш времето. Ако толкова искаш да станеш плебей, ще трябва да спазваш формалностите. Намери си някой плебей да те осинови.

Клодий си тръгна, обзет от ярост. Списъкът му ставаше все по-дълъг, а Целер си спечели почетното място в него.

Но отмъщението можеше и да почака. Най-напред трябваше да си намери някой плебей, склонен да го осинови. Щом като нямало друго решение…

Помоли Марк Антоний да му стане баща, но Антоний му се изсмя.

— За услугата се плаща милион, Клодий, но пък на мен парите не ми трябват. Откакто се ожених за Фадия и баща й чака внук, парите не представляват проблем за мене.

Курион пък се засегна.

— Това са глупости, Клодий! Ако си мислиш, че ще тръгна да те наричам „синко“, много си се излъгал! Ще изглеждам по-голям глупак, отколкото ми се ще да изкарам Цезар!

— А ти защо се опитваш да изкараш Цезар глупак? — полюбопитства Клодий. — Предпочитам всички членове на Клодиевия кръг да застанат зад него.

— От скука — отговори лаконично Курион. — Много ми се ще да го изкарам от равновесие, разправят, че гледката била убийствена.

Децим Брут също отказа.

— Майка ми ще ме убие, ако баща ми не я изпревари. Съжалявам, Клодий.

Дори Попликола се възпротиви.

— Точно ти да почнеш да ми викаш „татко“? Не, Клодий, не!

Разбира се, именно очакванията за подобни реакции бяха подтикнали Клодий да използва бездънната хазна на Фулвия и да плати на Херений за решението на плебейското събрание. Никога не си беше представял, че някой ще го осинови. Би било прекалено смешно.

Но на Фулвия й хрумна нещо.

— Стига си търсил помощ от приятелите си — рече му тя. — Форумът пази дълго спомените. Никой няма да допусне грешка, заради която да му се присмиват след време. Намери си някой глупак.

Е, глупаци колкото щеш! Клодий се замисли и бързо избра подходящото лице. Публий Фонтей! Той отдавна искаше да се присъедини към Клодиевия кръг, но беше държан настрана. Беше богат, да, но нямаше заслуги. Беше на деветнайсет години, следователно пълнолетен, затова пък умът му беше като на малко дете.

— О, Публий Клодий, каква чест! — задъха се от вълнение Фонтей. — Да, разбира се, ако обичаш!

— Естествено разбираш, че не мога да те призная за свой законен патерфамилиас, което означава, че щом осъществим осиновяването, ти ще трябва публично да ме освободиш от своята власт. Разбираш ли, за мен е жизненоважно да запазя името си.

— Разбира се, разбира се! Ще направя каквото поискаш.

Най-накрая Клодий се запъти към Дома на върховния понтифекс.

— Намерих си човек, който да ме осинови, та да вляза в плебса — обясни той без всякакви заобикалки. — Но за целта ми е необходимо съгласието на понтифексите и авгурите, които да ми осигурят законово решение. Ти ще можеш ли да ми го издействаш?

Красивото лице на Цезар не трепна. Домакинът наблюдаваше посетителя си с известно любопитство, а в бледите му, проницателни очи не се четеше каквато и да е осъдителна оценка. Устата му беше застинала като на статуя. Цезар дълго време нищо не отговори, но накрая се съгласи:

— Да, Публий Клодий, бих могъл да ти издействам каквото трябва. Но се страхувам, че ще изпуснеш крайния срок за изборите.

Клодий пребледня.

— Защо? Всичко е достатъчно просто.

— Забравил ли си, че зет ти Целер е авгур? Щом е отказал да приеме кандидатурата ти, значи и сега ще откаже.

— А така.

— Но ти не се отчайвай, всичко ще се нареди. Ще почакаме, докато Целер замине за провинцията си.

— Но аз исках да стана народен трибун тази година!

— Това го разбирам. Но просто няма да стане. — Цезар направи пауза, после добави: — Е, ти ще трябва да ми се отплатиш, Клодий.

— Как? — попита леко притеснено той.

— Като убедиш Курион да престане да говори глупости по мой адрес.

Клодий веднага му подаде ръка в съгласие.

— Дадено!

— Чудесно!

— Сигурен ли си, че друго не искаш, Цезаре?

— Само благодарности, Клодий. Мисля, че от теб ще излезе чудесен народен трибун. Ти си такъв разбойник, че познаваш властта на закона по-добре от всеки друг. — Това бяха и последните думи на Цезар, който се оттегли.

Естествено Фулвия чакаше наблизо.

— Чак след като Целер заминел за провинцията си — съобщи Клодий.

Тя го прегърна през кръста и го целуна, скандализирайки минувачите наоколо.

— Прав е. На мен Цезар много ми харесва, Публий Клодий! Винаги ми е напомнял на див звяр, който само мами хората, че се е опитомил. Какъв демагог ще излезе от него!

Клодий беше обзет от ревност.

— Забрави за Цезар, жено! — тросна й се той. — Мисли за мен, за човека, за когото си се омъжила! Аз ще бъда големият демагог!

На квинктилските календи, девет дни преди изборите, Метел Целер свика заседание на Сената, за да се определят консулските провинции.

— Давам думата на Марк Калпурний Бибул — съобщи Целер пред препълнената зала.

Бибул, наобиколен от добрите люде, се изправи от стола и доколкото му позволяваше ниският ръст, си придаде величествена осанка.

— Благодаря ти, консуле. Уважавани колеги от римския Сенат, искам да ви разкажа една история, отнасяща се до конника Публий Сервилий, който не принадлежи към патрицианския клон на тази благородна фамилия, но има общи корени с нашия преблагороден колега Публий Сервилий Вация Исаврик. Публий Сервилий се радва на необходимите четиристотин хиляди сестерции годишен доход, за да осигури мястото си в конническото съсловие, но приходите му зависят единствено от относително скромното му лозе в околностите на Фалерна. Лозето обаче, назначени отци, е известно заради качеството на виното, което се произвежда от плодовете му; затова и Публий Сервилий не бърза да продава виното си, ами го изчаква да отлежи с години и най-накрая си търси клиенти сред най-богатите жители на света. Говори се, че и цар Тигран, и цар Митридат са били негови клиенти, а за Фраат, царя на партите, се знае, че и до ден-днешен си поръчва. Нищо чудно и Тигран да продължава, след като Гней Помпей, който по недоразумение се назовава Велики, реши на своя отговорност, но от името на Рим, да опрости прегрешенията на тази неприятна деспотична личност, че дори бе така щедър да му остави голямата част от досегашните му доходи.

Бибул спря за миг и се огледа. Сенаторите внимателно го слушаха. Катул беше прав: разкажи им някоя историйка и всички ще стоят будни, за да дочакат края й. Цезар както обикновено беше нащрек, по лицето му беше изписана загриженост, едва ли не вълнение — ловък трик, който владееше по-добре от всеки друг и който убеждаваше страничния наблюдател, че умира от скука, но е твърде благовъзпитан, за да го покаже.

— Много добре. Значи имаме пред себе си уважаемия конник Публий Сервилий, който владее малко, но изключително доходоносно лозе. Само до вчера той беше способен да покрие изискванията на ценза и да запази мястото си в конническото съсловие. Днес той е доведен до просяшка тояга. Но как би могло? Как може един човек така внезапно да изгуби своите доходи? Да не би Публий Сервилий да е имал дългове? Не, никакви дългове не е имал. Да не е умрял? Не, все още е жив и здрав. Да не би в Кампания да се води нова война, за която още да не сме научили? Не, няма война. Да не е изгоряло лозето? Не е. Робски бунт, може би? Робите мирно и тихо си работят. Може би лозарят не си е свършил работата? Не, за нищо не е виновен лозарят.

Беше привлякъл вниманието на всички, с изключение на Цезар. Бибул буквално се изправи на пръсти и надигна глас, за да чуят всички развръзката:

— Аз обаче ще ви кажа, скъпи колеги, защо приятелят ми Публий Сервилий е изгубил единствения си източник на доходи! Отговорът се крие в голямото стадо говеда, което е било превеждано от пасищата в Лукания до пасищата в онази зловеща провинция на адриатическия бряг, абе, онази, дето се стига до нея по Фламиниевия път… как се казваше? Лицен? Фицен? Пиц… Пич… Пиш… Не, не беше така. Пицен, да, Пицен се казваше! Та значи говедата били превеждани от големите поземлени владения на Гней Помпей, наречен по недоразумение Велики, наследени от него по линия на майка му Луцилия, до още по-големите му поземлени владения, наследени от баща му Касапина в Пицен. Говедата са безполезни добичета, освен ако човек не работи в оръжейния бранш или не е обущар или подвързвач на книги. Никой не яде говеждо! Никой не пие краве мляко, никой не прави краве сирене. Имам известни подозрения, че варварите от севера — гали и германи — правят от кравето мляко нещо, което си въобразяват, че е масло, но то смърди на гранясало, също както хлябът им мирише на плесен, а каруците им скърцат ужасно. Е, те няма как да знаят какво представлява истинското масло, освен това живеят по земи, където студът не позволява отглеждането на нашето красиво маслиново дръвче. Но ние, заселилите се на този топъл и плодороден полуостров, знаем какво е зехтин, както знаем и какво е вино — двата най-чудесни подаръка, които боговете са оставили на хората. Защо му е на човек да гледа говеда в Италия, да не говорим да ги превежда и развежда от едно пасбище на друго, дето е на стотици километри разстояние? Ще му трябват само ако е собственик на оръжейна работилница или на обущарско ателие! Кое от двете повече приляга според вас на Гней Помпей, по недоразумение наречен Велики? Той с война ли се занимава или с обуща? Или може би с войнишки ботуши? А може би е едновременно и обущар, и оръжеен производител!

„Колко странно! — мислеше си Цезар, без да променя изражението си. — Тази пледоария срещу мен ли е насочена или срещу Великия? Или се опитва да улучи и двамата? Колко нещастен изглежда Великия! Ако можеше, би си тръгнал веднага, но така ще привлече внимание. Но пък на мен не ми се струва типично за Бибул да се заяжда с Помпей. Започвам да се чудя кой му пише речите напоследък.“

— Огромното стадо говеда се спуснало като придошла река из низините на Кампания, придружено от неколцина пастири, пастири не, ами да си го кажем направо говедари. Както вие всички знаете, назначени отци, всяка градска община в Италия си има собствени пътища и пътеки, по които да преминава добитъкът, едър и дребен. Дори из горите има обозначени пътеки, които да следват прасетата, докато ровят за жълъди през зимата, или овчите стада, докато се спускат от планините в долините наесен, или всички животни, които водим на заколение на най-голямото пазарище в Италия — Вал Каменар под Сервиевите стени. Тези пътища и пътеки са общинска земя, а добитъкът няма право да се отклонява от тях, да нахлува в частни участъци, да напада ливадите, сеното или реколтата на частни лица… Няма право да напада и лозята.

Той направи пауза.

— За голямо нещастие — въздъхна мъчително Бибул — ленивите говедари, на които се разчитало да преведат говедата, не знаели откъде точно минава правилната пътека, нищо че тя е не по-малко от километър широка! Говедата се натъкнали на примамливи лозя със сочни плодове. Да, скъпи приятели, онези грозни и безполезни животни, които принадлежали на Гней Помпей, по недоразумение наречен Велики, нахлули в лозята на Публий Сервилий. Което не изяли, смачкали. И ако случайно не сте запознати с навиците на говедото, ще ви обясня една допълнителна подробност: тяхната слюнка е истинска отрова за листата и ако растението е младо, то цели две години не може да се разлисти или да порасне. Но лозята на Публий Сервилий са много стари, затова направо изсъхнали. Моят приятел, конникът Публий Сервилий, е съсипан и отчаян, а на мен ми иде да се разплача дори за цар Фраат, защото и той повече няма да пие от любимото си вино.

„О, Бибуле, май усещам накъде биеш…“ — мислеше си Цезар, но с нищо не се издаваше.

— Естествено Публий Сервилий се оплакал пред хората, управляващи обширните имения на Гней Помпей, по недоразумение наречен Велики. Но те му заявили, че не съществува и най-малка възможност да бъде възмезден за загубата на най-плодородното лозе на земята. Защото, назначени отци, пътят, който въпросното стадо говеда трябвало да следва, от толкова време не бил използван, че обозначенията се били заличили! Говедарите не могли да бъдат обвинени в нехайство, защото изобщо нямали представа къде се намират. Със сигурност не е бивало да минават през лозето, ще речете. И аз така мисля. Но колко лесно би било да се докаже противното пред съда, ако градският претор случайно даде ход на дело по въпроса! Дали жителите на италийските градове изобщо са виждали карти, на които да са обозначени пътеките за придвижващите се стада? Ами преди трийсет години Рим на практика погълна всички самостоятелни градове в Италия в замяна на пълноправното римско гражданство, което жителите им получиха. Това няма ли да означава за съда, че именно Рим е длъжен да обозначи наново пътищата за стадата от единия до другия край на Италия? Аз мисля, че означава.

— Консуле, членове на Сената, аз съм един миролюбив човечец, който е отбил съвестно своя войнишки дълг. Нямам желание да управлявам далечни провинции и да водя войни срещу безпомощни варварски племена, само и само да напълня сандъците със злато. Но в същото време аз съм римски патриот. Ако римският Сенат и народ решат така, аз съм длъжен да поема управлението на някоя провинция след изтичането на консулския ми мандат: защото, не се и съмнявайте, аз ще бъда консул. Но на мен ми се ще да свърша някоя наистина полезна работа! Работа, която няма да прави голямо впечатление и няма да ми донесе слава! Работа, която няма да се запомни с маршируването на хиляди войнишки ботуши по улиците на Рим, а с прецизното изпълнение на рутинни задължения! Искам сенатът отсега да отреди на консулите, които ще управляват страната догодина, само един проконсулски мандат, който да бъде използван за точното определяне и обозначаване на пътеките за движещите се из Италия стада. Аз не мога да възстановя унищожените лозя на Публий Сервилий, нито смея да се надявам, че ще успея да излекувам душевната му рана. Но ако успея да убедя всички вас, че един проконсул може да върши и други общественополезни дела, различни от воденето на войни, то по своя скромен начин ще мога донякъде да възмездя моя разорен приятел, конника Публий Сервилий.

Бибул замълча, но не седна, сякаш мислеше какво да каже в заключение.

— През дългите години, в които съм бил сенатор, рядко съм пожелавал нещо за себе си. Дайте ми това, което искам сега, и аз няма и да помисля за друго. Имате думата на един Калпурний Бибул.

Посрещнаха го бурни и невъздържани аплодисменти; Цезар шумно ръкопляскаше, не защото подкрепяше предложението на Бибул, а само от възхищение пред хитростта му. Бибул се беше справил много по-добре, отколкото ако се бе отказал предварително от управлението на провинция. Вместо това сам си пожела една мъчителна и неблагодарна задача, с което дори се извисяваше морално над съперниците си.

Помпей стоеше все така тъжен и нещастен на мястото си, а хората край него го гледаха осъдително: как е могъл богат и властен човек като него да причини такава злина на горкия Публий Сервилий. Единственият, който възрази на Бибул, беше Луций Лукцей. Той изтъкна, че задачата, която Бибул иска да му се определи отсега, е жалка и подхожда на професионален земемер, назначен с договор от цензорите. Други също се изказаха, но все в подкрепа на Бибул.

— Гай Юлий Цезар, ти си кандидат за консулската длъжност, при това с големи шансове да я получиш — напомни му мило Целер. — Имаш ли да добавиш нещо, преди да дам ход на гласуването?

— Нямам какво да добавя — усмихна се той.

Това до голяма степен отне ентусиазма на добрите люде. Но дори и така предложението бъдещите консули да се захванат след изтичане на мандата си с обозначаване на горските и полските пътеки за италийския добитък, беше прието с мнозинство. Дори Цезар гласува за, сякаш цял живот е сънувал да мери горските пътеки. Какво беше намислил? Защо не даде воля на звяра у себе си?

— Велики, стига си го преживявал — скара се Цезар на Помпей, който седеше все така унил на стола си, нищо че мнозинството от сенаторите вече бяха напуснали залата.

— Никой нищо не ми е споменавал за някакъв си Публий Сервилий! — възкликна той. — Само да ми дойдат икономът и останалите!

— Велики, Велики, не ставай смешен! Никакъв Публий Сервилий не съществува! Бибул си го измисли.

Помпей се сепна.

Измислил си го е? Е, това решава въпроса! Ще убия тая гадина с двете си ръце!

— Никого няма да убиваш — възпря го Цезар. — Ще дойдеш у нас да си пийнеш чашка вино, много по-хубаво от това, което въображаемият Публий Сервилий някога е отгледал. Между другото ми напомни да пиша на цар Фраат! Мисля, че той ще оцени виното ми. Пък и така ще си докарам приходи по доста по-спокоен начин, отколкото да обикалям из римските провинции… или да определям откъде да минават говедата.

Думите му донякъде повдигнаха настроението на Помпей; той се засмя, потупа Цезар по рамото и го последва към дома му.

— Време е да поговорим — напомни му Цезар, докато наливаше виното.

— И аз се чудех кога най-после ще се срещнем.

— Държавният дом е величествена резиденция, Велики, но си има и някои недостатъци. Вижда се от всички страни и всеки би могъл да следи кой влиза и излиза. Същото важи и за твоя дом; ти си толкова известен, че на улицата винаги ще се намерят някои обожатели, които да те дебнат. — Лукава искрица заблестя в погледа на Цезар. — Толкова си станал известен, че онзи ден, докато отивах на гости у Марк Крас, минах покрай пазара и забелязах сергии, на които продават твои бюстове. На теб дали ти плащат за разрешение? Миниатюрните Помпеевци се продават като топъл хляб.

— Така ли? — Помпей видимо се ободри. — Брей, брей! Ще трябва да погледна. Представяш ли си, малки бюстове с моето лице!

— Малки бюстове с твоето лице.

— И кой ги купува?

— Най-вече млади момичета — отбеляза с най-сериозен тон Цезар. — Е, срещаха се и по-възрастни клиенти, мъже и жени, но най-много са младите момичета.

— И те ще харесват дърт пръч като мен?

— Велики, ти си герой. При самото споменаване на името ти женските сърца ускоряват своя ход. Освен това — ухили се Цезар — бюстовете не са кой знае какво произведение на изкуството. Някой е направил калъп и е започнал да вае гипсови Помпеевци, все едно кучка ражда. Наел е няколко художници, които мацват по една боя отгоре, натриват косата ти с яркожълто, слагат ти две големи сини очи… Абе, не си приличаш чак толкова.

Помпей можеше да се надсмива над самия себе си, ако бе сигурен, че събеседникът му няма скрити помисли. Облегна се назад и шумно се засмя. Цезар не лъжеше, бюстовете наистина се продаваха, той беше римският герой и половината девойки в града бяха влюбени в него.

— Виждаш ли какво изпускаш, като не ходиш на гости на Марк Крас?

Това подейства като отрезвително. Помпей се сепна, изправи рамене и погледна събеседника си накриво.

— Не мога да го търпя!

— Кой казва, че двамата трябва да се харесвате един друг?

— Не смятам, че трябва да се съюзявам с него.

— Трябва, Велики.

— А! — Помпей остави красивата чаша и изгледа Цезар. — Двамата не можем ли сами да се справим?

— Не е изключено, но е малко вероятно. Този град, държава, страна, идея, както щеш го наречи, загива, защото начело му стоят хора, чиято единствена цел е да орязват крилете на всички, които да застанат по-високо от останалите. В известен смисъл това е похвално поведение, но от друга гледна точа точка е една грешка. И грешката ще се окаже фатална за цял Рим, ако не се направи нещо. Все трябва да има здрава почва, на която да стъпят истински способните мъже, така че да покажат на какво са способни, както и не чак толкова способните, но все пак решени да изпълнят своя обществен дълг. Посредствените хора не могат истински да управляват и в това е проблемът. Ако можеха, щяха да видят, че нищо няма да постигнат, ако влагат цялата си сила и въображение в смехотворни представления, като това, което ни разиграха днес Целер и Бибул в Сената. Ето, погледни ме, Велики, способен и надарен човек, на когото се забранява да превърне Рим в нещо по-велико от това, което е. От мен се очаква да отбелязвам овчите пътеки из цяла Италия, да наглеждам как някакви си там хорица местят и нагласяват крайпътните камъни, да не би някое говедо да си хапне от чуждата нива. И защо се очаква точно от мен да изпълнявам задълженията на нисш чиновник, зает с работата, както каза Лукцей, на професионални земемери, наети от цензорите? Защото, Велики, аз подобно на теб имам по-големи мечти и знам, че мога да ги осъществя.

— Ревност. Завист.

— Дали? Може би тук е заложена известна ревност, но нещата са далеч по-сложни. Хората мразят другите да ги превъзхождат, а това важи в още по-голяма степен за онези, които се смятат за неподвластни на превратностите на съдбата единствено защото са се родили с потекло. Кои са Бибул и Катон? Единият е благородник, за когото съдбата е пожелала да се роди малък във всеки смисъл на думата, а другият е закостенял, лишен от елементарна толерантност лицемер, който веднъж съди хората за изборни измами, а следващия път сам прибягва до подкупи, щом това отговаря на интересите му. Ахенобарб е като див глиган, Гай Пизон е потънал до шията в мръсотиите си корумпиран тип. Целер е много по-способен от всички тях взети заедно, но и той попада в същата категория — по-скоро е склонен да използва цялата си енергия, за да те компрометира, вместо да преодолее личната си неприязън и да помисли за Рим.

— Нима искаш да кажеш, че те са неспособни да осъзнаят своята непълноценност? Че те наистина се смятат за не по-малко способни и надарени от нас? Не биха могли да са чак толкова самонадеяни!

— Защо не? Велики, човек има само един инструмент, с който да мери интелигентността — своя интелект. Затова мери всички според най-големия аршин, с който разполага — своя. Когато ти изчисти Нашето море от пиратите за едно-единствено лято, ти просто им показа, че задачата е изпълнима. Оттам следва, че и всеки друг на твое място би постигнал същото. Но ти не си им позволил, не си им оставил възможност да се изявят. Прокарал си специален закон, с който си принудил другите да стоят настрана и да наблюдават безучастно твоите успехи. Това, че са бездействали и не са свършили нищо сами, не е от значение. Ти им показваш нагледно, че задачата е изпълнима, а ако те признаят пред себе си, че не биха могли да постигнат целта толкова бързо и ефективно, значи ще признаят, че са хора без стойност, а това няма как да стане. Това не е въпрос за самонадеяност. Имаме пред себе си хора, които не виждат собствените си недостатъци. За мен това е отмъщение, с което боговете са наказали всички смъртни, които превъзхождат своите събратя.

Помпей обаче изглеждаше леко изнервен. Той беше достатъчно способен да борави с абстрактни понятия, но смяташе подобни интелектуални упражнения за безсмислени.

— Това добре, Цезаре, но от много философстване полза няма. Ти кажи защо да привличаме Крас към нас?

Логичен и практичен въпрос. Жалкото бе, че като го поставяше точно в този момент, Помпей отказваше да даде начало на едно приятелство, което можеше да се окаже трайно и плодотворно. Цезар просто се опитваше да проникне в душата и съзнанието му, понеже разбираше, че има пред себе си човек, достоен за уважението му. Но Помпей имаше различни виждания по отношение на това в какво се изразява превъзходството им и какво би следвало от това. Той имаше различни дарби от Цезаровите и съответно различни интереси. Желанието на Цезар да се сближат сякаш секна.

— Трябва да привлечем Крас, защото с теб нямаме необходимото влияние сред осемнайсетте центурии — обясни търпеливо Цезар, — освен това не познаваме и една хилядна от по-скромните конници, с които Крас има вземане-даване. Да, съгласен съм, че и двамата познаваме много хора из конническите среди, но не можем да се мерим с Крас! Той е сила, с която всички трябва да се съобразяват, Велики. Знам, че навярно ти си много по-богат от него, но не си спечелил състоянието си по начина, по който той го е сторил. Крас е човек с изключителни делови интереси, за него това стои над всичко друго. Всеки в града му дължи някаква услуга. Затова и ние имаме нужда от него! Дълбоко в душата си всички римляни са делови хора. Ако не са, защо му е на Рим изобщо да управлява света?

— Заради войниците и пълководците — отговори веднага Помпей.

— Да, и това е вярно. Заради което сме нужни ние с теб. Но войната е временно положение. Войните могат да се окажат много по-разорителни и безсмислени, отколкото множество злополучни търговски авантюри. Помисли колко по-богат щеше да е Рим днес, ако не беше поредицата от граждански войни през последните трийсет години. Наложи се ти да покоряваш Изтока, за да може Рим да стъпи на краката си. Но земите са били завоювани, сега е време да се върти търговия. Ти си дал своя принос за усвояването на Изтока, докато приносът на Крас тепърва предстои. Ето оттук води своето начало силата му. Това, което печели оръжието, съхранява търговията. Ти ще завоюваш империите, които Крас ще усвои и романизира.

— Добре, убеди ме — отстъпи Помпей и надигна чашата си. — Да речем, че тримата обединим усилия и сформираме триумвират. Какво точно ще постигнем с това?

— Ще се сдобием с нужното влияние и авторитет, за да разгромим добрите люде. Така ще разполагаме с нужните гласове, за да прокараме всички нужни закони през всяко едно народно събрание. Няма да получим одобрението на Сената, защото той е създаден, за да бъде направляван от ултраконсерваторите. Инструментът на промяната са народното и плебейското събрание. Това, което трябва да разбереш, е, че добрите люде научиха много неща, откакто Габиний и Манилий ти уредиха специалните поръчения. Виж какво стана с Манилий. Той никога няма да се завърне в Рим и ще служи като пример за назидание на всички бъдещи народни трибуни, които решат да предизвикват добрите люде. Целер прекърши Луций Флавий, заради което и твоят закон за земята беше унищожен. А дори не се стигна до гласуване. Законът ти беше унищожен, защото Целер прекърши теб и Флавий. Ти се опита да действаш по стария начин, но в наши дни добрите люде не могат да бъдат измамени толкова лесно. Отсега нататък, Велики, най-важна ще е грубата сила. Трима ще бъдем по-силни, отколкото двама. Ако обединим усилия, ще можем да правим всякакви услуги един на друг, а в качеството ми на първи консул вие ще имате в мое лице най-важния законодател в държавата. Не подценявай властта на консула само защото по традиция консулите не се занимават със законодателна дейност. Аз смятам да се запомня като консул — законодател, освен това имам много подходящ човек за народен трибун — Публий Ватиний.

Без да сваля поглед от лицето на Помпей, Цезар замълча. Искаше да се увери доколко е успял да убеди събеседника си с аргументите си. Да, думите му действаха. Помпей не беше глупак, нищо че толкова му се искаше всички да го обичат.

— Помисли само колко дълго двамата с Крас се борите поотделно и нищо не постигате. Крас вече почти година не може да уреди преразглеждане на държавните договори с откупвачите. Ти година и половина не можеш да издействаш земя за ветераните си и ратификация на мирните договори на Изток. Всеки от двама ви очакваше личната му власт и влияние да повдигне планината на добрите люде, но и двамата се провалихте. Ако действахте заедно, може би щяхте да успеете. Но Помпей Велики, Марк Крас и Гай Цезар заедно ще успеят да повдигнат целия свят.

— Признавам, че си прав — рече някак с нежелание Помпей. — Винаги съм се удивлявал на ясния ти поглед, Цезаре, още по времето, когато очаквах Филип да стори за мен всичко, от което имах нужда. Но той не можа, а ти се справи. Ти политик ли си, математик или магьосник?

— Най-доброто ми качество е трезвият ми разум — засмя се Цезар.

— Тогава значи ще се допитаме до Крас.

— Не, аз ще се допитам до Крас — възрази любезно Цезар. — След като ни натриха носовете и на двамата днес в Сената, никой няма да се разтревожи, задето сме седнали да се утешаваме един друг. Никой не гледа на нас като на естествени съюзници, затова нека не го показваме. С Марк Крас сме приятели от дълги години, затова ще е логично аз да се съюза с него. Мисля, че добрите люде дори няма да се уплашат особено. Но тримата заедно ще ги победим. От днес до края на годината твоето участие в нашия триумвират — ах, колко ми харесва тази дума — ще бъде държано в тайна. Нека само ние тримата знаем за това. Да оставим добрите люде да се заблуждават, че са победили.

— Надявам се, че постоянното ми съжителство с Крас няма да ме подтикне към някой гаф — въздъхна Помпей.

— Ама на теб изобщо не ти се налага да търпиш присъствието му, Велики. Това му е най-хубавото, че сме трима. Аз ще общувам с двама ви. Така дори няма да сте длъжни да се виждате често с Крас. Вече дори не сте колеги в консулството, а частни лица.

— Добре, всички знаем аз какво искам. Знаем какво иска Крас. Но какво очакваш ти от триумвирата, Цезаре?

— Италийска Галия и Илирик.

— От днес се знае, че мандатът на Афраний ще бъде удължен.

— Няма да бъде удължен, Велики. С това трябва да сме наясно отсега.

— Той е мой клиент.

— Но играе в полза на Целер.

Помпей свъси вежди.

— Италийска Галия и Илирик за една година?

— О, не. За пет.

Помпей присви очи. Ленивият лъв изведнъж усети как облак закрива слънцето.

— Какво всъщност преследваш?

— Командването на достойна армия в достойна война. Това дали ще те разсърди?

Помпей мигом прехвърли през главата си всичко, което знаеше за военната кариера на Цезар: някаква легенда за спечелена от него битка при Тралес преди много-много години; граждански венец за храброст; успешен, но по-скоро миролюбив мандат като квестор; блестяща кампания в Иберия, от която току-що се връщаше. Нищо чак толкова сензационно все пак. Къде щеше да се насочи? Вероятно към басейна на Дунав. Дакия? Мизия? Земите на роксоланите? Да, това би бил славен поход, но не можеше да се сравнява със завоеванията на изток. Гней Помпей Велики се беше сражавал с велики царе, а не с варвари, които си боядисват лицата или си татуират раменете. Гней Помпей Велики бе стоял начело на легионите още двадесет и две годишен. Къде беше тогава опасността? Нямаше я.

Лъвът се успокои и Помпей широко се усмихна.

— Не, Цезаре, не виждам защо да се сърдя. Пожелавам ти успех.

Покрай сергиите с гипсовите бюстове на Помпей, та в Мацел Купеденис, ето го Гай Юлий Цезар на петия етаж, при Марк Крас, който не бе благоволил да присъства сутринта в Сената. Крас страдаше от наранената си гордост и се дразнеше, че проблемът му оставаше нерешен. Нямаше причини да се страхува от разорение, но се оказваше, че човекът с най-голямо влияние в деловите среди е неспособен да разреши проблем, който изглежда елементарен. Под въпрос беше самото му положение на най-ярка звезда на деловия небосвод, репутацията му беше пострадала жестоко. Всеки ден при него идваха разни важни особи от конническото съсловие да го питат защо не е успял да промени договорите с откупвачите на данъци, всеки ден трябваше да им повтаря, че в Сената са се настанили неколцина упорити хора, които дърпат останалите, както се дърпа бик за халката на носа. Богове, та нали от него се очакваше да дърпа всички като бик! И тук не ставаше въпрос само за политическата му кариера и за общественото му влияние: мнозина конници го подозираха, че той е намислил нещо, че умишлено бави разрешаването на проблема с договорите. Като капак на всичко косата му капеше като котешка козина през пролетта!

— Да не си ме доближил! — предупреди той Цезар.

— Защо не? — усмихна се Цезар и седна в ъгъла на писалищната маса.

— Защото не търпя хора край себе си.

— Ти си се отчаял. Хайде, горе главата, нося добри новини.

— Наоколо има много хора, ама мен ме мързи да се помръдна. — Крас отвори уста и изрева по посока на множеството си служители. — Вървете си по домовете, всички! Хайде, тръгвайте! Дори няма да ви удържа от заплатите. Да ви няма!

Всички побързаха да се разотидат. Крас настояваше служителите му да работят от изгрев до залез, а през лятото денят е дълъг и уморителен. Разбира се, всеки осми ден е пазарен и не се работи, освен това имаше празници: Сатурналии, Компиталии, най-важните игри през годината, но пък за тях никой нищо не получаваше. Щом не си бил на работа, не очаквай Крас да ти плати.

— Двамата с теб — започна Цезар — ще станем партньори.

— Това няма да разреши проблемите — поклати глава Крас.

— Ще ги разреши, ако станем триумвират.

— Не и с Великия!

— Точно с него.

— Няма и точка по въпроса.

— Тогава кажи „сбогом“ на всичко, за което си се трудил през живота си, Марк. Ако двамата с теб не влезем в съюз с Помпей Велики, репутацията ти на патрон на първата класа ще бъде безвъзвратно изгубена.

— Глупости! Достатъчно е да станеш консул и ще успееш да уредиш проблема с азиатските договори.

— Днес, приятелю, ми беше отредена провинция. Двамата с Бибул ще имаме отговорната задача да прегледаме и обозначим всички пътеки за добитък в Италия.

Крас го зяпна смаян.

— По-лошо дори от това е да получиш изобщо провинция! Ама това е подигравка! Един Юлий, а и един Калпурний са принудени да вършат работата на дребни чиновници?

— Забелязвам, че каза Калпурний. Значи и ти мислиш, че консул ще стане Бибул. Иначе си прав: той умишлено работи против себе си, само и само да провали мен. Идеята беше негова, Марк, което навярно ти подсказва, че положението е много сериозно. Добрите люде са готови да се жертват, само и само да отнесат и мен в пропастта. Да не говорим за теб и Великия. Ние всички стърчим по-високо от тях, затова ни сочат с пръст, както са сочили Тарквиний Горди.

— Тогава излиза, че си прав. Ще сформираме съюз с Великия.

Нещата бяха достатъчно прости. Когато общуваш с Крас, не ти е необходимо да плаваш из мътните води на философията. Достатъчно е да му представиш фактите и той е готов да те последва. Дори започваше да се радва на идеята за триумвирата, тъй като щом и двамата с Помпей бяха частни лица, никой не го принуждаваше да върви ръка за ръка с човека, когото ненавиждаше най-силно на света. Цезар щеше да посредничи помежду им и съюзът щеше да заработи без усложнения.

— По-добре отсега да започна да работя за Лукцей — предположи Крас, след като големият проблем бе решен.

— Недей харчи твърде много, Марк, Лукцей не може да спечели състезанието. Великия вече два месеца хвърля пари от негово име, но след това, което направи Афраний, никой няма да погледне сериозно на Помпеевия кандидат. Великия не е политик, той не знае кога какъв ход да направи. Трябваше да използва Лабиен за това, което искаше от Флавий, а Лукцей трябваше да се изяви още навремето — при първия му опит да постави свой човек на консулския пост. — Цезар потупа дружески Крас и си тръгна. — Ще бъдем аз и Бибул, друг вариант няма.

Това предположение центуриатните комиции потвърдиха пет дни преди квинктилските иди: Цезар лесно спечели консулското място, след като никоя центурия не гласува против него. Бибул чакаше одобрението на народа доста по-дълго време, тъй като съревнованието за второто място се оказа оспорвано. Новоизбраните претори представляваха голямо разочарование за триумвирите, нищо че след процеса срещу Гай Рабирий навремето можеха да разчитат на племенника на Сатурнин. Благоволението им търсеше не друг, а самият Квинт Фуфий Кален, който изживяваше финансова криза. Новата колегия на народните трибуни обещаваше проблеми, тъй като Метел Сципион бе пожелал да се яви на изборите, а освен него добрите люде разчитаха на трима други съмишленици: Квинт Анхарий, Гней Домиций Калвин и Гай Фаний. Малка радост за триумвирите представляваше изборът на Публий Ватиний и Гай Алфий Флав. Двама добри народни трибуни трябваше да се окажат достатъчни.

Дори да бяха счели за многозначителен жеста на Цезар, поканил не друг, а Помпей за авгур по време на новогодишното бдение в храма на Юпитер, никой от римските сенатори не отвори въпрос. От средата на нощта до първите проблясъци на зората Цезар и Помпей, облечени в жреческите си одежди, седяха опрели гръб до гръб и следяха с поглед небесата. Цезар имаше късмет, че заради разминаването между календара и годишните времена Нова година идваше цели четири месеца по-рано и заради това падащите звезди от съзвездието Персей все тъй изписваха светещи контури из черния небосвод: знамения и поличби много, включително проблясък на светкавица вляво от тях. По право Бибул и неговият помощник — авгур също трябваше да присъстват, но Бибул искаше дори в тази религиозна церемония да подчертае своето пълно разграничаване от колегата си Цезар. Вместо това проведе своите консулски ауспиции у дома си — допустима, но необичайна практика.

При изгрев-слънце първият консул и приятелят му се разделиха, колкото да се приберат по домовете си и да се облекат за тържествената церемония. Помпей щеше да се накичи с триуфални одежди, както му беше позволено от закона да се появява на всички празници, включително и официалните. Цезар щеше да се задоволи с новоизтъкана вълнена консулска тога: според изричното му изискване лилавата ивица по ръба не беше шита от скъп тирски пурпур, а по старите римски техники, както е било в зората на републиката, когато Юлиите са заемали в римското общество същото положение, което заемаха и днес. Помпей щеше да надене златен сенаторски пръстен, но Цезар се задоволяваше с железен, отново както е било с Юлиите преди векове. На главата си носеше венец от дъбови листа, а под тогата беше облечен в туника на алени и морави ивици: дрехата на върховния понтифекс.

Не беше никак приятно изживяване да катери Клив Капитолин рамо до рамо с Бибул, който нито за миг не спря да мърмори под носа си как щял да се постарае консулството на Цезар да се запомни с това, че нищо значително не се е случило. Не беше удоволствие и да седне на стола от слонова кост между хвалебствията на сенатори и конници, на роднини и приятели, защото пак до него седеше Бибул. Утешително беше за Цезар принасянето в жертва на белите бикове. Докато неговият изобщо не оказа съпротива, този на Бибул се спусна бавно и тромаво, след удара се опита да се надигне повторно и при движенията си наплиска тогата на втория консул с кръвта си. Лошо предзнаменование.

После в храма на Юпитер Капитолийски първото заседание на Сената за годината бе открито от Цезар, който държеше фасциите за януари. Пак на първия консул се падаше да насрочи Латинските игри и да хвърли жребия за преторските провинции. Нищо изненадващо, че Лентул Спинтер получи Близка Испания.

— Има и някои други промени — говореше с обичайния си плътен тембър първият консул: тъй като акустиката в отделението със статуята на Юпитер (обърната с лице на изток) беше добра, не му се налагаше да извисява глас. — Тази година възнамерявам да възвърна една забравена практика от времето на ранната република: в месеците, в които фасциите държи моят колега, ликторите ми ще вървят след, а не пред мен по улиците на града.

Предложението бе посрещнато с одобрителни възгласи, които веднага се преляха в бурно възмущение, когато Бибул се тросна от мястото си:

— Прави каквото щеш, Цезаре, мен не ме е грижа! Просто не очаквай от мен да правя същото като теб!

— Никога не съм и очаквал, Марк Калпурний! — засмя се Цезар, като дискретно напомни, че възпитаните хора не се обръщат един към друг на когномен, а на лични и фамилно име.

— Нещо друго? — попита Бибул, разгневен, че са го уличили в некоректност.

— Нищо, което да те засяга лично, Марк Калпурний. Аз съм прекарал доста време в тази сграда като свещенослужител, подчинен на Юпитер; прекарал съм още повече време в Курия Хостилия като сенатор. Влязох в Сената шестнайсетгодишен, защото бях Фламен Диалис, по-късно след прекъсване от по-малко от две години отново се завърнах в Курията, този път заради гражданския венец, който спечелих при Митилена. Дали си спомняш месеците от обсадата на Митилена, Марк Калпурний? Защото и ти присъстваше, нищо че не спечели граждански венец. Сега ставам първи консул на четирийсетгодишна възраст. Което означава, че съм бил член на римския Сенат повече от двайсет и три години.

Цезар изведнъж заговори по-рязко, сякаш искаше да внуши деловия характер на предложението си.

— През тези двайсет и три години, назначени отци, съм бил свидетел на някои изменения в процедурите, които бяха по-скоро за добро. Една от тези промени е, че вече се води пълен протокол на заседанията. Не всички сред нас се възползват от тези протоколи, но аз съм ги преглеждал, а и неколцина други сериозни политици също. Забелязвам обаче, че протоколите се изгубват безвъзвратно в архивите. Сблъсквал съм се и с протоколи, които съдържат изказвания и реплики, които съвсем бегло приличат на действително произнесените пред Сената. — Замълча за секунда, за да огледа лицата на седящите. Понеже заседанията в храма на Юпитер по традиция бяха кратки, а думата принадлежеше единствено на първия консул, никой не си бе направил труда да издига подиуми за столовете и всички стояха прави. — Помислете и за народа. Повечето от нашите заседания се провеждат при открити врати, като позволяваме по този начин на ограничен брой заинтересовани граждани да стоят при входа и да слушат нашите дебати. Никой не може да бъде укорен за това, което неизбежно следва: някой, който уж бил чул най-добре, обяснява на онези, които не са успели да чуят, а те от своя страна препредават чутото на чакащите на Форума, откъдето новината се разнася из града. Всякаква достоверност е немислима. Това е неприятно както за народа, така и за нас самите.

Затова сега искам от вас да внесете две промени в правилника на Сената. Първата се отнася и до двата типа заседания: при открити и при закрити врати. Тя изисква писарите задължително да прехвърлят текстовете на протоколите от восъчните таблици на хартия, след което двамата консули и преторите — ако са присъствали на заседанието, разбира се — да прегледат записаното и да се подпишат в знак, че е достоверно. Втората поправка се отнася само до заседанията при открити врати, а именно да се поставя на подходящо място на Форум Романум пълен протокол на последното проведено заседание. Мотивите ми са, че това е в полза на всички нас, независимо на коя политическа фракция или течение би могло да симпатизираме. Това е необходима промяна както за Марк Калпурний, така и за Гай Юлий, както за Марк Порций, така и за Гней Помпей.

— В интерес на истината — отвърна му не друг, а самият Метел Целер — идеята ти е много добра, консуле. Съмнявам се, че ще подкрепя, който и да е твой законопроект, но твърдо заставам зад тези промени. Съветвам Сената да приеме предложението на първия консул.

В резултат при гласуването всички присъстващи застанаха от дясната страна на Цезар, с изключение на Бибул и Катон. Малка промяна, но все пак беше гласувана от всички.

— Както беше успешен и банкетът след това — похвали се Цезар на майка си след изтощителния си ден на Капитолия.

Аврелия беше развълнувана. Всички тези години на очакване се бяха оправдали. Седем месеца преди четиридесет и първия си рожден ден синът й ставаше първи консул на римския Сенат и народ. Управник на републиката. Призракът на финансовите дългове беше изчезнал още със завръщането на Цезар от Испания: плячката беше донесла достатъчно пари за него, та да се разплати частично с кредиторите си и да предотврати бъдещо разорение. Онзи дребен човечец Балб бе обикалял като мравка от лихвар на лихвар, натоварен с купища свитъци, но накрая след преговори и пазарлъци беше изчистил всички дългове на Цезар. Колко странно. На Аврелия не й беше минавало през ума, че синът й може да се измъкне от задълженията си и без да изплаща всяка сестерция от натрупалите се лихви. Балб обаче знаеше как се сключват сделки. Нищо не можеше да спаси Цезар от навика му щедро да пилее пари, но ако не друго, то поне старите харчове нямаше да връзват ръцете му. Освен това се радваше на почтена държавна рента и имаше чудесен дом.

Аврелия рядко се сещаше за съпруга си, покойник вече двайсет и пет години. Той беше достигнал само до преторската длъжност. Лаврите бяха отишли за големия му брат, както и за братовчедите. Кой би помислил колко е опасно да се наведеш, за да пристегнеш ботуша си? Кой ще оцени истинския шок от това непознат куриер да стовари пред вратата ти ужасното гърненце с пепелта на умрелия? Аврелия дори не беше научила за смъртта му. Но пък ако беше живял по-дълго, може би щеше да се превърне в тежест за младия Цезар, може би щеше да му наложи скрупули, каквито синът му никога не бе познавал като дете. „Гай Юлий, обични съпруже, нашият син от днес е първи консул и ще остави спомена за рода на Юлиите, какъвто никой Цезар досега не е оставял.“ Ами Сула? Какво ли би си мислил Сула? Той беше другият мъж в живота й, нищо че само веднъж се бяха целунали. „Колко страдах заради него, бедния страдалец! И двамата ми липсват. Но пък животът беше мил с мен. Две дъщери, и двете с добри съпрузи и много внуци, а ето и това: синът ми доказал своята божественост.

Колко е самотен. Навремето се надявах, че съседът Гай Маций, отраснал в другото жилище на приземния етаж в инсулата, винаги ще му бъде приятел и личен довереник. Но Цезар се издигна твърде бързо и стигна твърде надалеч. Дали и занапред ще е така? Дали наистина няма човек, с когото синът ми би могъл да се държи като равен с равен? Как се моля някой ден да срещне истински приятел. Уви, няма да го открие у съпругата си. Ние, жените сме лишени от широтата на взора, от опита в политическите дела, които той ще търси у всеки свой приятел. Но като имаме предвид онази грозна клевета за отношенията му с цар Никомед, той няма и как да се обвърже повече с мъж: слуховете ще плъзнат веднага. През всички тези години никой не посмя втори път да го обвини в нещо подобно. Ще речете, че това е достатъчно и старата клевета да се забрави. Но на Форума все ще се появи някой Бибул. А и Сула винаги ще му служи за назидание. Цезар няма да прекара старостта си като Сула!

Най-сетне разбирам, че никога няма да се ожени за Сервилия и че навремето е нямал подобно намерение. Тя страда, но пък си има Брут, върху когото да изкарва всичките си болежки. Горкият Брут! Ще ми се Юлия да го обичаше, но тя не го обича. Какъв ли ще бъде бракът им?“

Но вместо всички тези мисли Аврелия само попита:

— Бибул присъства ли на банкета?

— О, да, беше. Бяха и Катон, Гай Пизон и останалите добри люде. Но храмът на Юпитер е просторен, те успяха да се наредят възможно най-далеч от мен. Душа на компанията им беше Марк Фавоний, скъпият другар на Катон, който най-сетне се бе добрал до квесторския пост. — Цезар се изхили. — От Цицерон научих, че на Форума наричали Фавоний Катонова маймуна: хем, задето го имитира, както само маймуните знаят да имитират човек — че дори се е научил да ходи гол под тогата, хем, защото е толкова тромав, че се клати като маймуна. Хубав прякор, нали?

— Много сполучлив. Цицерон ли го е измислил?

— Предполагам, но той днес бе обзет от пристъп на скромност. Предполагам, че е трябвало да обещава на Помпей да се държи любезно с мен. От случая с Рабирий Цицерон не обича да се държи любезно с мен.

— Заради което ти дълбоко съжаляваш — подигра го майка му.

— Бих се радвал Цицерон да е на моя страна, но не виждам как ще стане. Затова съм подготвен.

— За какво?

— За деня, когато ще реши да присъедини своята скромна фракция към тази на добрите люде.

— Дали ще стигне толкова далеч? Помпей няма да се зарадва.

— Съмнявам се, че Цицерон някога ще стане горещ привърженик на добрите люде; те понасят неговото самочувствие горе-долу, както са склонни понасят моето. Но ти познаваш Цицерон. Той е като скакалец, който все подскача напред-назад и все не знае кога да замълчи. Хем тук, хем там, а накрая пак се оказал в деликатна ситуация. Как го изтърси онова за пускането и отпускането на Публий Клодий! Че беше смешно, смешно беше, но не и за Клодий и Фулвия.

— Как ще се оправиш с Цицерон, ако ти стане противник?

— Е, още не съм казал на Публий Клодий, но вече съм издействал разрешение от жреческите колегии, което признава плебейския му статут.

— Целер не беше ли против? Той не позволи на Клодий да се кандидатира за народен трибун.

— И беше прав тогава. Целер е чудесен юрист. Но колкото до това, какъв точно иска да бъде Клодий, Целер пукната пара не дава. Какво го вълнува него? Човекът, който е застанал пръв в списъка за отмъщения, е Цицерон, а той нито е обвързан с Целер, нито има влияние в жреческите колегии. Нищо чак толкова осъдително няма в желанието на един патриций да се пише плебей. Длъжността на трибуна е привличала не един и двама склонни да бъдат демагози, а Клодий със сигурност е сред тях.

— А ти защо още не си казал на Клодий, че си му издействал разрешението?

— Не съм сигурен дали изобщо ще му го кажа. Той не е сигурен. Но ако се наложи да се оправям по грубия начин с Цицерон, ще пусна срещу него Клодий. — Цезар се протегна и се прозя. — Ох, колко съм уморен! Юлия дали е тук?

— Не, поканена е на момичешка вечеря и тъй като домакиня е Сервилия, позволих й да преспи там. Момичета на нейната възраст имат право да останат повече време една с друга.

— Тя навършва седемнайсет на януарските нони. Ех, майко, как лети времето! Вече десет години, откакто я няма майка й.

— Няма е, но не сме я забравили — с тъга изрече Аврелия.

— Не, няма да я забравим никога.

Настъпи мълчание, сякаш да се насладят на уюта и спокойствието на дома. Щом като не можеше да му досажда заради парични дългове, Аврелия беше много приятна компания, мислеше си синът й.

Внезапно тя се покашля и го погледна.

— Цезаре, онзи ден влязох в стаята на Юлия, за да прегледам дрехите й. Тъй като навършва седемнайсет, редно би било да й подаря дрехи. За теб ще са накитите, предлагам да са обици и огърлица от злато без диаманти. Но аз ще й подаря дрехи. Знам, че би трябвало самата тя да изтъче плата и да си ги ушие — аз навремето така правех, — но Юлия предпочита книгите пред стана. Още преди години се отказах да я мъча. Колкото пъти се опитваше да измайстори нещо, все излизаше ужасно.

— Майко, накъде биеш? Пукната пара не давам с какво се занимава Юлия, стига да не е под достойнството й.

Вместо да му отговори, Аврелия стана от мястото си.

— Почакай — нареди тя и излезе за малко.

Цезар я чу как се качва по стълбите на горния етаж, след това настъпи кратка тишина и накрая отново се чуха стъпките й. Влезе с двете ръце скрити зад гърба и победоносно остави някакъв тежък предмет на масата.

Цезар беше като гръмнат: пред него стоеше малък бюст на Помпей. Доста по-качествена изработка от онези, които бе виждал по пазарите, но все пак беше от гипс, част от голяма партида. Приликата беше по-голяма, освен това майсторът се беше постарал при оцветяването.

— Намерих я скрита между детските й дрехи в един сандък, за който е предполагала, че никой не би се сетил да претърсва. То и аз не бих ровила там, ако не ми беше хрумнало, че в Субура е пълно с момиченца, които с радост биха доизносили старите дрехи на Юлия. Ние винаги сме се старали да не я глезим, затова тя е свикнала да носи дълго едни и същи дрехи, за разлика от Юния, която всеки ден има с какво ново да се похвали. И все пак не сме допускали дъщеря ни да се облича с дрипи. Както и да е, рекох си да опразня сандъка със старите дрехи и да пратя Кардикса в Субура. Но като видях това, се разубедих.

— Тя колко пари получава, майко? — заинтересува се Цезар. Пое бюста на Помпей, повъртя го между дланите си и хитро му се усмихна; мислеше си за момичетата, които се тълпяха около сергиите и шумно въздишаха по прескъпоценните бюстове.

— Много малко, както сме се разбрали още навремето.

— Според теб това колко струва?

— Най-малко сто сестерции.

— Да, мисля, че е нещо такова. Значи тя е пестила, за да си го купи.

— Така трябва да е сторила.

— И какво следва да заключим?

— Че има слабост към Помпей, както повечето момичета в нейните среди. Предполагам, че точно в този момент десетина девойки са се скупчили около някое подобно изображение на все същия човек и заедно с Юлия стенат и въздишат, докато Сервилия се прави на заспала, а Брут се труди над поредното си резюме.

— За човек, който цял живот е спазвал коректния тон, майко, ти си доста осведомена за хорското държание.

— Това, че съм била достатъчно умна, за да не върша глупости, не означава, че съм неспособна да отлича глупостта у другите — сопна се Аврелия.

— И защо си решила да ми покажеш това?

— Ами. — Тя седна отново. — Като цяло трябва да отбележа, че Юлия не е глупава. Все пак аз съм й баба! Когато намерих това — посочи тя бюста, — си дадох сметка, че е време да погледнем на Юлия от друга гледна точка. Ние сякаш забравяме, че тя е пораснала. Догодина ще навърши осемнайсет и ще се омъжи за Брут. Обаче аз съм против сватбата.

— Защо?

— Юлия не го обича.

— Любовта не влиза в брачните договори, майко — напомни й Цезар.

— Знам, пък и не съм склонна да бъда сантиментална. Ти не познаваш добре Юлия. Виждаш я често, но пред теб тя показва лице различно от това, което знам аз. Юлия те обожава. Ако поискаш от нея да си прободе сърцето, вероятно ще го стори.

— Пепел ти на устата! — смути се от думите й Цезар.

— Не, говоря сериозно. Като знам как разсъждава Юлия, ако ти наистина я помолиш, тя би решила, че смъртта й е необходима за твоята кариера. Тя е все едно Ифигения в Авлида. Ако смъртта й би дала тласък на твоите платна, би се втурнала към нея, без дори да се замисли за себе си. И точно това — подчерта Аврелия — обяснява поведението й спрямо Брут. Убедена съм. Юлия ще стори всичко, за да ти угоди, би била готова да прекара петдесет години под един покрив с Брут, само той да е жив и здрав. Но няма да е щастлива съпруга.

— Е, това не бих могъл да го понеса! — възкликна Цезар и остави бюста на масата.

— Не съм и мислила противното.

— Никога дума не е споменавала.

— Няма и да спомене. Брут е наследник на баснословно богата фамилия. Юлия знае, че ако се омъжи за него, ще закрепи твоето обществено положение.

— Ще говоря с нея още утре — обеща Цезар.

— Не, да не си посмял. Тя ще реши, че си усетил нежеланието й, и ще се чуди как да те убеди в противното.

— Тогава какво да направя?

Аврелия хитро се усмихна и каза:

— Да поканим Помпей на вечеря.

Цезар беше объркан. На Аврелия й се стори, че отново го вижда като малко момче. Накрая Цезар се засмя.

— Майко, майко — рече той, — какво щях да правя без теб? Юлия и Великия? Мислиш ли, че е възможно? Толкова се чудих как да го обвържа трайно с моята кауза, но дори не се бях сетил за подобна възможност! Права си, не забелязваме как децата ни растат. Аз имах някакви смътни подозрения, преди да се прибера, но тук заварих Брут и реших, че всичко е наред.

— Евентуален брак би имал смисъл само ако са влюбени — посъветва го Аврелия. — Затова не прибързвай и не се издавай пред двамата какво очакваш от запознанството им.

— Няма, разбира се, че няма. Кога предлагаш да го поканя?

— Изчакай първо да се уреди въпросът с поземления закон. И не му давай зор, дори след като се запознаят.

— Тя е красива, тя е млада, тя е Юлия. Великия ще я поиска още щом свършим с вечерята.

Но Аврелия поклати глава.

— Великия нищо няма да поиска.

— Защо?

— Беше ми го казал още Сула навремето: Помпей се страхува да поиска ръката на принцесата. А Юлия, синко, е принцеса. Най-голямата аристократка в цял Рим. Една чуждоземска царица не би могла да се сравнява с нея в очите на Помпей. Затова и той няма да я поиска от страх да не му откажеш. Това бяха думите на Сула: Помпей по-скоро ще си остане ерген, отколкото да рискува някой да му откаже. Затова той стои и чака някой баща на принцеса сам да му я предложи. Ти ще трябва да направиш първата стъпка, Цезаре. Но нека Помпей първо влезе в капана. Той знае, че Юлия е сгодена за Брут. Ще видим как ще реагират двамата, щом се запознаят. — Аврелия стана и отнесе бюста на Помпей. — Ще върна това на мястото му.

— Не, сложи го на някоя лавица до леглото й и постъпи, както си смятала в самото начало: раздай детските й дрешки — посъветва я Цезар и доволно се усмихна.

— Тя ще се смути, ако узнае, че тайната й е разкрита.

— Не и ако ти я смъмриш, че приема такива скъпи подаръци от Юния, която се чуди какво да прави парите на майка си. Така ще може да се радва на Помпей и няма да се срамува.

— Върви да си лягаш — подкани го майка му от вратата.

— Това и смятам да направя. И благодарение на теб ще спя като омаян от сирена моряк.

— Това, Цезаре, беше пресилена метафора.

На втория ден от януари Цезар представи своя законопроект за земята за разглеждане в Сената. Сенатът изтръпна при вида на близо трийсетте дебели свитъка пергамент, които консулът нареди в краката си. Това, което се приемаше за нормален обем на един нормален закон, сега изглеждаше като ученическо домашно; лекс Юлия агрария включваше повече от сто глави.

Тъй като залата на Курия Хостилия не беше с добра акустика, консулът отново извиси гласа си и представи накратко пред колегите си от римския Сенат обемистия документ, който носеше името му. Жалко за Бибул, че не участваше в изготвянето на законопроекта, иначе щеше да се запомни като лекс Юлия Калпурния агрария.

— Писарите ми са приготвили триста копия от законопроекта; времето не позволи да има по едно за всеки от вас — оправда се Цезар. — Все пак на двама от вас се пада едно копие, а за народа остават други петдесет. Ще отворя временна служба пред Базилика Емилия със секретар — юрист и асистент, които да отговарят на питанията на гражданите. Към всяко копие стои прилежащ конспект, включващ полезни справки и препратки към съответните клаузи или глави в случай, че заинтересованите читатели проявяват по-голямо любопитство към конкретни въпроси.

— Ти се шегуваш! — присмя му се Бибул. — Никой няма да си направи труда да прочете толкова дълъг закон!

— Искрено се надявам всеки да го прочете — отвърна Цезар. — Очаквам критика. Очаквам полезни предложения, искам да чуя къде са допуснати слабости. Остроумните могат да се хвалят с лаконичния си език, но ако един закон изисква да е дълъг, а е написан кратко, значи не е добър закон. Трябва да се разгледа всяка възможност, да се прецени, да се обясни. За да бъде добър, един закон трябва да бъде подробен. Ще ви предложа и няколко кратки законопроекта, назначени отци, но всеки от тях ще бъде представен по начин, който да отговаря най-добре на съдържанието.

Цезар замълча, за да даде думата на сенаторите, но никой не се обади.

— Италия и Рим са едно и също, нека се разберем веднъж завинаги. Общинските земи на италийските градове, градчета, области и общини принадлежат на Рим, а вследствие на войните и миграцията из полуострова са опустели цели райони, които по своята занемареност напомнят на Гърция. В същото време градът Рим се пренасели. Осигуряването на евтиното жито се превръща в непоносима тежест за хазната и нека думите ми не бъдат възприемани като критика по адрес на Марк Порций Катон и неговия закон. Според мен неговата инициатива беше похвална. Без нея щяхме да сме свидетели на постоянни бунтове и размирици. Но истината е, че вместо да търсим нови средства за покриване цената на зърното, по-добре ще е да намалим населението на града, като предложим на бедните възможност да влязат в армията.

Освен това имаме петдесет хиляди ветерани, които са се уволнили от войската, но и до ден-днешен скитат из полуострова, включително из улиците на този град, без да имат къде да отседнат, за да си починат след дългата служба и да се радват на семеен живот. Това са все още относително млади мъже, които спокойно биха могли да се задомят и да осигурят на Рим бъдещите поколения войници, вместо да оставят подире си деца с неизвестни бащи, които да се влачат за полите на мизерстващите си майки. Ако нашите завоевания не са ни научили на друго, то поне са ни научили, че най-добре се сражават римляните, че най-добрите пълководци са римските, че само римските войници биха се съгласили да обсаждат в продължение на десет години една-единствена крепост, че само римляните ще преживеят претърпените загуби и ще се хванат отново за оръжието.

Това, което предлагам, е закон, който да уреди разделянето на цялата площ на римската държавна земя из полуострова, като изключим кампанската държавна земя и държавната земя, прикрепена към Капуа — нашия най-ценен военен полигон. Законопроектът ми съответно включва земите на градове като Волатера и Ареций. Когато се захвана да подреждам обозначителните знаци на овчите пътеки из Италия, искам да знам, че тези пътеки представляват на практика огромната част от държавните владения извън Кампания. А защо изключвам Кампания ли? Защото поземлените участъци там са били давани под аренда вече твърде дълго време и всички онези, които са свикнали да разчитат на тях, ще се чувстват ощетени, ако им ги отнемем. В тяхното число включвам и ощетения конник Публий Сервилий, за когото се надявам, че отново е засадил лозята си и прилага своите лозарски умения.

Дори тази подигравателна забележка не предизвика възражение! Тъй като столът на Бибул беше на крачка встрани и зад него, Цезар не можеше да прочете реакцията по лицето му, но все пак беше странно, че колегата му дори не се обади. Мълчеше и Катон.

— Без да отнемам земята на никой настоящ ползвател на държавна земя, каквато той е получил според клаузите на предишния поземлен закон, изчислих, че неизползваните към момента държавни земи ще позволят на около трийсет хиляди посочени от закона граждани да се сдобият с по около десет югера земя. На нас ни остава да открием как да използваме частно притежаваните земи, така че да задоволим потребностите на още петдесет хиляди граждани. В тази сметка включвам петдесетте хиляди римски ветерани и трийсет хиляди римски бедняци. Без да смятаме ветераните, които вече са се настанили в града, отдаването на земя във владение на трийсет хиляди бедни римски жители ще облекчи хазната с около седемстотин и двайсет таланта годишно покрай намаляването квотите на евтиното зърно. Към това ще прибавим и двайсетте хиляди ветерани, които понастоящем живеят в града. Облекчението ще бъде съпоставимо с допълнителната тежест, която законът на Марк Порций Катон наложи на държавния бюджет.

Но дори да се стигне до нова финансова тежест за държавата, тъй като тя ще трябва да изкупи частните парцели земя, за да ги раздаде на бедните, хазната е в състояние да покрие тези еднократни разходи заради изключително нарасналите доходи от източните провинции, и то при условие, че намалим размера на данъците, записани в държавните договори. Не мисля, че двайсетте хиляди таланта печалба, които Гней Помпей Велики осигури на римската хазна със своите успешни завоевания на изток, ще стигнат да покрият всички разходи по покупката на земя, защото страничните приходи на хазната драстично намаляха след решението на Квинт Метел Непот да премахне пристанищните такси и митата — благороден жест, който лиши Рим от изключително необходими финансови постъпления.

Това поне нямаше ли да предизвика някоя гневна реплика? Не. Вярно, че Непот се намираше по това време в Испания, но Целер заемаше почетно място на първия ред. Още не му бе дошло времето да замине за Галия.

— След като разгледате моя поземлен закон, ще се уверите, че в него няма нищо фрапантно. Няма да се оказва какъвто и да е натиск върху настоящите земевладелци да се отказват от имотите си в полза на държавата, няма да се налага каквото и да е насилствено намаляване цените на земята. Земята, която държавата ще откупи от частния собственик, ще се плаща по пазарни цени, така както са били определени от нашите високоуважавани цензори Гай Скрибоний Курион и Гай Касий Лонгин. Съществуващите нотариални актове няма да се оспорват от закона, нито ще се водят съдебни дела за отнемане на собствеността. С други думи, ако някой е преместил синорите си, но никой не е оспорил това, то размерът на собствеността ще се определя според твърденията на собственика.

Човек, получил държавна земя, няма да има право да я напуска или препродава в идните двайсет години.

И най-накрая, назначени отци, законът предвижда закупуването и разделянето на държавната земя да се осъществява от поземлена комисия, състояща се от двайсет видни конници и сенатори. Ако сенатът вземе решение в полза на моя законопроект, което аз да подложа на гласуване в народното събрание, то пак сенатът ще се ползва от привилегията да назначи двайсетте конници и сенатори. Ако ми откаже одобрението си, изборът ще бъде сторен от народа. Ще се създаде и втора комисия, включваща петима консуларни сенатори, която ще осъществява надзор върху поземлената комисия. Аз самият няма да членувам нито в първата, нито във втората комисия. Не искам да съществува и най-малко подозрение, че Гай Юлий Цезар използва законодателната си дейност за собствено облагодетелстване или с цел да превърне в свои клиенти всички облагодетелствани от разпределението на земята.

Цезар въздъхна, усмихна се и вдигна ръце.

— Достатъчно за днес, почитаеми членове на Сената. Давам ви дванайсет дни да прочетете законопроекта и да се приготвите за дебат. Това означава, че следващото заседание на Сената, посветено на лекс Юлия агрария, ще се състои шестнайсет дни преди февруарските календи. Сенатът обаче ще се събере извънредно след пет дни, което се пада на седмия ден преди януарските иди. — Цезар си придаде лукаво изражение. — За да съм сигурен, че няма да се пренатоварите, уредил съм по едно копие да бъде лично занесено до дома на двеста и петдесетте по-старши членове на Сената. А тях ще помоля да не забравят за по-младите си колеги! Нека тези, които четат бързо, да предадат своето копие на приятел. Иначе ще помоля младшите сенатори да се престрашат и да помолят по-възрастните си колеги да четат заедно.

С това сложи край на заседанието и си тръгна, придружен от Крас. Докато се разминаваха с Помпей, Цезар го удостои с почтително кимване и нищо повече.

Катон обаче имаше какво да каже, докато двамата с Бибул се отдалечаваха.

— Ще прочета ред по ред всички тия безбройни свитъци — закани се той — Все някъде ще открия слаби места. Предлагам ти и на теб, Бибуле, да го сториш, нищо че правните текстове не ти понасят. Което си е истина, всички трябва да ги прочетем.

— Ако законопроектът наистина отговаря на изложението, което той направи, не ни остава какво да критикуваме. Слаби места няма да има.

— Да разбирам ли, че си за законопроекта? — изрева Катон.

— Разбира се, че не съм! — тросна се обиден Бибул. — Исках да кажа, че ако се обявим публично против него, позицията ни няма да изглежда конструктивна, а ще я изтълкуват като заяждане.

Катон учудено го изгледа.

— И това те притеснява?

— Не точно, но се надявах да имаме пред себе си някоя преработена версия на законите на Сулпиций или Рул — нещо, с което винаги можем да се заядем. Няма защо да се показваме още по-неприятни на народа.

— Много е силен за нас — отбеляза в типичния си мрачен стил Метел Сципион.

— Не, не е! — изкрещя Бибул. — Няма да успее, просто няма!

Когато пет дни по-късно сенатът се събра, въпросът, който щеше да се обсъжда, бяха договорите на азиатските публикани. Цезар не носеше този път купища от свитъци, а един-единствен документ.

— Проблемът се протака повече от година, а за това време отчаяни откупвачи на данъци съсипват римската администрация в четири провинции: Азия, Киликия, Сирия и Витиния-Понт. — С тона си той изразяваше отношението си към конфликта. — Но дори така сумите, които нашите цензори са приели от името на хазната, са неизпълними. Докато не сложим край на това унизително положение, нашите приятели и съюзници от източните провинции ще са жертва на същински грабежи и ще дойде денят, когато ще прокълнат Рим. Управителите на провинциите прекарват половината от времето си в разправии с представителите на разгневените ни съюзници, а другата половина — в надзор на ликторите и войниците, които трябва да подпомагат откупвачите при пладнешките обири, които ежечасно извършват.

Трябва да намалим загубите си, назначени отци. Не е сложно. В ръцете си държа законопроект, който ще предложа на гласуване в народното събрание. Законопроектът цели да се намалят с една трета данъците на източните провинции. По-добре две трети от нещо, отколкото три трети от нищо.

Разбира се, Цезар не успя да получи сенатското одобрение. Катон отново попречи на дискусията, като говори до залез-слънце за философията на Зенон и за промените, които римското общество й било наложило.

Скоро след изгрев-слънце на другия ден Цезар свика народното събрание, попълни състава предимно с конници от клиентелата на Крас и веднага подложи въпроса на гласуване.

— Защото — обясни той заобикалянето на процедурите, — ако седемнайсет месеца предварителни заседания по въпроса не са достатъчни, значи и седемнайсет години предварителни заседания няма да стигнат! Гласуваме още днес, което означава, че освобождаването на публиканите от сключените договори, трябва да стане най-късно до седемнайсет дни!

Един поглед върху лицата на присъстващите граждани беше достатъчен да разубеди добрите люде в намерението им да се съпротивляват; когато Катон се опита да вземе думата, беше освиркан, а когато Бибул реши да го замести, слушателите му размахаха юмруци. След едно от най-скоростните гласувания в римската история очакваните доходи на хазната от източните провинции бяха намалени с една трета, а тълпата аплодираше Цезар и Марк Крас.

— Какво облекчение! — грееше от радост Крас.

— Щеше ми се всичко да е толкова лесно — въздъхна Цезар. — Ако можех да действам толкова експедитивно и с поземления закон, щяхме да сме свършили, преди добрите люде изобщо да са се усетили. Но по твоя проблем наистина не бях задължен да свиквам предварително заседание. Глупаците от опозицията просто не мислеха, че ще го сторя!

— Има нещо, което ме изненадва, Цезаре.

— Какво?

— Това, че народните трибуни са влезли в длъжност преди цял месец, а ти не си и помислил да използваш Ватиний. Ето, че се захващаш сам да прокарваш закони. Аз познавам Ватиний. Той е почтен клиент, но може би ще иска от теб нещо в замяна.

— Ще иска от нас, Марк — напомни му той.

— Всички на Форума са смутени. Цял месец народните трибуни не са предложили нито един законопроект.

— Имам предостатъчно работа и за Ватиний, и за Алфий, но не им е дошъл редът. Аз съм истински законодател, Марк, и това ми харесва. Рядко се срещат консули — законодатели. Защо да оставям цялата слава на Цицерон? Не, ще изчакам, докато всички си помислят, че въпросът с поземления ми закон не може да се реши. Чак тогава Ватиний И Алфий ще се намесят.

— Аз наистина ли трябва да чета всички тези писания? — попита с надежда Крас.

— Добре би било, защото могат да ти хрумнат полезни идеи. Разбира се, от твоя гледна точка не би трябвало да откриеш нищо тревожно.

— Не можеш да ме излъжеш, Гай. Просто няма как да настаниш осемдесет хиляди души на поземлени участъци от по десет югера, без да използваш кампанските и капуанските земи.

— Никога не съм имал намерение да те лъжа. Но няма да пусна звяра от клетката.

— Значи да се радвам, че се отказах от латифундиите си?

— Нима си го направил?

— Много грижи, малко печалба. Стотици хиляди югера земя за стадо овце и няколко овчаря, да не говорим колко е трудно да се оправиш с робите — трябва да ги оковеш с вериги, иначе ще избягат. Несериозна работа. Виж например Атик. Колкото и да го мразя, трябва да отбележа, че е умен човек: сетил се е, че в Италия не си струва да заграждаш половин милион югера площ, за да гледаш добитък. Прави го в Гърция. Иначе тези, дето се хвалят, че имат половин милион югера пасища, общо взето, само с това и се хвалят — печалба никаква. Най-типичен пример е Лукул. Да използваш държавна земя, за да гледаш добитък, е забавление за сенатори, не източник на печалба. Сенаторът може да извлече от заниманието необходимия милион, за да съхрани ценза си, но какво са милион сестерции, Цезаре? Някакви си жалки четирийсет таланта! Аз бих могъл да ги изкарам за един ден от… — Крас се усмихна и вдигна рамене. — По-добре да не казвам от какво, че току-виж си ме издал на сенаторите.

В този миг Цезар изведнъж набра края на тогата си и хукна тичешком по площада в посока на Велабрума.

— Гай Курион! Гай Касий! — викаше той. — Не се прибирайте, стойте, чакайте, върнете се на работното си място! Имам нещо да докладвам!

Под удивените погледи на стотиците конници, дошли за гласуването, и случайните зяпачи, Крас също сграбчи краищата на дрехата си и хукна по петите на консула.

— Да не си луд! Недей!

Цезар се спря, изчака приятеля си да го настигне и двамата се посмяха, преди да се насочат към Държавния дом. Колко необикновено! Двама от най-знатните римляни играеха на гоненица! А дори не беше пълнолуние!

През целия януари борбата между Цезар и добрите люде около поземления закон не престана. Колкото пъти се насрочеше заседание, толкова пъти Катон се захващаше да празнословничи. Решил да провери дали номерът ще мине, Цезар привика ликторите си и ги прати да отведат Катон в Лаутумиите. Докато добрите люде организираха своеобразен парад и шумно аплодираха своя герой, Катон мина с гордо вдигната глава и изражение на мъченик. Не, номерът нямаше да мине. Цезар повика обратно ликторите си, Катон се върна на мястото си в Сената и продължи със своите безкрайни тиради.

Нищо друго не оставаше, освен да прехвърли дискусията в народното събрание, без да се нервира повече заради нежеланието на сенаторите. Но този път Цезар беше принуден най-напред да организира предварителни заседания, при това през февруари, когато управник на Рим формално беше Бибул и можеше да се възползва от това си предимство. Дали щеше да се стигне до гласуване още през февруари или чак през март? Беше рано да се каже.

— Ако си наистина такъв противник на законопроекта ми, Марк Бибул — възкликна Цезар на първото предварително заседание, — поне ми кажи защо! Не е достатъчно просто да се заканваш как ще гласуваш против, обясни на тези уважаващи закона римски граждани какво грешно виждаш в моя проект! Ето ме, аз предлагам възможност на хората без възможности, внимавам да не доведа държавата до разорение, гарантирам, че няма да се упражнява никакъв натиск върху настоящите собственици! А ти все едно си знаеш, че си против, против и пак против! Обясни ни защо!

— Против съм, защото ти го предлагаш, Цезаре. Друга причина на мен не ми трябва! Всяко твое дело е прокълнато, осквернително и плод на зли сили!

— Това са празни приказки, Марк Бибул! Искаме от теб да излагаш факти, а не да изразяваш чувствата си. Кажи ни защо си против един несъмнено необходим законодателен акт! Нека чуем критиките ти, ако обичаш!

— Нямам критики, но пак съм против!

Макар че много хора бяха дошли в Кладенеца на комициите — поне няколко хиляди, — цареше необичайна тишина. На площада се виждаха и непознати лица, които нито принадлежаха към конническото съсловие, нито бяха обвързани с кръга на Клодий, нито прекарваха по принцип времето си на Форума — Помпей беше довел своите ветерани: или да гласуват, или да се бият. Помпей лично ги беше избирал така, че да има представители от всички трийсет и една селски триби. Иначе като гласоподаватели не биха имали тежест. И все пак, ако до гласуване не се стигнеше, всички знаеха как да раздават юмруци.

Цезар се обърна към Бибул и вдигна ръце в умолителен жест.

— Марк Бибул, защо се опитваш да спреш един добре изготвен и крайно полезен закон? Толкова ли не можеш да намериш у себе си воля да помогнеш на народа, вместо постоянно да му пречиш? Нима всички тези лица не те убеждават, че това не е закон, който народът би отхвърлил? Това е закон, който всички римляни желаят! Нима ще накажеш цял Рим само защото мразиш мен, Гай Юлий Цезар? Подобно поведение достойно ли е за един консул? Достойно ли е за един Калпурний Бибул?

— Да, достойно е за един Калпурний Бибул! — сопна му се вторият консул. — Аз съм авгур и мога да отлича злото, щом го видя! Ти си творение на злото, всичко, което създаваш, е зло! Нищо добро няма да се получи от твоите закони! Именно по тази причина обявявам всеки ден за събрания през тази година за празник, съответно от днес до края на годината не могат да се състоят заседания на народното или плебейското събрание! — Бибул се изправи, стисна заканително юмруци и при това движения тогата му се изхлузи назад. — Правя това с пълното съзнание, че е редно да се възползвам от религиозните забрани! Защото слушай какво ще ти кажа, Гай Юлий Цезар, мен не ме е грижа, пък ако ще всяко едно одухотворено създание на италийска земя да реве и да моли за този закон! Докато аз съм консул, този закон няма да влезе в сила!

Омразата му беше толкова силна, че всички онези, които не се чувстваха лично ангажирани с единия или с другия консул, неволно потръпнаха. Не един и двама сключиха за всеки случай жеста против злите сили: със средния и безименния пръст се притискаше палецът към дланта, докато показалецът и кутрето стърчаха нагоре като рога.

— Търкайте се от него като разгонени животни! — закани се Бибул на тълпата. — Целувайте го, лигавете се с него, предлагайте му се, ако щете! Ако толкова много искате този закон, прав ви път, действайте! Но няма да го получите в годината на моето консулство! Никога! Никога!

Посрещнаха го дюдюкания, освирквания, закани, псувни, клетви: толкова много и толкова застрашителни, че Бибул прехвърли през лявото си рамо тогата и напусна рострата. Но не се прибра у дома, а просто застана на по-безопасно място, заобиколен от ликторите си.

Изведнъж грубите слова по негов адрес се смениха с радостни възгласи. Дори на Форум Холиториум чуха бурните овации: защото Цезар лично слезе от трибуната, за да посрещне Помпей и за да го изведе на мястото за ораторите.

— Гней Помпей Велики, ще чуя ли твоята подкрепа срещу противниците на този законопроект? — попита Цезар.

— Нека само някой посмее да извади оръжие срещу твоя закон, Гай Юлий Цезар, и аз ще те прикрия с щита си! — обеща Помпей.

Изведнъж на рострата се оказа и Крас.

— Аз, Марк Лициний Крас, заявявам пред всички, че това е най-добрият поземлен закон! На всички онези сред вас, които се тревожат да не изгубят собствеността си, ще кажа следното: давам ви дума, че ничий имот не е застрашен, всички заинтересовани лица могат да очакват единствено печалба!

Потресен от чутото, Катон се обърна към Бибул:

— Богове, Марк Бибул, виждаш ли какво става?

— Тримата един до друг!

— Изобщо не е бил Цезар, а Помпей! Ние сме се заканвали на неправилния човек!

— Не, Катоне, не е така. Цезар е самото въплъщение на злото. Но и аз виждам, че Помпей стои в дъното на всичко. Разбира се, че ще е той! Какво друго би могъл да спечели Цезар от този закон, освен пари? Той работи за Помпей, винаги е работил за него. А Крас също се оказва в заговора. Тримата в един отбор, като Помпей дърпа конците. Е, всички знаехме, че именно неговите ветерани най-много ще се облажат. Но Цезар ни заблуди с приказките за римските бедняци — искаше да се представи за някой нов Гракх или Сулпиций!

Приветствията към хората на рострата бяха толкова силни, че Бибул и Катон не издържаха. Двамата слязоха на Аргилета.

— Ще променим малко тактиката, Катоне — обясни Бибул. — Отсега нататък прицел ще ни бъде Помпей.

— Той по-лесно ще отстъпи — процеди през зъби Катон.

— Всеки би отстъпил по-лесно от Цезар. Но не се тревожи, Катоне. Ако успеем да сломим Помпей, ще унищожим и цялата коалиция. А щом Цезар остане сам, ще намерим и за него решение.

— Беше много хитро, дето обяви всички дни за събрания празнични, Марк Бибул!

— Сула вече го е правил. Но аз имам намерение да стигна по-далеч от Сула, в това можеш да си сигурен. Не мога да им попреча да гласуват своите закони, но мога да обявя законите за нищожни — закани се Бибул.

— Започвам да си мисля, че Бибул изпада в умопомрачение — сподели Цезар пред Сервилия по-късно същия ден. — Тези неочаквани приказки за творенията на злото бяха доста ужасни. Омразата е едно, но това е съвсем различно. Зад подобно поведение не може да стои логично обяснение. — Светлите му очи някак бяха изгубили блясъка си и още повече напомняха на Сула. — Хората също го усетиха и това на никого не се хареса. Едно е да компрометираш опонентите си със слухове и клевети, с това всички сме свикнали и се пазим, както можем. Но това, което Бибул ми наговори днес на площада, поставя различията помежду ни на някаква свръхестествена плоскост. Сякаш сме носители на двете първични сили: аз на злото, той на доброто. Как така се случи, че хората останаха с подобно впечатление, не знам, но може би отказът от логичната мисъл изглежда в очите на страничния наблюдател като признак за доброта. Свикнали сме да мислим, че злото е винаги добре обмислено, злият е разумен и последователен. Бибул дори не съзнаваше какво точно прави, но мисля, че наистина успя да наклони везните в своя полза. Фанатикът по необходимост трябва да се бори в името на доброто; мислещият човек изглежда в сравнение с него подъл и лукав. Не е ли абсурдно?

— Не — отговори Сервилия. Той се беше излегнал, а тя силно и ритмично разтриваше гърба му. — Разбирам какво имаш предвид, Цезаре. Емоциите въздействат силно, а им липсва всякаква логика. Сякаш чувствата са отделени от разума. Когато по всички правила на логиката Бибул е трябвало да се почувства смутен, объркан, дори унизен, когато се е очаквало да отстъпи, той е отказал да отстъпи. Не е могъл да обясни на никого защо е против твоя законопроект, но все така е продължавал да му се противи, при това с още по-голяма решителност! Мисля, че те очакват още по-големи неприятности.

— Благодаря. — Цезар горчиво се усмихна.

— Истината има по-голяма стойност за мен, отколкото утешителните слова. — Сервилия спря да го масажира и седна на ръба на леглото. — Цезаре, разбирам, че този поземлен закон е донякъде в полза на нашия скъп Помпей: това и слепец би го видял. Но днес, когато тримата застанахте един до друг на рострата, вие подчертахте, че това е безкористен политически акт, имащ за цел да разреши една от постоянните дилеми пред римската държава — какво да се прави с уволнените войници.

Цезар я погледна изненадано.

— Ти си била там?

— Бях. Имам си едно много удобно скривалище между Курия Хостилия и Базилика Порция, така че никой не може да ме оприличи на Фулвия.

— И какво мислиш тогава се е случило на рострата? Между нас тримата, имам предвид.

— Може би появата на Помпей би се оценила просто като хитър политически ход. Но при изказването на Крас се почувствах като ужилена. Спомних си за онази далечна година, когато двамата бяха консули и един-единствен път се наредиха заедно, само че и тогава помежду им стоеше ти. Днес отново за пръв път от много време двамата не се гледаха с омраза, дори не се чувстваха неловко в присъствието на другия. Тримата сякаш сте създадени, за да бъдете заедно. Беше доста внушително! Тълпата много бързо забрави за Бибул, а това беше най-доброто. Признавам си, че и мен ме обзеха известни съмнения. Цезаре, ти не си сключил съюз с Помпей, нали?

— Разбира се, че не съм — излъга я той. — Договорът ми е само с Крас и други банкери. Но Великия не е глупак, дори ти го признаваш. Той има нужда от мен, за да осигури земя за ветераните си и за да ратифицира договорите, сключени на изток. По много причини Великия е пречил на Рим, вместо да му помогне. Всеки политик е свикнал да харчи твърде много държавни пари и да залага твърде много на отстъпките пред избирателите. Моята политика тази година, Сервилия, е да отведа далеч от Рим достатъчно голям брой пролетарии, така че да се намалят квотите на държавното зърно и да се облекчи хазната. Другото, което искам, е да реша въпроса с откупването на данъците. Освен това искам да продължа стореното от Сула и да попреча на провинциалните управители да гледат на териториите си като на частни имения, които принадлежат на тях, а не на Рим. Всичко това би трябвало да ме превърне в герой в очите на конниците.

Сервилия сякаш беше склонна да се заблуди, защото отговорът му изглеждаше убедителен. Но докато се прибираше, продължаваше да изпитва съмнения. Цезар беше хитър. И безскрупулен. Ако ставаше въпрос за политика, лесно би я излъгал. Той навярно беше най-блестящият ум, който Рим някога е създал; Сервилия го беше наблюдавала отстрани през дългите месеци, в които бе работил върху своя лекс агрария, и беше удивена колко ясна мисъл може да има човек. Цезар беше настанил стотина писари на горния етаж в Държавния дом, за да преписват на хартия това, което той в същото време диктуваше на друга група от писари с восъчни таблици. Това се казваше закон, който си тежи на мястото. Дори в самото му изготвяне организацията беше безупречна.

Какво да се прави, обичаше го. Беше готова да преглътне даже обидата, която й нанесе, отказвайки да се ожени за нея. Беше по-добре да гледа на него като на най-умния, най-надарения, най-способния човек, който Рим е създал. Подобни разсъждения все пак спасяваха гордостта й. Беше сигурна, че един Цезар не би се съюзил с парвеню като Помпей Пиценеца! Особено щом дъщеря му беше сгодена за младеж, чийто баща Помпей беше убил навремето.

Брут я чакаше.

Тъй като не беше в настроение да разговаря със сина си, Сервилия би желала просто да го отпрати: така правеше навремето. Но напоследък се отнасяше към него с по-голямо търпение, не защото Цезар я кореше, че се държи строго със сина си, а защото Цезаровият отказ навремето беше променил много неща. За пръв път разумът й не бе успял да се наложи над чувствата й и когато след онази кошмарна среща с любовника си се бе прибрала у дома, Сервилия не се беше сдържала и бе дала пълна воля на гнева и болката си. Цялата къща се разтресе като при природно бедствие, робите се изпокриха в миша дупка, а Брут се прибра в таблиния и безучастно я слушаше, докато тя изливаше яростта си. Най-накрая тя не издържа, втурна се при него и му обясни накратко какво мисли за Гай Юлий Цезар, който не искал да се ожени за нея, понеже била доказана прелюбодейка.

— Прелюбодейка! — беснееше тя, скубеше си косата, а лицето и вратът й вдъхваха ужас с жестоките си кървави белези от ноктите й. — Прелюбодейка съм била! С него и само с него! Но това не било достатъчно за Гай Юлий Цезар, чиято жена трябвало да бъде над всякакво подозрение! Можеш ли да повярваш? Аз съм била недостойна за него!

Да замесва сина си в проблемите си се оказа грешка, както Сервилия скоро след това сама се увери. Най-напред той се почувства още по-сигурен в годежа си с Юлия — щом като родителите им така и така нямаше да се женят, въпросът с общественото мнение, което би осъдило двойния брак, отпадаше. Римските закони бяха доста мъгляви, що се отнасяше до кръвосмешението, и въпросът, дали двамата годеници не са твърде близки роднини, за да сключват брак, се решаваше според разбиранията на засегнатите лица, а не според писаните закони. Според закона само брат и сестра не можеха да се женят. В случаите, когато племенник или племенница иска да се ожени за своята леля или съответно чичо, единствената пречка бяха традициите и общественото неодобрение. Обаче първи братовчеди много често сключваха брак. Затова и никой не би могъл да търси нарушение на правните и религиозните закони в един брак между Цезар и Сервилия, както и между Брут и Юлия. Обаче хората щяха да порицаят подобна арогантност! А Брут беше син на майка си. Той държеше обществото да одобрява делата му. Съществуването на извънбрачна връзка между майка му и евентуалния му тъст не беше чак толкова осъдителна: римляните бяха прагматични хора и възприемаха подобни случаи.

Но онази невъздържана реакция донесе и друга промяна: Брут се научи да гледа на майка си като на обикновена жена, а не както беше дотогава — на олицетворение на неоспоримата власт. Освен това започна да изпитва и презрение към нея. Брут не се беше освободил от страха, който Сервилия му внушаваше, но можеше по-лесно да живее с него.

Затова този ден тя му се усмихна, седна на стола и се приготви за дълъг разговор. Ех, поне кожата му да се беше поизчистила от акнето! Белезите под гъстата му брада сигурно бяха ужасяващи.

— Какво има, Бруте? — попита любезно Сервилия.

— Имаш ли нещо против да поискам от Цезар бракът ми с Юлия да се осъществи другия месец?

Майка му примигна.

— Какво се е случило?

— Нищо. Ние сме сгодени от няколко години, а Юлия вече е на седемнайсет. Много момичета сключват брак на седемнайсет.

— Това е така. Цицерон дори даде Тулия за жена на шестнайсет — но пък и Цицерон не е пример за подражание. И все пак, седемнайсет е приета възраст в средите на истинските римски аристократи. Никой от двама ви не се е разколебал — усмихна се Сервилия и дори му прати въздушна целувка, — така че защо не?

Брут отново се поддаде на властния й тон.

— Ти ли ще попиташ от мое име, мамо, или трябва аз да го сторя?

— Разбира се, че ти ще повдигнеш въпроса. Това е прекрасно! Сватба другия месец! С Цезар скоро може да станем дядо и баба.

Брут излезе от къщи и отиде да потърси Юлия.

— Попитах майка си дали има нещо против да се оженим другия месец — съобщи той на годеницата си, след като нежно я целуна и я отведе до кушетката, на която можеха да седнат един до друг — Тя много би се радвала. Затова ще попитам баща ти при първа възможност.

Юлия тежко преглътна. Колко много бе разчитала да й оставят още една година свобода! Но нямаше как. Пък и не беше ли по-добре така, както Брут й предлагаше? Колкото повече време минаваше, толкова повече би се противила вътрешно на сватбата си. Най-добре всичко скоро да свърши! Затова му отговори:

— Съгласна съм, Бруте.

— Мислиш ли, че баща ти ще иска да ни приеме сега? — попита с надежда Брут.

— Ами вече е тъмно, но той така или иначе никога не спи. Законът за земята вече е готов, но баща ми се е захванал с някаква друга важна задача. Стоте писари още са в къщата. Чудя се какво ще каже Помпея, ако узнае, че покоите й са се превърнали в държавно учреждение…

— Баща ти няма ли намерение да се жени отново?

— На мен не ми изглежда. Сигурна съм, че не желае да го изненада някоя нова Помпея. Той много обичаше майка ми.

— На мен пък ми се струва, че всеки мъж трябва да си има жена. Но иначе съм щастлив, че не се ожениха с мама. Майка ти толкова ли е била мила?

— Аз почти не си я спомням. Тя не беше чак толкова хубава, пък и баща ми по онова време рядко се задържаше в Рим. Но пък и не мисля, че татко е гледал на нея с очите, с които са свикнали повечето мъже да гледат на жените си. Майка ми е била по-скоро като сестра за него. Двамата са израснали заедно под един покрив и са били силно привързани. — Юлия стана. — Хайде да намерим баба. Винаги пращам нея, тя не се страхува от него.

— А ти страхуваш ли се?

— О, той никога не е бил груб с мен, дори и строг не е бил. Но е зает човек, а аз много го обичам, Бруте! Винаги оставам с усещането, че моите дребни проблеми не заслужават неговото внимание.

Аврелия обаче била настинала и си била легнала рано. Затова Юлия сама потропа на бащиния си кабинет.

— Татко, можеш ли да ни приемеш? — попита тя през вратата.

Цезар сам дойде да им отвори, усмихна им се, целуна дъщеря си по бузата и подаде ръка на Брут. Двамата млади присвиха очи от светлината: вътре в помещението бяха запалени множество маслени лампи.

— Каква изненада — посрещна той госта. — Малко вино?

Брут поклати глава, а Юлия се засмя.

— Татко — рече тя, — знам колко си зает, затова няма да ти отнемаме много време. Бихме желали да се оженим другия месец.

— Има ли някакъв конкретен повод? — попита Цезар Брут.

Той заекна.

— Ами, Цезаре, ние сме годеници вече близо девет години, а Юлия навърши седемнайсет. Не сме променили решението си и много се обичаме. Някои момичета се омъжват на седемнайсет. Юния скоро ще го стори, както казва мама. Също и Юнила. И те като Юлия са сгодени за млади мъже, а не за момчета на тяхната възраст.

— Вие да не сте си разрешили някоя волност? — попита Цезар.

— О, не, татко, разбира се, че не! — изчерви се Юлия.

— А може би искате да кажете, че ако не се ожените скоро, няма да се сдържите и ще си разрешите волност? — Той задаваше въпросите си като адвокат.

— Не, не става дума за това. — Брут видимо се засегна. — Дошъл съм с най-почтени намерения, Цезаре. Защо искаш да ни внушиш чувство за вина?

— Ни най-малко — отвърна му Цезар, сякаш въпросът изобщо не го интересува. — Но един баща е длъжен да попита за тези неща, Бруте. Откакто аз навърших пълнолетие, са изминали доста години, затова ревнувам дъщеря си и не съм склонен да я оставям току-така на друг. Съжалявам, ако съм те засегнал. Нямах намерение да обиждам никого. Но само един глупав баща не би задавал въпроси.

— Да, разбирам — измърмори Брут.

— Можем ли да се оженим? — настоя Юлия, която искаше съдбата й да се реши на минутата.

— Не — отговори Цезар.

Настъпи неловко мълчание. Юлия изпита облекчение. През цялото време баща й наблюдаваше единствено нея, сякаш реакцията на Брут беше без значение.

— Защо не? — попита годеникът.

— Казах на осемнайсет, Бруте. И щом съм го казал, значи съм го мислил. Моята бедна първа съпруга беше на седем, когато се оженихме. Тук не става въпрос, дали сме били щастливи или не. Просто оттогава съм си дал дума, че ако имам дъщери, те ще изживеят докрай детството си. Осемнайсет, Бруте. Осемнайсет, Юлия.

— Е, поне опитахме — отбеляза Юлия, когато вратата се затвори зад тях. — Не го вземай твърде навътре, Бруте миличък.

— Напротив, вземам го много навътре! — рече той и се разплака.

Юлия изпрати Брут до вратата, оставяйки го сам на страданията му, и се прибра в покоите си. Отиде в спалнята и свали бюста на Помпей Велики от мястото му на лавицата над леглото. Прегърна го и затанцува из стаята. Чувстваше се щастлива: все още беше негова.

Пътят до Палатина, където се намираше къщата на Децим Силан, даде време на Брут да се съвземе.

— Като си помисля, и аз бих предпочела да се ожениш тази година, вместо следващата — подвикна му победоносно Сервилия от дневната.

Брут влезе при майка си.

— Защо?

— Ами защото ако се ожениш догодина, сватбата ти ще засенчи тази на Юния с Вация Исаврик.

— Тогава ще те разочаровам, мамо. Цезар отказа. Трябвало да навърши осемнайсет.

Сервилия учудено го изгледа:

— Какво?

— Цезар не се съгласи.

Тя свъси вежди.

— Колко странно! И защо така?

— Нещо във връзка с първата му жена. Била само на седем, така ни обясни. Затова Юлия трябвало да навърши осемнайсет.

— Що за глупости са това!

— Той е патерфамилиас, мамо, ще прави, както намери за добре.

— Да, това е така, но точно този патерфамилиас нищо не прави без причина. Какво ли е намислил?

— Аз лично повярвах на думите му, мамо. Макар че в първия миг беше доста груб: искаше да разбере дали ние с Юлия сме… сме…

— Така значи? — Сервилия го стрелна с поглед. — А вие „сте“ ли?

— Не!

— Да си призная, щях да падна от стола, ако беше казал „да“. Липсва ти самочувствие, Бруте. Трябваше да му кажеш „да“. Тогава нямаше да има друг избор, освен да ви остави да се ожените.

— Да сключим брак, чиято святост е била накърнена! Това е под нашето достойнство! — тросна й се синът й.

Сервилия демонстративно му обърна гръб.

— Понякога, синко, ми напомняш на Катон. Върви си!

В известен смисъл решението на Бибул да обяви всички дни за събрание през годината за празници (празниците между другото можеха да се използват за търговия и други дейности, като например съдебни заседания) си имаше и добрите страни. Две години по-рано тогавашният консул Пупий Пизон Фруги бе прокарал закон, лекс Пупия, с който се забраняваше сенатът да се събира на ден за събрания[6]. Целта на закона беше да се ограничат правомощията на първия консул, които пък се подсилваха от приетия преди това закон на Авъл Габиний, забраняващ нормалните сенатски заседания през целия месец февруари — когато управлява вторият консул. Тъй като повечето януарски дни се случваха „дни за събрания“, благодарение на Пизон Фруги сенатът не можеше да заседава на тях.

Цезар се нуждаеше от народното и плебейското събрание. Нито той, нито Ватиний можеха да прокарват своите законопроекти през Сената, който можеше да препоръча даден закон за гласуване, но не и да го гласува вместо народа. Как тогава да се заобиколи решението на Бибул всеки ден, позволяващ свикване на народното събрание, да бъде обявен за празник?

За целта Цезар свика колегията на понтифексите и нареди на така наречените петнайсет познавачи на светите тайнства да прегледат свещените пророчески книги и да потърсят има ли доказателства, че точно през тази година дните за събрания следва да бъдат обявени за празници. В същото време главният авгур Месала Руф свика колегията на авгурите и като резултат се прие, че Бибул е надхвърлил правомощията си на авгур; не можело сам човек да налага религиозни възбрани върху свикването на народното събрание.

И така, докато предварителните заседания, обсъждащи закона за земята, продължаваха, Цезар реши да постави на дискусия и проблема с ратифицирането на Помпеевите договори с източните царства. Със завидна ловкост той свика Сената на заседание към края на януари на ден за събрания: което беше законно, стига точно по това време да няма насрочено народно или плебейско събрание. Когато четиримата народни трибуни, принадлежащи към фракцията на добрите люде, хукнаха да свикват плебейското събрание и така да попречат на Цезаровия план, те изведнъж се оказаха задържани от младежите от Клодиевия кръг; Клодий имаше защо да търси благоволението на човек, от когото зависеше дали ще стане плебей или не.

— За нас е въпрос от първостепенна важност да ратифицираме споразуменията и спогодбите, сключени от Гней Помпей Велики на изток — рече Цезар пред събранието. — Ако спогодбите включват ежегоден данък от страна на нашите съседи в Азия, то той трябва да бъде одобрен от римския Сенат, от народното събрание или от плебейското събрание. Външните дела обаче никога не са били прерогатив на народното и плебейското събрание, тъй като обикновените граждани не разбират нищо от външна политика. Двете години на инерция от страна на Сената са се отразили крайно неблагоприятно на хазната, затова и аз съм твърдо решен да сложа край на това протакане. Данъците от провинциите бяха определени твърде високи заради азиатските публикани, които в израз на протест, задето очакваме прекалено много от тях, не платиха нищо. Конфликтът беше разрешен, но приходите, които получаваме от своите провинции, далеч не са единствените, на които можем да разчитаме от страна на източните народи. Из новозавоюваните римски територии или клиентните ни държави управляват царе и деспоти, които са се съгласили да плащат значителни суми на Рим, само и само да гарантираме техните граници. Вземете например Дейотар от Галатия, който сключи договор с Гней Помпей, предвиждащ годишен данък от петстотин златни таланта — пари, които ще започнат да идват в хазната, щом ратифицираме договора. С други думи, като отказва да узакони постигнатото, Рим само до този момент е изгубил хиляда таланта злато, и то само от страна на Галатия. А колко други са наши съседи, клиенти или подопечни владетели: Сампсикерам, Абгар, Хиркан, Фарнацес, Тигран, Ариобарзан Филопатор, заедно с други принцове от бреговете на Ефрат. Всички те са се съгласили да плащат щедри суми, но никой не отива да ги събере, защото сключените договори още не са ратифицирани. Рим е много богат, но трябва да стане още по-богат! Само за да умиротвори и възстанови Италия, на Рим са му нужни много по-големи приходи, отколкото разполага в момента. Привикал съм ви всички тук, с цел да не прекратяваме дискусията, докато не прегледаме всички договори и не изслушаме всички възможни възражения.

Цезар си пое дълбоко въздух и погледна към Катон.

— И едно предупреждение. Ако сенатът откаже да се занимае с въпроса за ратификациите, аз ще прехвърля въпроса на плебса, и то веднага. Освен това да не забравяме, че съм патриций, и че дори да искам, не бих могъл да се меся в работата на плебса, още по-малко да го наставлявам. Това е единственият ви шанс, назначени отци. Или ще си свършите работата, или ще гледате как плебсът разсипва всичко. Не ме интересува кое решение ще изберете, но може да е само едно от двете!

— Не! — изкрещя изведнъж Лукул от мястото си на първия ред. — Не, не и не! Ами какво стана със споразуменията, които аз сключих на изток? Не беше Помпей този, който завоюва Изтока, аз бях! А коварният Помпей само си приписа победата и си окачи лаврите! Аз подчиних Изтока, аз наложих споразумения, които само чакаха да влязат в сила! Нека ти го кажа право в очите, Гай Цезар: няма да позволя на Сената да ратифицира договори, сключени от името на Рим от някакъв си пиценски селяк! Човек, който не знае кой е прадядо му, ще ни управлява, все едно ни е цар! Ще се разхожда в карнавални одежди из града! Не, не и не!

Цезар обаче изгуби търпение.

— Луций Лициний Лукул, ела тук! — заповяда той на бившия консул. — Застани пред мен!

Двамата никога не се бяха харесвали, нищо че имаха много общи черти: знатни аристократи, и двамата в една или друга степен обвързани със Сула. Може би точно това обясняваше и ревността помежду им: Лукул винаги се бе чувствал пренебрегнат заради далеч по-младия Цезар, който беше племенник на Сула. Именно Лукул беше обвинил Цезар, че е дарявал с ласките си цар Никомед — хора като Бибул не биха имали куража да измислят подобна мерзост, можеха само да я повтарят.

В онези далечни дни Лукул реше физически здрав, дисциплиниран, трудолюбив, изключително съвестен и способен провинциален управител и пълководец. Годините и страстта му към психотропните вещества — да не говорим за виното и екзотичните храни — го бяха превърнали в дебел старец с подпухнало лице и почти невиждащи очи. Някогашният Лукул никога не би се уплашил от подобна нагла заповед; сегашният послушно се дотътри от стола си до подиума на консулите и застана пред Цезар.

— Луций Лициний Лукул — започна да му обяснява със спокоен тон Цезар, — за последен път те предупреждавам: или ще върнеш думите си назад, или ще дам на плебса да стори с теб каквото стори навремето със Сервилий Цепион! Ще се постарая да бъдеш обвинен в престъпна безотговорност и неспособност да изпълниш задачите, връчени ти от римския Сенат и народ. От теб се очакваше да умиротвориш Изтока и да свалиш от властта двама царе. Ти не успя да го сториш. А сега аз ще те пратя на съд и ще се погрижа да отидеш на доживотно заточение на най-ужасното и самотно място насред морето: някое тясно островче, на което няма да има място къде да си простреш туниката! Ясен ли съм? Разбираш ли какво ти говоря? Не ме предизвиквай, Лукуле, защото аз държа на думата си!

Сенаторите бяха като вцепенени. Нито Бибул, нито Катон смееха да помръднат. Когато Цезар придобиеше подобно изражение, най-добре да не рискуваш с излишни забележки. Но именно в такива момент Цезар убеждаваше всички свои врагове в какво страшилище би могъл да се превърне, ако го оставеха. Той не само щеше да си присвои цялата власт, но щеше да се обяви за цар. Царят обаче трябваше да разполага със собствена армия. Ето защо те нямаше да му позволят да се сдобие с такава. Нито Бибул, нито Катон бяха на възраст да са участвали в политическия живот, докато е бил жив Сула, но Бибул добре си го спомняше: не беше трудно да се открие у днешния Цезар някогашният Сула. Помпей не беше нищо особено: той просто нямаше потекло и необходимия авторитет. Но Цезар го имаше!

Лукул падна на колене и се разплака. Започна да се извинява, все едно някой източен деспот молеше за милост самодръжците Митридат и Тигран. Сенаторите седяха безмълвни и потресени. Това не беше прието; това беше унижение за всеки от тях.

— Ликтори, отведете го у дома — нареди Цезар.

И пак никой не продума. Двама от ликторите на първия консул подхванаха Лукул, помогнаха му да се изправи и го изведоха стенещ и хлипащ навън.

— Много добре — рече Цезар. — Какво решаваме тогава? Дали сенатът е склонен сам да ратифицира споразуменията с източните владетели, или ще трябва плебсът да гласува някой лекс Ватиние?

— Да решава плебсът! — отвърна му Бибул.

— Да решава плебсът! — изрева в подкрепа и Катон.

Когато Цезар даде ход на гласуването, почти никой не застана от дясната му страна: сенаторите смятаха, че всеки друг вариант е за предпочитане пред това да се подчинят на Цезар. Нека договорите се разгледат в плебейското събрание и всички да се уверят какво представляват: веднъж проява на безочие от страна на Помпей и втори път проява на още по-голямо безочие от страна на Цезар. Никой не обичаше да го командват, а поведението на Цезар този ден издаваше амбициите му да се разпорежда като господар. По-добре смърт, отколкото нов диктатор.

— На тях това не им се понрави, а Помпей е много нещастен — отбеляза Крас след края на това кратко заседание.

— Какъв друг избор имах, Марк? Какво да правя? Може би да бездействам? — възмущаваше се Цезар.

— Ами в интерес на истината така беше по-добре — посъветва го приятелят му, сигурен, че той няма да се вслуша в думите му. — Те знаят, че ти обичаш да действаш, знаят, че обичаш всичко да бъде довеждано до успешен край. Твоето управление ще се превърне в извиване на ръце. Мразят да им се напомня, че са заприличали на баби. Мразят самата мисъл, че някой би могъл да налага решения със сила. Не е твоя вината, че си се родил с господарско мислене, Гай, но това, което се случва в Сената, все повече прилича на бой между овни. Добрите люде са твои врагове. Но по една или друга причина ти настройваш целия Сенат срещу себе си. Докато Лукул ти целуваше краката, аз наблюдавах реакциите на околните. Лукул нямаше намерение да дава примери: не е в състояние да измисли подобен ход. Но така или иначе се превърна в нагледен пример. Всички присъстващи си представиха как стоят на свой ред на колене и се молят за милостта ти, сякаш си някой цар.

— Това са пълни глупости!

— За теб може и да са, но за тях — не. Ако искаш съвета ми, Цезаре, до края на годината не предприемай нищо. Остави и ратификацията на договорите, и поземления закон. Ще се усмихваш и ще се съгласяваш с предложенията им. Така може и да ти простят.

— По-скоро бих отишъл при Лукул на самотния остров — процеди през зъби Цезар, — отколкото да се моля на добрите люде!

Крас въздъхна.

— Така си и мислех, че ще ми отвърнеш. В такъв случай, Цезаре, нека всичко бъде на твоя отговорност.

— Да не искаш да кажеш, че ме изоставяш?

— Не, аз съм твърде делови човек, за да си позволявам подобни ходове. Ти обещаваш огромни печалби на деловите среди, тъкмо затова народното и плебейското събрание ще гласуват каквото поискаш. Но най-добре не изпускай от очи Помпей. Той не е като мен сигурен съюзник. Твърде много му се иска да е един от тях.

И така народният трибун Публий Ватиний отнесе въпроса за ратификацията на договорите с Изтока пред плебейското събрание. От първоначалния законопроект, който трябваше да представлява просто съгласие с Помпеевите разпореждания, се нароиха няколко закона. Проблемът беше в това, че плебсът гледаше на дългите закони като на доста досадна тежест и след като първоначалното вълнение преминеше, Ватиний трябваше да действа бързо. Освен това той не беше толкова добре запознат с римските традиции по простата причина, че дядо му не е бил римски гражданин и си е живял мирно и тихо в Алба Фуценция. А тъй като до плебейското събрание патрициите нямаха достъп, Ватиний трябваше да се оправя без помощта на Цезар (който удържа на думата, дадена пред Сената) и да определя границите на царства и господарства, за които не беше чувал дори. От своя страна добрите люде не се месеха и за цял месец неуморна дейност на Форума Ватиний не чу нито веднъж някой да му налага вето. Добрите люде нямаха намерение да му пречат, а изчакваха кога ще свърши, за да могат да се оплакват колко зле се е справил със задачата и да го сочат като пример докъде се стига, щом сенатските прерогативи се отнемат от другите законодателни институции.

Цезар обаче им повтаряше:

— Дадох ви възможност да решавате, вие отказахте да я използвате. Оплаквайте се на плебса. Или най-добре, след като се отказахте от собствените си задължения, научете плебса как се изготвят договори и се налагат данъци. Изглежда, че занапред плебеите ще решават въпроса. Вече създадохме прецедент.

Но всичко това изглеждаше като невинна игра в сравнение с борбата, която щеше да се разгори в народното събрание при гласуването на поземления закон. Изискваният от закона срок беше изтекъл, необходимият брой предварителни заседания, на които да се обсъдят текстовете, бяха проведени, Цезар беше в правото си да свика трибутните комиции на заседание на осемнайсетия ден от февруари, нищо че по това време фасциите, олицетворяващи върховната власт, се държаха от Бибул.

До въпросната дата всички Помпееви ветерани, избрани да гласуват, се бяха появили в Рим и дадоха необходимата подкрепа за лекс Юлия агрария. На Форума се събраха толкова хора, че Цезар дори не направи опит да проведе гласуването в Кладенеца на комициите. Вместо това се качи на площадката пред храма на Кастор и Полукс и премина към гласуване без излишни условности. Достатъчно бе Помпей в качеството си на авгур да прецени знаменията, Цезар в качеството си на върховен понтифекс да прочете нужните молитви, и дойде ред да се тегли жребият в какъв ред ще гласуват трибите. Слънцето едва се бе показало над билото на Есквилинския хълм.

Щом се падна на избирателите от триба Корнелия първи да гласуват, добрите люде нанесоха своя удар. Предшестван от ликторите си, нарамили сноповете пръчки в знак на властта му, Бибул си проправи път през множеството, последван от Катон, Ахенобарб, Гай Пизон, Фавоний и четиримата народни трибуни, които му се подчиняваха: сред тях и Метел Сципион. Ликторите се спряха в подножието на стълбите към храма, а Бибул мина покрай тях и застана на най-ниското стъпало.

— Гай Юлий Цезар, ти не държиш фасциите! — изкрещя той. — Това заседание е незаконно, защото аз, действащият консул за месеца, не съм дал съгласието си за неговото провеждане! Разпусни веднага събранието или ще те дам под съд!

Едва бе изрекъл последната дума, когато тълпата нададе рев и се втурна напред — толкова бързо, че на народните трибуни дори не им остана време да наложат своето вето; а и да са го произнесли, никой не ги чу. Бибул, който отдавна си го беше просил, бе замерян с всякакви боклуци, а когато ликторите го наобиколиха, неприкосновените им личности изведнъж станаха обект на всеобщо посегателство. Гражданството се залови и с неприкосновената личност на втория консул, който изяде не един и два плесника, последван от предания Катон; останалите защитници на идеята своевременно се отдръпнаха. Най-накрая някой изля кофа с нечистотии върху главата на Бибул. Докато тълпата се заливаше от смях, Бибул, Катон и ликторите хукнаха да се спасяват.

Лекс Юлия агрария беше приет с такова убедително мнозинство, че всъщност гласуваха само осемнайсет триби: тяхното единодушие правеше безсмислен избора на останалите седемнайсет. Оттам нататък стана въпрос как да се попълни съставът на поземлената комисия. Имената бяха предлагани от Помпей и включваха не една и две познати личности: Варон, Цезаровия зет Марк Аций Балб, както и най-големия капацитет в римското свиневъдство Гней Тремелий Скрофа; втората комисия, съставена от бивши консули, които да наблюдават дейността на първата, включваше Помпей, Крас, Месала Нигер, Луций Цезар и Гай Косконий (който между другото никога не е бил консул, но заслужаваше поощрение).

Убедени в своя успех след смайващата проява на публично насилие по време на незаконно свикано заседание на народното събрание, добрите люде се опитаха още на другия ден да свалят Цезар от власт. Бибул свика Сената на закрито заседание и показа на всички натъртванията си. Като допълнителни аргументи бяха показани раните и синините на Катон и ликторите.

— Аз дори няма да се опитвам да дам Гай Юлий Цезар под съд по обвинение в подстрекателство към насилие! — обясняваше разгорещено Бибул. — Би било безсмислено, никой няма да събере смелост да го признае за виновен. Решението, което искам, е по-добро и съвсем окончателно! Искам Сенатус Консултум Ултимум! Но не обикновен указ за извънредно положение, като онзи, наложен против Гай Гракх! Искам да се обяви такова състояние на обществена опасност, при което аз да бъда назначен за диктатор до деня, когато общественото насилие не бъде окончателно премахнато от Форум Романум, а Цезар не бъде прогонен завинаги от Италия! Няма да се задоволя с половинчати мерки като онези, с които се задоволявахме, докато Катилина окупираше Етрурия! Искам всичко да бъде свършено, както трябва! Аз ще бъда законно избран диктатор, а Марк Порций Катон ще бъде началник на конницата! Оттам нататък аз ще решавам какви мерки да предприема. Така никой сенатор не би могъл да бъде обвинен в държавна измяна, и никой не би могъл да търси съдебна отговорност от законно назначения диктатор за мерките, които той е сметнал за необходими в името на реда. Искам да се проведе гласуване!

— Не се и съмнявам, че искаш, Марк Бибул — сряза го Цезар. — Но не бива да се излагаш. Сенатът няма да ти връчи мандат на диктатор до деня, когато вземеш, че пораснеш с една-две педи. Та ти не би могъл да виждаш какво става край теб, защото главите на въоръжената ти охрана ще крият гледката. Е, освен ако не въоръжиш дружина джуджета… Единственото насилие бе провокирано от теб. Никой не може да говори за бунт или размирици. Щом народът даде да се разбере какво мисли за консулите, които пречат на законно организираните процедури, гласуването протече мирно и тихо. С теб може да са се погаврили, но никой не е пожелал да ти нанесе каквито и да е телесни повреди. Най-голямата обида беше кофата с нечистотиите, която ти сам си изпроси. Не сенатът е суверен в тази страна, Марк Бибул, а народът. Ти се опита да оспориш този суверенитет в името на някакви си петстотин души, повечето от които присъстват в момента в тази зала. И повечето от които, надявам се, ще се покажат достатъчно благоразумни, за да отклонят твоето искане, защото то е неоправдано и безсмислено. Рим не е заплашен, от каквито и да е размирици. Никъде на хоризонта не се задава и най-малкото облаче, предвещаващо безредици или революции. Ти си злобно и отмъстително човече, което иска всичко да става, както на него му изнася, и никой да не му противоречи. Колкото до Марк Катон, той е един лицемерен човек. Забелязах, че вчера твоите съмишленици не пожелаха да допринесат за диктаторската ти кауза, като прибавят някоя и друга синина към твоите. Диктаторът Бибул! Богове, каква тъпа шега! Твърде добре си те спомням от времето, когато обсаждахме Митилена. Е, няма как точно аз да се уплаша от диктатора Бибул. Ти тогава не можеше една оргия да организираш или дори пиянска свада в кръчмата. Ти си една бездарна, суетна, самонадеяна гъсеница! Давай, нека да гласуваме! Ако искаш, дори аз ще подложа въпроса на гласуване вместо теб!

Цезар огледа присъстващите, като особено дълго се взира в Цицерон. Заплахата беше толкова явна, че не само Цицерон, ами и хората край него я усетиха. Що за излъчване имаше този човек! Сякаш с някаква невидима сила въздействаше на сенаторите, които изведнъж си дадоха сметка, че ако дори Помпей има своите скрупули и задръжки, то Цезар би отишъл до самата крайност. Ако сега си помислеха, че Цезар просто блъфира, току-виж се оказало, че нямата му заплаха е напълно възможна. Той не беше просто опасен за тях. В него се криеха кълновете на всеобщо унищожение.

Когато се даде ход на гласуването, единствен Катул седна вдясно от Бибул. Дори Метел Сципион и останалите се признаха за победени.

Цезар се върна на Форума и поиска от народа да гласува една допълнителна клауза в поземления закон: в деня, когато законът влезеше в сила, а това беше след седемнайсет дни, всеки сенатор да положи клетва, че ще го защитава и поддържа. Историята познаваше прецеденти в този смисъл като прочутия отказ на Метел Нумидик да се съобрази с волята на Марий, довел до неколкогодишното изгнание на Метел.

Но времената се бяха променили и народът вече разсъждаваше другояче: на Сената се гледаше като на институция, поставила си за цел да пречи на реформите, а Помпеевите ветерани разчитаха на обещаната им от Цезар земя. В началото неколцина сенатори отказаха да се закълнат, но Цезар да ги принуди и в крайна сметка един по един всички се примириха със съдбата. Отказаха да положат клетва единствено Метел Целер, Катон и Бибул. Най-накрая и Бибул се предаде, но Целер и Катон продължаваха да упорстват.

— Предлагам ти — рече Цезар на Цицерон, — да убедиш двамата да не упорстват. — Той лукаво се усмихна. — Имам разрешение от страна на понтифексите и авгурите да прокарам закон, позволяващ на Публий Клодий да бъде осиновен от плебей. Досега не съм се възползвал от това си право, пък и се надявам да не се налага. Но в края на краищата, Цицероне, всичко зависи от теб.

Цицерон беше ужасен от перспективата и се залови за работа.

— Говорих с Великия човек — обясни той на Целер и Катон, без да си дава сметка, че говори за Цезар, а не за Помпей. — Заканил се е живи да ви одере, ако не се закълнете.

— Мисля, че ще представлявам доста красива гледка жив одран и окачен на Форума — отговори му Целер.

— Целере, той ще ти отнеме всичко! Сериозно ти говоря! Ако не се закълнете, това означава край на политическата ви кариера. Законът не предвижда наказания за онези, които не положат клетва, той не е толкова глупав. Никой няма да ви похвали, че сте извършили кой знае какъв героизъм, отказвайки да се закълнете; не ви очаква нито глоба, нито изгнание. Това, което ще ви сполети, е да си спечелите омразата на Форума — такава омраза, каквато не би ви позволила изобщо да се появите на публично място. Ако не положите клетва, народът ще ви обяви за свои врагове, за хора, които се противят на реформите единствено заради принципа да се противят. Хората ще приемат вашето упорство като обида към тях, а не към Цезар. Бибул не трябваше да крещи пред народното събрание, че нямало да разреши гласуването, на какъвто и да е закон, колкото и да им се искал на гражданите. Хората изтълкуваха това като израз на злоба и презрение. Добрите люде се показаха в изключително лоша светлина. Не разбирате ли, че зад закона не стоят само войниците на Великия, а и цялото конническо съсловие?

Целер изглеждаше разколебан.

— Не виждам защо и конниците ще застанат зад подобен закон.

— Защото точно в този момент са се захванали да купуват земи из цяла Италия, за да ги продадат след това с печалба на поземлената комисия! — обясни му Цицерон.

— Това е долно! — възмути се Катон, който до този момент мълчеше. — Аз съм правнук на Катон Цензор, няма да преклоня глава пред някакво си разглезено аристократче! Пък ако ще цялото конническо съсловие да е зад него! Да пукнат всички конници дано!

Цицерон, който съзнаваше, че илюзиите му за вечно съгласие между сенатори и конници принадлежат към безвъзвратно изгубеното минало, въздъхна и вдигна ръце в умолителен жест.

— Катоне, скъпи мой приятелю, закълни се! Разбирам отношението ти към конниците, можеш да ми вярваш! Те искат всичко да стане, както тях ги урежда, склонни са без всякакви скрупули да прибягват до всевъзможни средства за натиск. Но ние какво можем да направим? И занапред ще трябва да живеем с тях, нямаме избор. Колко души принадлежат към Сената? Със сигурност недостатъчно, за да се опълчим на конниците. А един твой отказ сега ще бъде изтълкуван като обида за цялото конническо съсловие. Днес то е твърде могъщо, за да те остави на мира.

— На мен пък ми се ще да видя какво ще стане — настоя Целер.

— И на мен — подкрепи го Катон.

— Кога ще пораснете? — възкликна Цицерон. — Какво толкова искате да видите? Как се давите в блатото? Просто се налага да се примирите. Полагате клетва и оцелявате. Отказвате да се закълнете и се превръщате в политически трупове. — И тъй като разбра, че те няма да отстъпят, забрави достойнството си и добави: — Целере, Катоне, закълнете се, умолявам ви! В крайна сметка, ако помислите, какво толкова имате да губите? Кое е по-важно: да знаете, че Великия по никакъв повод не е получил вашето благоволение, дори за нещо, което не ви засяга пряко, или да се обречете на пълна забрава? Ако вие се самоубиете политически, няма да има кой да ви замести, за да продължи борбата, не е ли така? Не виждате ли, че е по-важно да останете на арената с оръжие в ръка, отколкото да ви отнесат на щитовете ви, геройски загинали?

Дори след като Целер се призна за убеден, на Цицерон му бяха нужни нови два часа, за да склони и Катон да се откаже от решението си. Но накрая и той се съгласи. Целер и Катон положиха клетва, а тъй като бяха мъже на думата, това означаваше, че наистина няма да оспорват закона; Цезар помнеше случая с Цина и изрично гледаше в ръцете им, дали не държат някое камъче, което да превърне клетвата им в невалидна.

— Каква ужасна година! — оплака се Цицерон пред Теренция. — Все едно гледам как шепа исполини блъскат с все сила по някаква стена, твърде здрава, за да поддаде. Поне мен да ме нямаше, че да не ги гледам!

Теренция го потупа по ръката.

— Мъжо, ти просто си преуморен. Защо си тук? Ако продължаваш да стоиш в Рим, накрая ще се поболееш. Защо не заминем за Анций и Формия? Ще си позволим една прекрасна почивка, няма да се прибираме чак до май или юни. Помисли за розите, разцъфнали през ранна пролет! Знам, че обожаваш да посрещаш пролетта в Кампания. Пък можем да отскочим до Арпин, да видим как вървят сиренето и вълната.

Пред Цицерон се разкриха омайни гледки, но той поклати глава.

— Ех, Теренция, какво ли не бих дал, само и само да замина! Но това е невъзможно. Хибрида се е върнал от Македония и половин Македония е в Рим, за да го обвинява в грабежи. Каквото и да се разправя за него, бедният се държа коректно, докато бяхме заедно консули. Никога не ми е създавал главоболия. Сега се налага да го защитавам. Това е най-малкото, което съм способен да направя за него.

— Тогава ще ми обещаеш, че в мига, когато съдът произнесе присъдата, ще заминеш — настоя Теренция. — Аз ще тръгна с Тулия и Пизон Фруги. Тулия много иска да гледа игрите в Анций. Освен това малкият Марк не се чувства добре и аз все повече се страхувам, че е наследил моя ревматизъм.

Да чуе Теренция да го моли за нещо, бе събитие, каквото Цицерон не познаваше дотогава. Веднага след края на процеса срещу Хибрида той щеше да се присъедини към семейството.

Проблемът беше, че когато подготвяше защитата на Гай Антоний Хибрида, Цицерон все още не беше забравил заплахите на Цезар. Срамуваше се, че се е превърнал в Цезаров слуга, подобно поведение не отиваше на човека, чиято смелост и решителност са спасили родината.

Нищо чудно тогава, че точно при заключителната си реч пред съда, когато съдебните заседатели трябваше да се произнесат относно вината на Хибрида, Цицерон не се сдържа и подхвана темата, която най-много го вълнуваше. Както обикновено той произнесе блестящо слово, превъзнесе Хибрида до небесата и обясни най-убедително на заседателите, че Хибрида не само никога не е изтезавал гърци и гъркини като млад офицер, но дори като дете мушица не е убил. Как би могъл такъв свят човек да е ограбил половината население на Македония?

— Ех — въздъхна Цицерон, щом дойде ред за заключителните слова, — колко ми липсват дните, когато с Гай Хибрида бяхме консули! Какво прекрасно и почтено място беше Рим в онези години! Вярно, имаше един Катилина, който кроеше заговори и се канеше да събори нашата държава, но двамата с обвиняемия се справихме със заплахата и спасихме родината! И за какво, уважаеми съдебни заседатели? За какво? Ще ми се да можех да ви обясня защо с Гай Хибрида твърдо отстоявахме властта си и се борихме напук на всички печални събития! Всичко това е било напразно, ако съдим как в този ужасен днешен ден Рим търпи ужасяващото управление на човек, който за нищо на света не е заслужил да носи консулската тога! И нямам предвид великия и благороден Марк Бибул! Говоря за онзи кръвожаден звяр Цезар! Той унищожи съгласието между съсловията, той се подигра със Сената, той опетни консулската институция! Заврял е главите ни в нечистотиите на Голямата клоака, не ни оставя дъх да си поемем, иска да ни превърне в нечистотии! Щом свърши този процес, аз напускам Рим, и то за дълго, защото ми е тежко да гледам как Цезар осейва цял Рим с фекалиите си! Отивам на морския бряг, а оттам ще продължа своето пътешествие до Александрия, последната крепост на знанието и доброто управление…

Речта свърши, заседателите гласуваха. „Виновен“. Гай Антоний Хибрида заминаваше на заточение на остров Кефалония — място, което познаваше добре и където го познаваха добре. Колкото до Цицерон, Теренция вече беше заминала, затова той си събра багажа и още същия следобед напусна Рим.

Процесът приключи още на сутринта, а Цезар беше следил развоя му незабелязан от Цицерон, но достатъчно близо, за да чуе думите му. Още преди заседателите да са взели решение, консулът вече беше пратил куриери до различни краища на града.

За Цезар делото срещу Хибрида беше интересно по няколко причини. Най-напред заради това, че навремето той самият беше съдил Хибрида по обвинения в убийства и осакатяване на местни жители от района край езерото Орхомен в Гърция, докато е командвал дружина от суланската конница. Цезар беше привлечен към настоящия процес и заради обвинителя — някогашно Цицероново протеже, което бе намерило смелост да се изправи очи в очи с учителя си. Марк Целий Руф, красив и представителен младеж, беше организирал обвинението по блестящ начин и буквално засенчи Цицерон…

На Цезар му бе достатъчно да чуе началните думи на Цицерон, за да е сигурен в изхода на делото: Хибрида беше обречен. Просто репутацията му на изверг беше твърде голяма, за да повярват заседателите на Цицероновите измислици.

И ето, че се стигна до Цицероновите лирически отклонения.

Този път Цезар се ядоса. Прибра се в кабинета си в Държавния дом, прехапа гневно устни и нетърпеливо зачака хората, които беше пратил да повикат. Значи Цицерон се смяташе за недосегаем? Е, Марк Тулий Цицерон скоро щеше да запее друга песен! Колкото пъти се бе опитвал да го привлече на своя страна, все му се присмиваше. И то дори след като любимият му Помпей даде да се разбере, че би желал да подкрепи Цезар. А цял Рим добре знаеше защо Цицерон толкова много обичаше Помпей: защото навремето, когато се страхувал да хване меча и да се бие в Съюзническата война, именно той го е взел под своето крило и го е записал кадет в армията на баща си Помпей Касапина. Но дори и Помпей не го убеди да се довери на Цезар. Е, тогава Цезар ще използва Помпей, за да го унищожи. Беше му дал знак с Рабирий, нещо повече: беше му показал, че след Рабирий и Цицерон се намира в опасност. Дойде времето да разбере колко е неприятно да го чака изгнание.

Защо всички си въобразяваха, че могат безнаказано да обиждат Цезар? Е, кой знае, може би това, което щеше да се случи сега с Цицерон, ще им докаже, че не са прави. Той имаше много начини да отвърне на ударите. Единствената причина да не го стори досега, бе, че веднъж поел по този път, може би нямаше да има кой да го спре.

Пръв пристигна Публий Клодий. Пое жадно чашата с вино, която Цезар му подаде, и седна. Пак се изправи, пак седна, започна да се върти на стола.

— Ти на едно място не можеш ли да стоиш? — попита го Цезар.

— Не ми е приятно.

— Постарай се.

Клодий усещаше, че го чака някоя приятна новина, затова наложи на тялото си да стои неподвижно, но колкото и да се владееше, един орган не се подчиняваше: устата му, под която напоследък стърчеше дълга козя брада. Долната му устна постоянно шаваше нагоре-надолу, от което пък брадата ту провисваше надолу, ту щръкваше напред. Цезар сякаш не можеше да откъсне поглед от необичайната картина пред себе си накрая избухна в оглушителен смях. Странното с Цезар беше, че смехът му не дразнеше Клодий по начина, по който му лазеше по нервите например смехът на Цицерон.

— За-що — попита на пресекулки Цезар, — толкова държиш на тази смехотворна украса?

— Всички носим такива — отговори Клодий, все едно това беше достатъчно обяснение.

— Забелязал съм. С изключение на братовчед ми Антоний.

Клодий се изхили.

— При бедния Антоний просто не израсна, както трябва. Горкият много се отчая. Вместо напред брадата му стърчеше нагоре и постоянно му гъделичкаше носа.

— Мога ли да предположа защо толкова държите на приликата с козлите?

— О, мисля, че не е трудно да се сетиш, Цезаре.

— За да дразните добрите люде.

— Както и всички други, които са достатъчно глупави, за да се обиждат.

— Аз обаче настоявам да се обръснеш. И то веднага, Клодий.

— Ако ми кажеш поне една сериозна причина! — тросна му се той.

— За един патриций може да е хубаво да бъде ексцентричен, но плебеите не са с такова самочувствие, за да го правят. Плебеите са длъжни в по-голяма степен да се съобразяват с обществения морал.

Широка усмивка озари лицето на Клодий.

— Искаш да кажеш, че имам съгласието на понтифексите и авгурите?

— О, да. Подписано, подпечатано и предадено лично на мен.

— И то при условие, че Целер още е тук?

— Целер нищо не посмя да каже.

Клодий остави чашата и стана.

— Най-добре да потърся Публий Фонтей — моя осиновител.

— Седни си на мястото, Клодий! Новият ти баща вече идва насам.

— Значи мога да стана народен трибун! Най-великият в римската история!

Скоро след това на вратата се показа още една козя брада: тази на Публий Фонтей. Младежът не скри удоволствието си, когато му съобщиха, че той, двайсетгодишният никаквец става баща на трийсет и две годишен сенатор.

— Склонен ли си да освободиш Публий Клодий от бащината си власт и да обръснеш това нещо от лицето си? — попита Цезар.

— О, да, разбира се, Гай Юлий, както пожелаеш!

— Чудесно! — Цезар стана, за да посрещне Помпей.

— Какво е станало? — попита леко разтревожен Помпей, а видът на двамата младежи с кози бради засили подозренията му. — Май наистина е станало нещо.

— Нищо лошо, Велики, можеш да ми вярваш — успокои го Цезар и отново седна на мястото си. — Просто се нуждая от услугите на авгур и си помислих, че ти ще пожелаеш да се отзовеш.

— Когато имаш нужда, Цезаре. Но за какво съм ти?

— Ами както съм сигурен, че знаеш, Публий Клодий от известно време проявява желание да се лиши от патрицианския си статут. Това е неговият осиновител Публий Фонтей. Бих се радвал церемонията по осиновяването да се осъществи още днес, а ти да бъдеш авгурът.

Помпей не беше глупав. Много преди Цезар да му обясни, той вече знаеше за какво става дума. И той беше сутринта на Форума, при това се беше засегнал още повече, защото в този момент всяка обида по адрес на Цезар автоматически се прехвърляше и върху него. В продължение на години се беше съобразявал с колебанията и игрите на Цицерон, нищо че беснееше всеки път, когато той идваше да го моли за помощ и закрила. Страшен спасител на родината, няма що! Нека това самовлюбено създание най-после разбере какво означава да търпиш лишения! Как щеше да се разтрепери, щом научи за промяната около Клодий!

— Радвам се, че мога да помогна — прие поканата Помпей.

— Тогава нека се срещнем отново в Кладенеца на комициите след час — подкани ги Цезар. — Дотогава ще успея да събера ликтори от трийсетте курии и всичко ще бъде готови. А вие ще дойдете обръснати.

Клодий се задържа на вратата.

— Всичко веднага ли ще стане, Цезаре, или ще чакам още седемнайсет дни?

— До изборите за народни трибуни остава половин година, Клодий, какво значение има? — засмя се Цезар. — Но за да сме абсолютно сигурни, ще проведем още една церемония след два пазарни интервала. — Той изведнъж се сети за нещо. — Надявам се все пак да зависиш само от себе си. Да не се окаже, че още си под опеката на Апий Клавдий?

— Не, той не е мой патерфамилиас от деня, в който се ожених.

— Значи няма да има никакви пречки.

Нямаше. Малцина бяха знатните римляни, дошли да присъстват на церемонията по „отричането“, придружена с молитви, религиозни песни, поднасяне на жертви и разни други архаични ритуали. Публий Клодий, допреди броени мигове член на патрицианския род Клавдии, стана за няколко минути член на плебейския род Фонтеи, след което си възвърна родното име и се оказа отново член на рода Клавдии, но на негов нов плебейски клон, при това напълно различен от този на Марцелите. В действителност Публий Клодий създаде нова знатна фамилия. Лишена от правото да участва в религиозната церемония, Фулвия стоеше възможно най-близо и щом всичко свърши, се присъедини към съпруга си, за да започнат двамата своята триумфална обиколка на Форума: нека всички знаят, че на следващата година Клодий ще е народен трибун и че дните на Цицерон като римски гражданин са преброени.

Цицерон научи всичко това в една малка крайпътна кръчма в Трес Таберне, малко селище по пътя към Анций. Там се засече с младия Курион.

— Скъпи приятелю — поздрави го Цицерон и го отведе в малката стаичка за почетни гости. — Единственото, което ме натъжава, задето те виждам пред себе си, е, че твоето отсъствие от Рим означава, че не си подновил своите забележителни изказвания срещу Цезар. Какво се е случило? Миналата година беше толкова разговорлив, а тази си се умълчал като риба.

— Омръзна ми — отговори със зле прикрита досада Курион; едно от лошите неща, когато търсиш благоволението на добрите люде, е, че трябва да общуваш с хора като Цицерон. Нямаше как да обясни на Цицерон, че е спрял кампанията си против Цезар, защото Клодий го е спасил от финансово затруднение и в замяна му е наложил да мълчи. Но тъй като сметна случая за подходящ да си изкара злобата върху Цицерон, любезно се съгласи да му направи компания и дори послушно се съобразяваше с темите, които се струваха интересни на знатния му събеседник. Накрая уж между другото му подхвърли:

— Какво мислиш за придобития плебейски статут на Клодий?

Ефектът бе по-силен, отколкото се беше надявал. Цицерон пребледня и се вкопчи в масата.

— Какво каза? — прошепна спасителят на републиката.

— Че Клодий е станал плебей.

— Кога?

— Преди няколко дни. Ще трябва да си наемеш носилка, Цицероне, явно пътуването ти отнема много време. Аз самият не съм бил свидетел на церемонията, но Клодий всичко ми разказа. Много е доволен. Говори, че ще се яви на изборите за трибуни. Аз самият не виждам защо изобщо си струва да го прави, след като единственото му намерение е да си отмъсти на теб. Като го видях, най-напред превъзнасяше Цезар до небесата, защото той му бил осигурил законовия акт, а в следващия миг започна да ми обяснява как ще премахне всички Цезарови закони. Ама то какво друго да очакваш от Клодий!

Лицето на Цицерон възвърна за миг цвета си, но после така почервеня, че Курион се изплаши да не вземе човекът да умре пред очите му.

— Цезар го е направил плебей?

— В същия ден, в който ти се изпусна по негов адрес на делото срещу Хибрида. По обяд всичко беше мирно и тихо, три часа по-късно Клодий търчеше да съобщи на всички, че се е сдобил с плебейски статут. И че ще те съди.

— Свободата на словото е мъртва! — заключи с трагичен тон Цицерон.

— Ами ти чак сега ли го разбираш? — ухили се надменно Курион.

— Но ако Цезар го е направил плебей, той защо ще заплашва да му унищожи законите?

— О, не е от омраза. Клодий няма нищо против Цезар — обясни Курион. — Но ненавижда Помпей. А законите на Цезар са създадени единствено в интерес на Великия. Клодий твърди, че Великия е трън в петата на Рим.

— Е, веднъж и аз да съм съгласен с него — измърмори Цицерон.

Това обаче не му попречи да се развика от възторг, щом срещна Помпей насред Анций. Великия беше отседнал в града по пътя си за Рим. Беше обиколил набързо Кампания в качеството си на председател на поземлената комисия.

— Чу ли, че Клодий бил станал плебей? — попита Цицерон.

— Не съм го чул, Цицероне, аз съм пряк участник в събитието — похвали се Помпей и в сините му очи заиграха искрици. — Бях поканен да проведа ауспициите и те се оказаха много благоприятни. Най-чистият черен дроб, който някога съм виждал! Класически случай.

— Ох, какво ще стане с мен сега! — простена Цицерон.

— Нищо, Цицероне, нищо! Клодий само приказва, слушай ме какво ти говоря. Нито Цезар, нито аз ще го оставим косъм да откъсне от достопочтената ти глава.

— От достопочтената ми глава! — засегна се Цицерон. — С тебе сме връстници, Помпей!

— Кой е казал, че моята глава не е достопочтена?

— Аз съм обречен!

— Глупости! — Помпей се пресегна и го потупа по гърба. — Давам ти дума, че няма нищо да ти стори. Истина ти говоря!

Обещание, на което Цицерон отчаяно искаше да повярва. Но кой можеше да те спаси от Клодий, щом веднъж те е набелязал за жертва?

— Откъде знаеш, че нищо няма да ми стори?

— Защото сам му обясних как стоят нещата по време на осиновителната церемония. Време беше някой да му каже къде се намира! Клодий ми напомня на самонадеян военен трибун, който се смята за военен гений само защото другите са профани. Е, знам аз как да се оправям с такива. Просто му трябваше да се запознае очи в очи с истинския командир…

Това беше то. Загадката на Курион намираше своя отговор. Помпей още ли не проумяваше? Човек от почтена фамилия, но с провинциални корени, не бива да обяснява на един римски патриций как да се държи в обществото. Ако Клодий не е бил сигурен дали мрази Помпей, фактът, че някакъв си Помпей Велики ще се държи с него като с младши офицер, и то в деня на неговия най-голям триумф, със сигурност не е бил отминат без внимание.

През март Рим продължаваше да шуми, донякъде заради политическите спорове, донякъде заради сензационната смърт на Метел Целер. Той продължаваше да стои в Рим, оставяйки Далечна Галия на грижите на досегашния управител Гай Помптин, и очевидно се чудеше какво да прави със себе си. Чувстваше се твърде зле, когато римските клюкари обсъждаха жена му и Катул. Но Катул беше минало. Веронският поет беше полудял от мъка, стоновете му се чуваха от Карина чак на Палатина, а покрай стоновете и чудесните му стихове все повече се прочуваха. Еротични, страстни, искрени, озарени, те даваха да се разбере, че Катул не би могъл да намери по-достоен обект за голямата си любов от обожаваната Лесбия, сиреч Клодия. Нейната подлост, коварство, безсърдечие и алчност му вдъхваха слова, каквито дори сам не бе очаквал, че ще е в състояние да подреди.

Клодия сложи край на връзката си с Катул, когато забеляза Целий — малко преди младежът да даде ход на делото срещу Гай Антоний Хибрида. Това, което я беше привлякло към Катул, донякъде се откриваше и у Целий, но пък той беше в по-голяма степен римлянин по душа; поетът беше твърде настоятелен в чувствата си и непостоянен в характера си, склонен към мрачни пристъпи на униние. Докато Целий беше остроумен, интелигентен, нечестен, но и жизнерадостен. Произлизаше от добро семейство и имаше богат баща, който се надяваше младият Целий да се издигне някой ден до консулската длъжност, за да отвори място на фамилията в нобилитета. Целий беше парвеню, но далеч не приличаше на класическите образци. Катул беше пленил с красотата си сърцето на Клодия, но атлетичната фигура на Целий, който също беше хубавец, беше още по-голямо изкушение; пък и да останеш цял живот любовница на поет, можеше да се превърне в изпитание.

Клодия започна да се отегчава от Катул точно в момента, когато забеляза Целий. Скоро време старият любовник бе пропъден, за да го замести новият. А как можеше един съпруг да се вмести в тази нажежена обстановка? Не много лесно. Страстта на Клодия по Целер бе изстинала, когато прехвърли трийсетте. Времето и нарасналото й самочувствие й бяха дали сили да се откъсне от своя първи братовчед и приятел от детството, да потърси онова, което временно бе открила у Катул — нейния втори интимен скандал, или най-малкото втория всеизвестен интимен скандал. Клюката за кръвосмесителната й връзка с Клодий и Клодила я беше вдъхновила да потърси и други изживявания, за които злите езици да говорят. Клодия обожаваше да бъде презирана от хората, които сама презира, а бедният Целер трябваше да се задоволява в ролята на безпомощен наблюдател.

Клодия беше дванайсет години по-възрастна от своя нов любим. Марк Целий Руф беше на двайсет и три. Това не означаваше, че едва сега пристига в Рим; Целий присъстваше за по-дълго или по-кратко в града още от времето, когато учеше при Цицерон, три години преди големият оратор да стане консул. Младежът бе имал вземане-даване и с Катилина и за наказание, докато шумотевицата утихне, го пратиха за помощник на управителя на Римска Африка: по щастливо стечение на обстоятелствата Целий Старши се оказа собственик на голям дял от житните ниви по бреговете на тамошната река Баградас. Преди няколко месеца Целий се бе завърнал в Рим с амбицията да започне сериозна кариера на Форума и затова потърси възможност за бърза прослава. Откри я в процеса срещу човека, когото навремето самият Цезар не бе успял да уличи в престъпления: Гай Антоний Хибрида.

Колкото по-малко Клодия го обичаше, толкова по-често Целер ставаше жертва на злощастия. Най-накрая, по времето, когато Цезар насила го принуждаваше да полага клетва в полза на поземления закон, се разбра, че Клодия се е сдобила с нов любовник, Марк Целий Руф. Съседите на Целер редовно ставаха неволни слушатели на ужасните скандали, които избухваха денонощно в перистила на дома му. Съпруг и съпруга станаха особено изобретателни, що се отнасяше до взаимните закани за убийство, ударите с голи ръце или случайни предмети, убийствените крясъци, трошенето на предмети. Съседите знаеха, че това не може вечно да продължава и вече гадаеха как точно ще свърши.

Кой би предположил все пак истинския край? Изпаднал в безсъзнание, с изтичащ през ужасяващата рана на главата му мозък, Целер бе изнесен от робите, които го заварили в банята, докато Клодия пищеше с мокра роба, защото сама бе нагазила във водата, за да измъкне съпруга си, и с изцапани с кръв ръце, защото бе държала главата му над водата. Когато в къщата дотичаха ужасеният Метел Непот, Апий Клавдий и Публий Клодий, тя все пак беше в състояние да им разкаже за случилото се. Целер бил много пиян, но след като повърнал, настоял да се изкъпе. Кой ще успее да вразуми пияния, щом веднъж е взел решение? Клодия на няколко пъти повторила на мъжа си, че е твърде пиян, за да се къпе, дори го последвала в банята, където той се съблякъл пред очите й. Изведнъж, както си стоял на най-горното стъпало и се канел да влезе в хладката вода, Целер се подхлъзнал и си ударил главата на страничния парапет.

За всеки случай тримата мъже отишли да проверят мястото на злополуката и се уверили с очите си, че по въпросния парапет има кръв, кости и мозък. Лекарите и хирурзите могли само да пренесат Метел Целер до спалнята му, без той да дойде в съзнание. Сломената от мъка Клодия отказала, под какъвто и да е претекст да се отдели от леглото му.

Два дни по-късно Целер почина. Клодия овдовя, а Рим потъна в скръб по Квинт Цецилий Метел Целер. Брат му Непот получаваше големия дял от наследството му, но и за Клодия имаше доста, а никой забравен роднина на покойника не се яви да оспорва наследството.

Цицерон беше в разгара на подготовката си за делото срещу Хибрида, когато Публий Нигидий Фигул разказа на него и на Атик (прибрал се в Рим за зимата) подробностите около случая, така както ги бил чул от устата на самия Апий Клавдий.

Щом разказът свърши, Цицерон някак машинално отбеляза:

— Клитемнестра!

Другите двама нищо не казаха, макар че се почувстваха неловко. Нищо не можеше да се докаже, защото нямаше свидетели на нещастния случай. Но покойният Метел Целер със сигурност бе умрял от същата рана, която навремето Клитемнестра бе нанесла на съпруга си Агамемнон, за да продължи любовната си връзка с Егист.

В края на краищата така и не стана ясно кой пусна в обръщение прозвището Клитемнестра. Клодия стана известна в града и като Клитемнестра, а много хора бяха твърдо убедени, че именно тя е убила съпруга си.

Сензациите около Целер продължиха и след погребението му, тъй като така се освобождаваше място в колегията на авгурите. Ако беше в сила старата практика, според която членовете на колегията сами определяха новия си колега, то мястото със сигурност би било заето от родния брат на мъртвеца Метел Непот. Но в тези дни кой можеше да знае? Добрите люде имаха шумни поддръжници, но напоследък не бяха в мнозинство. Може би защото си даваше сметка за това, Непот лично обясняваше как няма да се кандидатира. От мъка по брат си не можел да стои в града, затова щял да напусне страната за няколко години.

Пререканията около свободното място трудно можеха да се сравняват с домашните скандали у Целер, но със сигурност предизвикаха емоции на Форума. Когато не друг, а народният трибун Публий Ватиний обяви, че ще се кандидатира, Бибул и главният авгур Месала Руф веднага се възпротивиха: Ватиний имаше огромен тумор на челото, следователно не беше съвършен и не ставаше за авгур.

През април вторият консул Бибул най-после можеше да се похвали с истинска власт — след като февруари беше отреден единствено на външната политика. Поемаше управлението в момент, когато за всички беше ясно, че около прилагането на лекс Юлия агрария възникват усложнения: поземлената комисия беше изключително активна, петимата надзорници помагаха, с каквото можеха, но явно всяко италийско селище с обществена земя създаваше всевъзможни проблеми, прехвърлянето на частните имоти се протакаше, защото дори доброволната продажба от страна на алчните за печалба конници изискваше време. Е, законът беше толкова добре замислен, че с времето всичко щеше да се нареди от само себе си! Проблемът за Помпей бе, че ветераните очакваха от него да ги настани възможно най-скоро.

— Те искат да видят дела — обясняваше Бибул на Катон, Гай Пизон, Ахенобарб и Метел Сципион, — но тези дела още ги няма. На тях им трябва голям сектор държавна земя, която вече да е била оразмерена и разделена на парцели от по десет югера. За целта най-удобно би било да се възползват от труда на някой предишен реформатор, който не е доживял края на реформата си.

Катон рязко присви огромния си нос и очите му засвяткаха от ярост.

— Не биха посмели! — възкликна той.

— Какво да посмеят? — не разбираше Метел Сципион.

— Ще посмеят и още как — заяви Бибул.

— Какво да посмеят?

— Да прокарат втори поземлен закон, с който да използват кампанската и капуанската държавна земя. Чудесна земя, която стои и чака разделена на парцели още от времето на Тиберий Гракх.

— Законът ще мине — отсече Гай Пизон.

— И аз така мисля — съгласи се Бибул. — Ще мине.

— Но ние трябва да попречим на това — възрази Ахенобарб.

— Да, трябва да попречим.

— Как? — попита Метел Сципион.

— Надявах се — вдигна рамене вторият консул — моята хитрина с обявяването на всички дни за събрания за празници да се окаже достатъчна. Но подцених факта, че Цезар е върховен понтифекс и може да прокара противно решение. И все пак има една друга уловка, свързана с религията, която нито той, нито колегиите могат да заобиколят. Аз може да съм превишил правата си на авгур при обявяването на празниците, но няма да превиша правата си на авгур и консул едновременно, ако съвместя двете роли.

Всички край него наостриха слух. Може би Катон беше най-изявената личност сред тях, но откакто Бибул бе проявил смелостта да се лиши доброволно от славата на римски проконсул, само и само да подреже крилете на Цезар, сред добрите люде той се ползваше с най-голям авторитет. Пък и Катон не намираше това за неприятно: той никога не бе имал амбицията на водача.

— Имам намерение до края на консулския си мандат да се оттегля в дома си, за да наблюдавам небето.

Никой нищо не продума.

— Чухте ли какво ви казах? — усмихна се Бибул.

— Чухме те, Марк Бибул — отговори Катон, — но дали това ще помогне? Как изобщо би могло да помогне?

— Вече е било правено преди, затова представлява част от политическата традиция. Освен това аз организирах едно тайно допитване до свещените книги и се натъкнах на пророчество, което лесно може да се изтълкува в смисъл, че тази година на небето ще се яви знамение от изключително значение. Какво ще е това знамение, пророчеството не казва, затова и планът ми е напълно реалистичен. А когато консулът се оттегли в дома си, за да наблюдава небето, всякаква публична дейност се прекратява до мига, в който той не излезе, за да поеме отново фасциите. А аз повече няма да изляза!

— Подобен ход няма да спечели одобрение — възрази видимо притеснен Гай Пизон.

— В началото може би не, но ние ще се заловим за работа и ще успеем да внушим на гражданите, че всъщност подобен политически акт има своите поддръжници. Имам намерение да използвам Катул, той е много добър в сатирата, а откакто Клодия сложи край на връзката им, се чуди как да отмъсти на нея и на малкия й брат. Искаше ми се да привлечем отново Курион при нас, но той все отказва. И все пак няма да насочваме стрелите срещу Цезар. Наша първа цел ще бъде Помпей, а от днес до края на годината ще се стараем непрекъснато да има наши съмишленици на Форума. Дали сме много или малко, не е от значение. Важното е колко от нас са на Форума и какъв шум вдигат. Повечето от жителите на града и на провинцията са за Цезаровите закони, но те рядко се появяват на Форума, освен ако не се състои предварително обявено заседание на някое събрание.

Бибул се обърна към Катон:

— Ти имаше специална задача, Катоне. При всеки възможен случай ще предизвикваш Цезар, така че рано или късно да не се сдържи и да те прати в Лаутумиите. Цезар по-лесно се ядосва, когато начело на агитаторите стоите ти или Цицерон. Когато имаме възможност, ще нагласяваме предварително нещата, така че на Форума да има наши хора, които да подкрепят теб и да охулят противниците. Слабото звено при тях е Помпей. Всичко, което правим, ще има за цел да му докаже колко е уязвим.

— А ти кога смяташ да се прибереш у дома си? — заинтересува се Ахенобарб.

— Втория ден преди идите — денят между празниците Мегалезия и Цериала. Тогава Рим е пълен с гости от провинцията, а на Форума ще е пълно със зяпачи. Няма смисъл да правим всичко това, ако не сме в състояние да привлечем широко внимание.

— И наистина ли мислиш, че всяка публична дейност ще се прекрати, щом се оттеглиш в дома си? — попита Сципион.

Бибул повдигна вежди.

— Искрено се надявам, че не! Цялата работа е да принудя Цезар и Ватиний да прокарат своите закони при доказано наличие на неблагоприятни поличби. Това означава, че сме в правото си да обявим законите им за нищожни. Да не говорим, че можем и да ги съдим за държавна измяна. Не ви ли звучи прекрасно Цезар да бъде осъден за държавна измяна?

— Ами ако Клодий стане народен трибун?

— Не виждам това с какво ще промени нещата. Нямам представа защо, но Клодий ненавижда Помпей. Ако догодина бъде избран, той ще е наш съюзник, а не неприятел.

— Но той се е заканил и на Цицерон.

— Пак питам: какво ни засяга нас това? Цицерон не е част от нас, той си остава чуждо тяло. Богове, бих гласувал в полза на всеки закон, който да му забранява да се представя за спасител на родината! Човек би си помислил, че Катилина е бил по-опасен от Ханибал и Митридат, взети заедно.

— Но ако Клодий тръгне да съди Цицерон, значи някой ден ще обвини и теб, Катоне — напомни Гай Пизон.

— Как би могъл? — попита Катон. — Единственото, което съм направил, е да изкажа мнение в Сената. Аз със сигурност не съм бил действащ консул, дори не бях станал още народен трибун. Забелязвам, че свободата на словото е под заплаха, но все още в таблиците не е записан закон, забраняващ на човек да си изкаже мнението пред Сената.

Ахенобарб обаче извади на светло най-голямото затруднение.

— Аз виждам как можем да обявим законите, прокарани до края на годината от Цезар или Ватиний, за нищожни. Но за целта най-напред трябва да си осигурим мнозинство в Сената. Това означава, че догодина и на двете консулски кресла трябва да седнат наши хора. Но кого ще успеем да наложим за консул, а също така и за градски претор? Разбирам, че Метел Непот щял да напуска Рим, за да лекува мъката си, значи той отпада. Аз ще бъда претор, ще бъде претор и Гай Мемий, който ненавижда до смърт вуйчо си Помпей. Но кои ще станат консули? Филип е на страната на Цезар. Гай Октавий също, той е женен за племенницата на Цезар. Лентул Нигер няма да успее да спечели изборите. Нито пък малкият брат на Цицерон Квинт. А онези, които са били претори преди повече време, изобщо нямат шансове.

— Прав си, Луций, трябва да наложим свои хора на консулските длъжности — мрачно се съгласи Бибул. — На изборите ще се яви Авъл Габиний, а също и Луций Пизон. И двамата са с единия крак в лагера на популарите, и двамата се радват на популярност сред избирателите. Остава ни да убедим Непот да остане в Рим, да се кандидатира най-напред за авгур, а сетне и за консул. А другият ни кандидат най-добре нека бъде Месала Руф. Ако не намерим куриатни магистрати, склонни да ни съдействат, няма да успеем да премахнем Цезаровите закони.

— Ами какво ще кажете за Арий? Той е доста разочарован от Цезар, защото както разправят слуховете, Цезар отказал да подкрепи кандидатурата му за консул — съобщи Катон.

— Много е стар и не се ползва с голям авторитет — отвърнаха му с пренебрежение останалите.

— Аз пък чух нещо друго — обади се Ахенобарб, засегнат, че не споменаха неговото име за евентуален авгур.

— Какво? — попита Пизон.

— Че Цезар и Великия смятали да поканят Цицерон да заеме мястото на Косконий в комисията на петимата. Как пък се случи Косконий точно сега да умре! Цицерон ще им е от по-голяма полза.

— Цицерон е твърде голям глупак, за да приеме — изсумтя Бибул.

— Дори ако любимият му Помпей го помоли?

— Доколкото знам, в момента Помпей му е всичко друго, но не и любим — изсмя се Гай Пизон. — Цицерон е разбрал кой е гледал ауспициите при осиновяването на Клодий!

— Човек би рекъл, че това е най-яркото доказателство колко нищожно е мястото на Цицерон при настоящото разпределение на силите — отсъди Ахенобарб.

— Е, Атик пуснал слуха как самият Цицерон обяснявал, че на Рим му ставало лошо от него!

— Тук е познал — театрално въздъхна Бибул. Добрите люде се разделиха в приповдигнато настроение.

Марк Калпурний Бибул произнесе тържествена реч от рострата, с която обяви желанието си да се оттегли в дома си, за да наблюдава небето. Тъй като точно по това време протичаха пролетните игри, Форумът беше изпълнен с народ, но Цезар предпочете да не отвръща публично на предизвикателството. Вместо това свика Сената на заседание и даде ход на дебатите при затворени врати.

— Марк Бибул напълно коректно прибра своите фасции в храма на Венера Либитина, където те ще останат до майските календи. Тогава аз ще ги извадя, както ми се полага по право. И все пак подобни акции са недопустими в години, когато римското предприемачество е заплашено от разруха. Мой дълг пред римските избиратели е да доведа докрай мандата, който те са ми дали, а също така са дали на Марк Бибул, за да управлявам. Ето защо аз няма да се откажа да управлявам. Предсказанието, което Марк Бибул цитира от рострата, ми е добре познато, затова имам и два съществени аргумента срещу интерпретацията на Марк Бибул: първото е, че не става ясно коя точно година ще се появи небесното знамение, и второто — че самото предсказание може да се изтълкува по четири различни начина. Така че докато петнайсетте познавачи на светите тайнства не са се запознали със случая и не са провели свое собствено разследване, аз приемам, че акцията на Марк Бибул е невалидна. За втори път той си присвоява правото сам да тълкува римските традиции според собствените си политически амбиции. Подобно на евреите ние гледаме на религията като на част от държавата и вярваме, че държавата не може да благоденства, ако накърняваме религиозните закони и обичаи. Ние обаче единствени поддържаме законови отношения с боговете, единствени сме в правото да водим преговори с тях и да настояваме за отстъпки. Това, което е важно за нас, е да поддържаме постоянна връзка с боговете, като не ги подтикваме да се отдръпват от нас. Това от своя страна ние ще постигнем най-лесно, когато изпълняваме своята част от сключения договор, а именно да вършим всичко по силите си в полза на римското благоденствие и преуспяване. Действията на Марк Бибул са насочени в обратната насока, затова и боговете няма да са му благодарни. Той ще умре далеч от Рим, лишен от приятели и утеха.

Ако само Помпей не изглеждаше толкова посърнал! След такава продължителна и славна кариера като неговата човек би очаквал той да знае, че животът не е само усмивки! Но той продължаваше да се държи като разглезено дете. Иска всичко да върви като по мед и масло. Очаква нещата да се наредят така както той ги иска и всички единодушно да одобряват стореното.

— На Сената приляга да реши каква посока да поема аз — продължи да обяснява първият консул. — Ще искам гласуване. Онези, които са на мнение, че в града трябва да се прекратят всякакви дела от публичен характер, защото вторият консул се е оттеглил в дома си, за да наблюдава небето, нека застанат вляво от мен. Онези, които са на мнение, че поне до произнасянето на петнайсетте по въпроса управлението трябва да изпълнява нормално своите функции, нека минат вдясно. Няма повече да ви моля да проявите загриженост и любов към Рим. Назначени отци, разделете се и гласувайте.

Залогът изглеждаше твърде висок, шансовете за успех — твърде ниски. Цезар обаче си бе направил сметката, че трябва да избърза, преди овцете в Сената да са осъзнали истинската тежест на Бибуловия акт: колкото повече време им оставеше, толкова по-вероятно ставаше останалите да се подведат по идеята на втория консул. Ако нанесеше своя удар сега, Цезар можеше да разчита на по-голям успех.

Но резултатът от гласуването смая всички: почти всички сенатори минаха вдясно от Цезар, доста ясен знак за раздразнението им от лекомислената постъпка на Бибул: той наистина си бе поставил за цел да победи Цезар с цената на пълното унищожение на Рим. Малцината добри люде, които не се огънаха и застанаха вляво, бяха като попарени.

— Изказвам сериозен протест, Гай Цезар! — извика от стола си Катон, щом всички заеха местата си.

Помпей, който се зарадва на тази победа на трезвия разум и патриотизма, се обърна към Катон и заканително му размаха пръст.

— Сядай си на мястото и си затваряй устата, лицемер с лицемер! Ти за какъв се мислиш? Кой те е назначил теб за съдник? Ти не си нищо друго, освен един бивш народен трибун, който дори и претор няма да стане!

— Ох, ох, ох! — присви се театрално Катон, сякаш го бяха намушкали с нож в корема. — Слушате ли какво ви говори великият Помпей, който стана консул, преди да има право дори народен трибун да се пише! Ти за какъв се мислиш? Май сам не знаеш. Е, нека аз ти обясня! Ти си противоконституционна, безпринципна, чуждоземна смесица от безочие и капризи, ето какво си ти! Колкото до това, кой си, ти си един гал, който разсъждава като гал, касапин, син на касапин, кариерист, който търси благоволението на патрициите, за да му дадат някоя аристократка за жена, конте, което обича да се кичи, за да въздиша по него тълпата, източен деспот, който обича разкоша на палата си, цар, който се държи като царица, оратор, способен да приспи овцете на полето, политик, нуждаещ се от професионални политици да му вършат работата, защото сам не може, радикал с по-разрушителни амбиции от тези на братята Гракхи, пълководец, който през последните двайсет години не е спечелил и едно сражение, ако армията му не е била два пъти по-голяма от противниковата, пълководец, който има навика да краде лаврите на по-добрите от себе си и да се ползва от плода на техния труд, консул, за когото пишат специален наръчник как да управлява. Но най-вече ти си ЧОВЕК, ЕКЗЕКУТИРАЛ РИМСКИ ГРАЖДАНИ БЕЗ СЪД И ПРИСЪДА, СПОМНЕТЕ СИ ЗА МАРК ЮНИЙ БРУТ!

Сенаторите не можаха да се сдържат и в залата избухнаха такива аплодисменти, сякаш се разгаряше гладиаторска битка. Стотици крака затропаха по пода и сградата се разтресе. Само Цезар си знаеше какви усилия му коства да не реагира с нищо, да не издаде нито с жест, че споделя ентусиазма на колегите си. Каква величествена пледоария! Какво съвършенство на политическата мерзост! Човек трябваше да се радва, задето е доживял подобно чудо на ораторското изкуство!

Но след това погледът му се спря на Помпей и сърцето му се сви. Богове, наивникът приемаше тези истерични крясъци като отношение към самия него! Толкова ли не разбираше! Никой в залата не се интересуваше от човека, към когото е била насочена злостната реч на Катон, никой не се интересуваше за конкретната тема на тирадата. Просто това беше най-забележителното проявление на ругателната риторика през последните години! Римският Сенат бе склонен да аплодира и някоя африканска маймуна, ако със същата злоба изразяваше мнението си за някое магаре на улицата! Но Помпей беше сломен, сякаш духът на Серторий е възкръснал и му е изклал половината армия. Помпей се чувстваше победен! Крепостта на душата му бе превзета с един-единствен пристъп на вражето слово. Едва в този миг Цезар си даде сметка за чувството за несигурност у Помпей Велики и за желанието му хората да го харесват.

Време беше да действа. Цезар разпусна заседанието и развеселените сенатори бързо се изнесоха към изхода. Всички обсъждаха чутата реч, мнозина се тълпяха около Катон, колкото да го потупат по гърба и да го похвалят за паметното изказване. Консулът обаче седеше на стола си насред залата и търпеливо чакаше. Най-неприятното в случая бе, че докато Помпей стоеше с поглед, забит в пода, самият Цезар не можеше да постъпи, както добрият тон повеляваше — именно да отиде на свой ред да поздрави Катон, нищо че му беше най-заклетият политически противник. Вместо това се правеше, все едно случаят му е напълно безразличен.

— Ти видя ли Крас? — попита Помпей, щом останаха сами. — Видя ли го? Превъзнасяше Катон до небесата! На чия страна е този човек, питам аз?

— На нашата, Помпей. Трябва да си много чувствителен, приятелю, щом приемаш реакцията на Сената като лична обида. Хората се радваха на речта, защото беше добра, това е. Катон се слави като най-досадния и лишен от фантазия оратор, човек, който знае да говори с часове, без да каже нищо. Но това, което днес постигна, беше на ниво.

— Да, но беше насочена против мен! Мен!

— Бих се радвал, ако беше против мен — рече Цезар, който все по-трудно се сдържаше. — Твоята грешка бе, че не се присъедини към всеобщите хвалебствия. Така би дал да се разбере, че не се връзваш и също гледаш на проблема като на спортно състезание. Велики, в политическата борба няма място за проява на слабост. Каквото и да чувстваш, нищо не бива да излиза на повърхността. Катон проби под бронята ти и всички го видяха с очите си.

— Ама значи и ти си с тях!

— Не, Велики, аз не съм, нито пък Крас е с тях. Да речем, че докато ти ковеше своите велики победи за благото на Рим, ние с Крас стояхме тук и се учехме на политика. — Цезар се наведе, подхвана Помпей под ръка и със сила, каквато Помпей никога не бе очаквал от своя слаб и източен колега, го изправи на крака. — Хайде, всички вече са си тръгнали.

— Но аз сега не мога дори да се покажа в Сената!

— Глупости. Ще се покажеш, и то още на следващото заседание. И което е по-важното, както винаги ще грееш като слънце, дори ще отидеш лично при Катон, ще му подадеш ръка и ще го поздравиш. Както смятам аз да направя.

— Не, не, не мога да го сторя!

— Е, аз така или иначе няма да свиквам Сената в идните няколко дни. Така ще имаш време да се подготвиш психически. А сега ще дойдеш у нас и ще споделиш трапезата ми. Иначе ще се наложи да се прибираш сам-самичък в онази огромна и пуста къща в Карина, където те чакат разни философи. На теб ти трябва жена, Велики.

— Нямам нищо против да се оженя, но не съм срещнал подходящата. Пък и щом човек им синове и дъщеря, вече не държи толкова да се задомява наново. Освен това не би трябвало точно ти да ми обясняваш! И ти си нямаш съпруга в Държавния дом, а което е по-лошо, още не си се сдобил със син.

— Да имаш син е хубаво нещо, но не е задължително. Достатъчен късмет съм извадил с моята малка сладурана, дъщеря ми. Не бих я разменил нито за Минерва, нито за Венера, нито за двете заедно. И нека думите ми не бъдат изтълкувани като богохулство.

— Тя беше сгодена за младия Брут, нали?

— Да.

Когато се прибраха в Държавния дом, Цезар настани госта си на най-хубавия стол в кабинета, поднесе му вино и храна, и побърза да намери майка си.

— Имаме гост за вечеря — съобщи Цезар на Аврелия още от вратата. — Помпей. Дали двете с Юлия ще можете да се присъедините към нас?

Аврелия не издаде с нищо мислите си. Кимна и стана от мястото си зад писалището.

— Естествено, Цезаре.

— Ще ни повикаш, когато вечерята е готова, нали?

— Разбира се — отвърна тя и се насочи към стълбите.

Юлия се бе зачела и дори не чу кога влезе баба й.

Аврелия нямаше навика да чука на вратата, тъй като принадлежеше на онази консервативна школа родители, които бяха убедени, че дори сами децата трябва да се държат, както трябва. Подобно поведение възпитаваше младите в дух на предпазливост и самодисциплина. Животът можеше да се окаже жесток, затова и децата трябваше отрано да свикват да се пазят.

— Брут няма ли го днес?

Юлия вдигна глава, усмихна се и въздъхна.

— Не, бабо, няма го. Имал някаква среща със своите финансови надзорници и предполагам, че след това тримата ще вечерят у Сервилия. Тя обича да знае как вървят делата, нищо че Брут вече не й позволява да се меси в операциите му.

— Е, баща ти ще се зарадва.

— Така ли? Защо? Не съм знаела, че има нещо против Брут.

— Той няма нищо против Брут, но днес на вечеря имаме гост, с когото навярно ще обсъждат разни дела. Ние ще трябва да ги оставим, щом се нахраним, но ако беше тук Брут, не биха могли да го изгонят и него, нали?

— И кой е този гост? — попита Юлия.

— Ами всъщност не знам, баща ти нищо не каза. — „Хммм! Не било толкова лесно — рече си Аврелия. — Как да я посъветвам да си сложи най-хубавата роба, без да издам цялата работа?“ Тя шумно се покашля. — Юлия, баща ти дали те е виждал с дрехите, които ти подарих за рождения ден?

— Не, не мисля, че ме е виждал.

— Тогава защо не си ги сложиш сега? Заедно със сребърните накити? Колко умно постъпи баща ти, като избра сребро вместо злато! Нямам представа кой ще вечеря с нас, но със сигурност е някой важен човек и баща ти ще се радва, ако се покажем добре.

Юлия кимна и се усмихна.

— Кога ще е вечеряме?

— След половин час.

— Какво точно означава за нас оттеглянето на Бибул да гледа звездите, а, Цезаре? — попита Помпей. — Възможно ли е догодина да обявят законите за нищожни?

— Не и онези, които вече са гласувани, нито пък договорите, които ратифицирахме. Ти и Крас сте в безопасност. Но под опасност остава моята проконсулска провинция, защото съм длъжен да разчитам на Ватиний и плебейското събрание. Но пък плебейското събрание не е длъжно да се съобразява с религиозните ограничения, затова не мисля, че заради Бибуловото звездобройство някой може да осъди плебисцитите и дейността на народните трибуни като светотатски. Но навярно ще трябва да се води дълга борба в съда, а решението ще зависи от градския претор.

Виното, най-качественото (и най-силното), което Цезар притежаваше, донякъде възвръщаше Помпеевото душевно равновесие, нищо че тъгата видимо не го напускаше. Държавният дом подхождаше на Цезар, разсъждаваше гостът, най-вече заради тъмните цветове и златните обковки. Подобен фон отиваше на светлокосите.

— Знаеш, разбира се, че се налага да прокараме още един поземлен закон — засегна изведнъж проблема Помпей. — Аз постоянно пътувам, затова съм се уверил що за тежки задачи има да изпълнява комисията. Няма да минем без кампанската земя.

— И без капуанската. Да, знам.

— Но така Бибул предварително превръща всеки нов закон в недействителен.

— Може би не е съвсем така, Велики — окуражи го Цезар. — Ако аз подготвя новата реформа във вид на допълнителни разпоредби към вече приетия закон, тя по-трудно би била оспорена. Комисията няма да променя нито състава, нито правомощията си, но дори и иначе не би било проблем. По-важното е, че двайсет хиляди твои ветерани ще могат да бъдат настанени на собствени парцели земя до края на годината. А към тях ще добавим и пет хиляди безимотни римляни, колкото да облекчим тежестта със закупуването на евтиния хляб. За още една година ще успеем да настаним нови двайсет хиляди души. Това ще ни остави достатъчно време да конфискуваме и преразпределим държавните земи на градове като Ареций, както и ще облекчи задачата ни да осигурим на хазната нужните средства за откупуване на частните имоти. Нашият най-сериозен аргумент да посегнем на кампанската земя ще е именно, че тя така и така вече е държавна и ще спести разходи.

— Но така държавата ще трябва да се откаже от плащаните ренти — напомни му Помпей.

— Истина е. Но и двамата знаем, че тези ренти не са чак толкова доходоносни, колкото би ни се искало. Сенаторите не са склонни да плащат повече, отколкото можем да ги принудим.

— Същото важи и за сенаторските съпруги със собствено имущество — ухили се Помпей.

— Кого имаш предвид?

— Теренция. Не иска да плати и една сестерция наем, нищо че е взела под аренда цели гори. Отглежда дъб за прасетата през зимата. Много доходоносна дейност. Но жената е корава като камък, нищо не дава! Чак ми става жал за Цицерон!

— Е, добре де, как се оправдава пред закона?

— Твърди, че не знам къде си в гората имало някаква свещена дъбрава и затова…

— Много хитро! — засмя се Цезар.

— Иначе не всичко е в розово при тях. Хазната се оказа доста нелюбезна с Квинт Цицерон, който тия дни се прибира от Римска Азия.

— И кое е нелюбезното?

— Държи да му изплати последната дължима субсидия за мандата му в цистофори.

— И къде е проблемът? Цистофорите са сребърни монети с богато съдържание на метала. Една цистофора се равнява на четири денария.

— Да, ама ако намериш сараф да ти ги обмени — изсмя се злорадо Помпей. — Навремето докарах цели чували с тия, но никога не съм предполагал, че хазната ще покрива с тях текущите си плащания. Знаеш колко подозрителни са всички към чуждите пари! Предложих на хазната да претопи цялото количество и да отсече кюлчета.

— Следва да заключим, че хазната не обича Квинт Цицерон.

— Чудя се защо.

В този момент на вратата почука Евтих, за да им съобщи, че вечерята е готова. Двамата се преместиха в съседната стая, където се помещаваше трапезарията. Имаше пет кушетки, които се използваха само при пиршества и в останалото време стояха прибрани край стените. Последната кушетка стоеше в най-уютния край на стаята, успоредно на тясна и ниска маса, срещу която бяха подредени два стола. Човекът, който се излегнеше на кушетката, за да се храни, гледаше точно към вътрешната градина и колонадата край нея.

Когато Цезар и Помпей влязоха, двама прислужници им помогнаха да свалят тогите си, които бяха толкова тежки и трудни за наместване, че не позволяваха на човек спокойно да се излегне. Дрехите бяха грижливо сгънати и прибрани настрана, докато двамата господари минаха отзад на кушетката, седнаха, свалиха си сенаторските обувки с катарами във формата на полумесец и оставиха на същите прислужници да им измият краката. Разбира се, на Помпей се полагаше почетното място на кушетката откъм лявата страна, така че краката му да стоят между него и домакина. Цезар и гостът му се излегнаха на хълбок, опрели лявата си ръка на висока кръгла възглавница. Най-накрая им поднесоха купи с вода да си измият ръцете и кърпи да се избършат.

Помпей вече се чувстваше по-добре. Възхищаваше се от вътрешната градина на Цезар, най-вече заради великолепните стенописи, изобразяващи известни весталки, и заради приказния мраморен басейн с фонтани. Единственият недостатък бе, че заради високите стени не достигаше слънчева светлина. Насочи вниманието си към фреските в самия триклиний, които разказваха историята за битката при езерото Регил, когато Кастор и Полукс спасили Рим.

И точно когато погледът му се плъзгаше към вратата, през нея влезе богинята Диана. Диана, просто нямаше кой друг да бъде това… Богинята на лунната нощ, носеща се като ефирен дух из пространството, запленена от собствената си грация и лъчиста красота. Богинята — девица, която мъжете нямат право да видят с очите си и която от безразличие към тях дори не ги удостояваше с поглед. С тази разлика, че точно тази Диана, стигнала до средата на помещението, усети погледа на Помпей върху себе си, вдигна сините си очи и сякаш нещо я сепна, съвсем леко залитна.

Велики, да ти представя дъщеря си Юлия. — Цезар й даде знак да седне срещу Помпей. — Заповядай, Юлия, бъди така добра да правиш компания на нашия гост. А, ето я и майка ми!

Аврелия се настани откъм страната на Цезар, а в същото време прислугата започна да носи храната, чашите, съдовете с виното и водата. Както веднага забеляза Помпей, в този дом на жените вино не им се полагаше.

Колко беше красива! И въпреки онова залитане отпреди малко се държеше точно като някое приказно създание, дошло от дълбините на нощта, за да го омае с блюдата, които му предлагаше, и с приказките си, докато обясняваше рецептата на кое от всички ястия готвачите владеели най-добре. На лицето й грееше усмивка, искрена и неподправена, нито свенлива, нито прелъстителна. Помпей си позволи да я попита как си прекарва дните (ама кого го беше грижа за дните й, всички се вълнуваха единствено от бурните й нощи, когато луната изгрееше високо и златната й колесница я понасяше към звездите), а тя му отговори, че чете книги, понякога се разхождала, помагала на весталките или отивала на гости на приятелки. Гласът й беше мек и звучен, галещ слуха му, както невидимите й криле галеха звездния небосвод. Наведе се напред и му подсказа колко крехка е снагата й, нищо че дрехата не позволяваше да надникне в пазвата й. Имаше тънки, но добре оформени ръце, раменете й се издаваха навън като изящно изваяни дръжки на ваза, над сините й очи проблясваше оскъден сребрист грим. Какви дълги мигли имаше! А веждите й бяха толкова светли, че почти не се забелязваха. Не си беше сложила пудра или мазило, а розовата й устица безмълвно го подканваше към жадни целувки и му обещаваше мигове на смях и веселие.

Светът престана да съществува за двамата. Разговаряха за Омир и Хезиод, за Ксенофонт и Пиндар, за Помпеевите пътешествия на изток. Тя се опиваше от думите му, сякаш слушаше самия Цицерон, и го теглеше все по-надалеч и надалеч с въпросите си за всичко, за което се сетеше: за албанските земи на юг от Кавказ или за хищните гадини, които тормозели войската му по каспийските брегове. Дали бил видял с очите си Арарат? Какво точно представлявал юдейският храм? Вярно ли било, че в Палос Асфалтит хората ходели по водата? Виждал ли е чернокожи? Как изглеждал цар Тигран? Вярно ли било, че навремето амазонките били живели в днешния Понт, покрай устието на реката Термодон? Той самият виждал ли е амазонка? Разправяло се, че Александър Велики бил срещнал царицата им някъде по бреговете на река Яксарта. Какви чудни имена! Окс и Аракс, и Яксарта.

А прагматично мислещият Помпей, свикнал да се изразява с къси фрази и пропуснал да прочете и една книга като млад, сега благодареше на съдбата, задето животът на изток и запознанството му с Теофан го бяха подтикнали да се интересува повече от човешкото знание. Езикът му изричаше думи, които той дори не си бе давал сметка, че е усвоил, мисълта му раждаше идеи, за които не би и предположил, че ще му хрумнат. По-скоро би умрял, отколкото да разочарова това прелестно младо момиче, което гледаше на него като на някакъв безкраен източник на знания и не можеше да отмести поглед от лицето му, сякаш се сблъскваше с най-величественото творение на природата.

Храната се задържа на масата по-дълго, отколкото обичайно нетърпеливият да се залови за работа Цезар позволяваше. Едва когато нощта започна да измества деня, той кимна на Евтих и слугите се появиха отново. Аврелия стана.

— Юлия — повика тя внучката си. — Време е да вървим.

Момичето, което тъкмо обсъждаше драмите на Есхил, се сепна и се огледа.

— О, бабо, така ли? Колко бързо лети времето!

Но, както отбеляза Помпей, младата му домакиня не намекна нито с поглед, нито с жест, че би предпочела да остане; още по-малко се разсърди на баба си, задето слагаше край на тази твърде необикновена според думите на Юлия вечер: оказваше се, че когато баща й имал гости, рядко я канели и нея в трапезарията, тъй като била още малолетна.

Юлия се изправи и подаде ръка на Помпей в очакване, че той просто ще я стисне в своята. Но Помпей, който по душа не беше склонен към такива жестове, я пое с двете си ръце, все едно държеше някаква изключително ценна скулптура, надигна я до устните си и леко я целуна.

— Благодаря ти за приятната компания, Юлия — усмихна се той. — Брут е голям късметлия. — И когато Аврелия и внучката й излязоха, отново го повтори: — Брут е голям късметлия.

— И аз така мисля — съгласи се Цезар.

— Никога не съм срещал друга като нея!

— Юлия е безценен бисер.

Сякаш нямаше какво повече да си кажат. Помпей се накани да си върви.

— Добре си дошъл, когато пожелаеш — изпрати го до вратата Цезар.

— Ако може, още утре бих ти погостувал отново! Вдругиден заминавам за Кампания и ще отсъствам поне осем дни. Беше прав. Животът, който водя, никак не е радостен. Трима-четирима философи не са достатъчно интересна компания. Пък и защо според теб изобщо приютяваме хора като тях?

— За да се радваме на присъствието на интелигентни събеседници, без някой да ни обвинява, че са ни любовници. Както и да поддържаме гръцкия си. Наскоро чух как Лукул умишлено допуснал няколко стилни и граматически грешки в мемоарите си, за да погъделичка самочувствието на гръцките читатели. Те не можели да повярват, че един римлянин е способен да пише на перфектен гръцки. Колкото до мен, навикът да се канят да живеят философи в дома ти, не ме привлича. Те са просто паразити.

— Глупости! Не ги приемаш в дома си, защото си като дива котка. Предпочиташ да живееш и да ловуваш сам.

— О, не — възрази Цезар. — Не живея сам. Напротив, аз съм един от най-облагодетелстваните римляни: с мен живее една Юлия.

Която се беше прибрала в своята част на жилището твърде развълнувана. Ръката й сякаш гореше от целувката му. Както обикновено на лавицата стоеше бюстът на Помпей; Юлия решително пристъпи към него, свали го от мястото му и го захвърли в гърнето за отпадъци в ъгъла. След като се беше запознала с истинския човек и бе разговаряла цяла вечер с него, статуята не я интересуваше. Помпей не беше като баща й, но беше висок, имаше широки рамене и мускулесто тяло. Имаше прекрасно лице с най-чистите сини очи, които беше виждала. А каква коса! Чисто злато. Помпей беше хубавец! Не като баща й, който представляваше класическият римлянин, ала тъкмо затова беше по-интересен и необикновен. И тъй като Юлия харесваше малките носове, тя най-малко би го критикувала за тази му особеност. Най-накрая имаше и хубави крака!

Следващата спирка беше пред огледалото: подарък от татко, който баба й никак не одобряваше, защото беше закачено на въртяща се основа и лъскавата сребърна повърхност позволяваше на човек да се огледа от главата до петите. Юлия съблече дрехите си и внимателно се огледа. Беше много слаба! Почти нямаше гърди! Избухна в сълзи и се хвърли се в леглото си. Заспа, притиснала до бузата си целунатото място на ръката си.

— Изхвърлила е бюста — съобщи Аврелия на Цезар на следващата сутрин.

— А така! А пък аз си помислих, че двамата са се харесали.

— Глупости говориш, Цезаре, това е чудесен знак! Юлия вече не се задоволява с копието, иска за себе си оригинала.

— Това наистина ме успокоява. — Той пое чашата с вряла вода и лимонов сок и отпи с наслада. — Той и довечера ще ни гостува, оправдава се с някакво пътуване до Кампания.

— Днес ще доведем нашия план докрай.

Цезар се усмихна доволно.

— Мисля, че планът ни успя още снощи: в мига, в който тя влезе в триклиния. Познавам Помпей от години и мога да се закълна, че толкова здраво се е хванал на въдицата, та дори не усеща кукичката в устата си. Не си ли спомняш онзи далечен ден, когато дойде у леля Юлия да иска ръката на Муция?

— Спомням си го, все едно е било вчера. Беше се окъпал в розов парфюм и вонеше от разстояние. Освен това се държеше като глупак. Нямаше нищо общо с човека, който беше тук снощи.

— Малко е пораснал. Муция беше по-възрастна от него. Привличането й не е същото. Юлия е на седемнайсет, а Помпей — на четирийсет и шест. — Цезар чак потръпна. — Майко, между двамата има почти трийсет години разлика! Може ли да съм толкова безсърдечен! Може би това, което сме намислили, ще разбие живота й.

— Няма да разбие нищо. Помпей изглежда е надарен със способността да прави жените си щастливи, стига сам да е влюбен в тях. А той никога няма да се освободи от любовта си към Юлия, за него тя е изгубената му младост. — Аврелия многозначително се покашля, та дори се изчерви от смущение. — Сигурна съм, че ти си чудесен любовник, Цезаре, но на теб просто ти доскучава да живееш с жена. Помпей знае да се радва на брачния живот, ако естествено съпругата му отговаря на големите му амбиции. Но той и да иска, не може да намери по-достойна от една Юлия.

Помпей определено не искаше да търси по-достойна от Юлия. Ако нещо щеше да спаси репутацията му след онази безцеремонна атака на Катон в Сената, това беше вълшебният чар на Юлия. На другата сутрин влюбеният до уши Помпей се разхождаше по Форума, забравил намерението си да не се показва повече на публично място. Без да мисли за преживяното унижение, той сам се спираше да поговори с познатите и излъчваше такова добро настроение, че околните тълкуваха страдалческата му реакция предния ден като израз на недоумение и нищо повече. Помпей беше забравил всякакви мрачни мисли, все едно нищо не се беше случило.

Образът на Юлия беше пред очите му; когото и да погледнеше, само нейното лице виждаше пред себе си. Дете и жена, съчетани в едно. Дете, жена и богиня, по-точно казано. Толкова женствена, толкова грациозна, толкова неподатлива на човешката развала! Дали го беше харесала? Най-малкото даваше вид, нищо че не си бе позволила нито жест, нито поглед, които той да изтълкува като знак, че е желан. Но Юлия беше сгодена. За Брут. Не просто непривлекателен, а направо грозен. Как можеше толкова съвършено създание да целува гнусните му пъпки? Разбира се, бракът им беше уговорен още преди години, никой не я е питал. В очите на хората те бяха идеална двойка. Да не говорим, че Юлия щеше да вкуси от плодовете на Златото от Толоза.

След втората вечеря в Държавния дом Помпей вече се чудеше дали да се престраши и да я поиска. Обаче го спираше страхът да не се принизи в очите на чистокръвния римски патриций Гай Юлий Цезар, който можеше да даде дъщеря си, на когото пожелаеше. И беше избрал младеж с име, потекло и огромно богатство. Хора като Цезар нямаше да се вълнуват за чувствата на децата си, нямаше да се съобразяват с техните желания. Пък и самият Помпей не разсъждаваше ли по подобен начин? Собствената му дъщеря беше сгодена за Фауст Сула, и то по една-единствена причина: родители на Фауст бяха патрицият Сула — най-великият представител на фамилията, и внучката на Метел Калв, дъщерята на Метел Далматик, която преди това била съпруга на Марк Скавър Принцепс Сенатус.

Не, Цезар не би имал никакво желание да разтрогне годежа на дъщеря си с Юний Брут, който по закон наследяваше и името Сервилий Цепион, само за да я даде на някой си Помпей от Пицен! Помпей изгаряше от желание да я поиска, но никога нямаше да го стори. Потънал във водите на безкрайната любов, неспособен да се отърси от мислите за своята нова богиня, той замина за Кампания, за да наглежда поземлената комисия и на практика нищо не свърши. Изгаряше за Юлия; желаеше я, както нищо през живота си не бе желал. И още щом се прибра в Рим, веднага пак се озова в трапезарията на Държавния дом.

Да, тя се радваше да го види! При третата им среща Юлия вече сама му подаваше ръка в очакване той да я целуна и даваше тон на разговор, от който Цезар и майка му бяха напълно изключени, а те се правеха, че нищо не забелязват, да не би да се издадат с някоя излишна усмивка. Но както и преди, така и сега всичко си имаше край: храната беше почти изядена и Юлия скоро щеше да се оттегли.

— Кога ще се жените с Брут? — попита след известно колебание Помпей.

— През януари или февруари догодина. Брут искаше да се оженим още тази година, но татко му отказа. Иска да навърша осемнайсет години.

— А ти кога ще ги навършиш.

— На януарските нони.

— Сега сме началото на май, значи остават осем месеца.

Изражението й се промени и в погледа й прочете отчаяние. Но тя все пак му отговори напълно невъзмутимо:

— Не е много време.

— Обичаш ли Брут?

Въпросът му я сепна, но тя не пожела — или не можа — да отмести поглед.

— Двамата сме приятели от времето, когато бях малко дете. Ще се науча да го обичам.

— Ами ако се влюбиш в друг?

Юлия примигна и на Помпей му се стори, че в очите й проблясва сълза.

— Не мога да допусна подобно нещо, Гней Помпей.

— А не мислиш ли, че колкото и да се пазиш, би могло да се случи?

— Да, мисля, че е възможно — съгласи се тя.

— Тогава какво ще правиш?

— Ще се опитам да забравя.

Той се усмихна.

— Би било жалко.

— Но иначе би било недостойно, Гней Помпей. Затова съм длъжна да забравя. Любовта може да се ражда, може и да умира.

Помпей се натъжи.

— Аз съм виждал много хора да умират, Юлия. Бил съм на бойни полета, видял съм смъртта на майка си, на нещастния си баща, на първата си жена. Но така и не съм се научил да гледам на смъртта безпристрастно. Би ми било тягостно да знам, че нещо, което се е родило в твоето сърце, би могло да умре.

Юлия вече едва се сдържаше да не заплаче, време й беше да се оттегли.

— Ще ме извиниш ли, татко? — попита тя покорно баща си.

— Добре ли се чувстваш, Юлия? — обезпокои се Цезар.

— Заболя ме глава, това е.

— Мисля, че и аз трябва да ви оставя, Цезаре — надигна се Аврелия. — Ако Юлия я боли глава, значи трябва да й занеса маков сироп.

Двамата мъже останаха сами. Цезар наля на Помпей вино, без да го разрежда.

— Ти и Юлия се разбирате добре — отбеляза.

— Човек би трябвало да е безкрайно глупав, за да не се разбира с нея — сподели с нотка на разочарование Помпей. — Тя е изключителна.

— И аз я харесвам — призна бащата. — Откакто е на този свят, нито веднъж не е създала проблем, нито веднъж не е спорила с мен, нито веднъж не е постъпила лекомислено.

— Тя не обича Брут.

— Знам — съгласи се Цезар.

— Тогава защо му позволяваш да се ожени за нея?

— А ти как позволяваш на Фауст Сула да се ожени за Помпея?

— Това е различно.

— Кое му е различното?

— Помпея и Фауст се обичат!

— А ако не се обичаха, ти щеше ли да разтрогнеш годежа?

— Разбира се, че не!

— Ето, виждаш ли? — заключи Цезар и наля чашата отново.

— И все пак — възрази Помпей след миг мълчание — точно с Юлия е срамота. Моята Помпея е яко селско девойче, свикнало да командва. Ще знае как да се защитава. Докато Юлия е толкова крехка…

— Това е само илюзия — отвърна Цезар. — Тя има много твърд характер.

— Да, но твърдата повърхност най-лесно се нащърбва.

Цезар си придаде смаян вид и внимателно изгледа Помпей.

— Доста смело наблюдение, Велики. Не е типично за теб.

— Може би ми се удава да проникна по-лесно в нейната душа, отколкото в тази на другите.

— И защо мислиш, че ти се удава по-лесно с нея?

— О, нямам представа…

— Ти да не си се влюбил в нея, а, Велики?

— Кой не би се влюбил? — промърмори Помпей.

— Искаш ли да се ожениш за нея?

Помпей удари чашата о масата. Малко от виното се разля по пода, но той дори не забеляза. Нервно тръсна глава и остави сребърния съд пред себе си.

— Бих дал всичко, което имам и което съм, за да се оженя за нея!

— Ами тогава — отбеляза невъзмутимо Цезар — най-добре да действам.

Помпей удивено го изгледа и попита:

— Искаш да кажеш, че ще я дадеш на мен?

— За мен ще бъде чест.

— Ъ! — ахна Помпей. — О, Цезаре! Каквото поискаш, когато поискаш… Аз ще се грижа, ти няма никога да съжаляваш, ще се чувства по-добре при мен, отколкото египетската царица!

— Надявам се! — засмя се Цезар. — Разправят, че египетската царица била изместена в леглото на мъжа си от някаква незаконородена своя сестра.

Но подобни забележки бяха дори неразбираеми за Помпей.

— Може ли да говоря с нея? — попита той и нетърпеливо се надигна на лакът.

— Не е редно, Велики. Ще се прибереш у дома си като почтен римлянин и ще оставиш на мен да разнищя връзките, които днес така жестоко се омотаха. Сервилиите и Юниите ще бъдат потресени.

— Ще заплатя на Брут цялата й зестра — предложи Помпей.

— Да не си го помислил — размаха пръст Цезар. — Хайде, човеко, ставай да си ходиш! Признавам си — ухили се той, — никога не съм очаквал зет ми да е с шест години по-възрастен от мен!

— Може би съм твърде стар за нея? Искам да кажа, до десет години…

— Жените — обясни Цезар, докато го изпровождаше до вратата — са много странни, Велики. Забелязал съм, че ако се чувстват щастливи в семейството, никога не поглеждат навън.

— Намекваш нещо за Муция.

— Ти я остави сама толкова дълго. Така започна всичко. Няма да го повтаряш с дъщеря ми. Тя със сигурност не би ти изневерила, пък ако ще и двайсет години да не се върнеш у дома. Но със сигурност би се чувствала зле.

— Моята военна кариера вече приключи — призна си Помпей. Спря насред коридора и нервно прехапа устни. — Кога можем да се оженим? Тя каза, че не си искал да я дадеш на Брут, тъй като не е навършила осемнайсет.

— Това, което важи за Брут, не важи за Помпей Велики. Май не е щастлив месец за сватби, но ако сключите брак в идните три дни, поличбите не са чак толкова лоши. Значи след два дни.

— Ще мина пак утре.

— Няма да идваш повече до деня на сватбата. И да не си обелил дума пред никого, дори пред философите си — настоя Цезар и затръшна вратата под носа на Помпей.

— Майко! Майко! — извика Цезар от стълбището.

Аврелия се втурна по стълбите.

— Стана ли? — попита тя и го сграбчи за ръката.

— Всичко е решено. Успяхме, майко, успяхме! Той сега лети от щастие. Заприличал е на хлапак.

— О, Цезаре! Значи е твой веднъж завинаги!

— Дори не преувеличаваш. Ами как ли ще реагира Юлия?

— Ще е щастлива. Бях горе при нея. Трябваше търпеливо да слушам как хленчи и се извинява, задето се е влюбила в Помпей, а след това да протестира, задето я даваме на такава скучна личност като Брут. — Аврелия блажено въздъхна. — Каква радост, сине! Успяхме да получим това, което ние искаме, а в същото време даряваме двама души с щастие. Това е един щастлив ден!

— Със сигурност по-щастлив от този, който ме чака утре.

Аврелия посърна.

— Сервилия.

— Бих казал Брут.

— О, да, горкото момче! Но няма да е Брут този, който ще се опита да ти забие нож в гърба, Цезаре! На твое място бих внимавал със Сервилия.

Евтих деликатно се покашля и лукаво се усмихна; старият иконом най-добре от всички знаеше кога има истински повод за радост.

— Какво има? — попита Цезар.

— Гней Помпей Велики стои на вратата, Цезаре, но не иска да влезе. Казва, че имал само едно нещо да ти каже.

— Хрумна ми гениална идея! — вкопчи се в ръката на Цезар Помпей.

— Ама не може по два пъти да ми идваш на гости, Велики! Каква идея?

— Кажи на Брут, че ще се радвам да му предложа Помпея в замяна на Юлия. Ще й осигуря каквато зестра поиска: петстотин, хиляда таланта, няма значение. Брут е по-важен от Фауст Сула, нали?

Цезар едва успя да прикрие усмивката си.

— Ами, благодаря ти много, Велики! Ще предам предложението, но ти да не вземеш да направиш някой гаф. Брут може би няма да е склонен да се жени толкова скоро.

Помпей се сбогува за втори път и радостно му махна от улицата.

— Какво ти каза? — попита тревожно Аврелия.

— Искал да даде на Брут дъщеря си в замяна на Юлия. Изглежда, Фауст Сула не може да се сравнява със Златото от Толоза. Донякъде се радвам, че Великия влиза във форма. Започвах да се чудя да не би от любов да му се е размътил мозъкът.

— Да не вземеш наистина да споменеш за това пред Брут и Сервилия?

— Налага се. Но поне ми остава време да измисля някой тактичен отказ за пред бъдещия си зет. Добре, че живее в Карина, иначе би чул с ушите си какво мисли Сервилия за него.

— Кога ще се състои сватбата? Май и юни се смятат за неблагоприятни!

— Вдругиден. Ти ще принесеш жертва, майко. И аз ще принеса. — Цезар се наведе и целуна Аврелия по бузата. — А сега, ако ме извиниш, ще отида да се срещна с Марк Крас.

Аврелия много добре разбираше защо синът й ще посещава Крас по това време. Отиде да намери Евтих и да му даде нареждания за сватбата. Тайните бракосъчетания за жалост предполагаха, че няма да присъстват никакви гости. Все пак Кардикса и Бургунд вече бяха свободни граждани, можеха да бъдат свидетели, а весталките щяха да помагат на върховния понтифекс при ритуалите.

— Работим пак до късно, а? — попита Цезар.

Крас подскочи на стола си.

— А ти няма ли да престанеш да ми разбиваш вратата?

— Не ми оставяш друга възможност. Може би ще ми позволиш следващия път да поставя звънец с въженце. Аз съм много сръчен майстор — похвали се Цезар и закрачи из стаята.

— Ами няма да е лошо да се бръкнеш малко, разбитите брави струват пари.

— Речено-сторено. Още утре идвам с чук, звънец, малко въже и пирони. Ще бъдеш единственият римлянин със звънец, монтиран от върховен понтифекс. — Цезар седна и доволно въздъхна.

— Заприличал си на котарак, който се е докопал до пъдпъдъка преди гостите — отбеляза Крас.

— О, докопал съм се до нещо много по-голямо от пъдпъдък, Марк. Цял паун.

— Изгарям от любопитство да науча кой е паунът.

— Дали най-напред няма да ми дадеш двеста таланта на заем? Ще ти ги върна, щом изкарам някакви пари от бъдещата си провинция.

— Ето това е мъдра приказка! Разбира се, че ще ти дам.

— А няма ли да попиташ защо са ми?

— Вече ти казах, изгарям от любопитство.

Цезар обаче свъси вежди.

— Може би няма да се зарадваш.

— Ако е така, ще ти кажа. Но първо трябва да науча.

— Трябват ми сто таланта да платя на Брут обезщетение, задето разтрогвам годежа му с Юлия. А другите сто таланта ще отидат за зестра на Юлия, която омъжвам за Помпей.

Крас внимателно остави писеца си. Лукавите му сиви очи се взряха за няколко секунди в пламъка на близката лампа, преди да се обърне към Цезар.

— Винаги съм вярвал — рече, — че децата представляват сполучлива инвестиция само тогава, когато донесат на баща си това, което той иначе не би могъл да спечели. Съчувствам ти, Гай, защото знам, че би предпочел Юлия да се обвърже с човек от средата на старата аристокрация. Но се възхищавам от смелостта и предвидливостта ти. Колкото и да не го харесвам, Помпей е нужен и на двама ни. Ако аз имах дъщеря, може би щях да постъпя като теб. Брут все още е твърде млад, за да ти е полезен, освен това майка му няма да му позволи да разгърне истинските си способности. Ако Помпей се ожени за твоята Юлия, повече не бихме могли да се съмняваме в лоялността му, колкото и да се опитват да играят с нервите му добрите люде. — Крас изсумтя. — А тя между другото е едно съкровище. Ще дари Великия с щастие. Да си призная, ако бях по-млад, щях да му завиждам.

— Тертула би те убила — засмя се Цезар, но в следващия миг изпитателно погледна приятеля си. — Ами ти какво ще правиш със синовете си? Избрал ли си им съпруги?

— Публий ще вземе дъщерята на Метел Сципион, Цецилия Метела. Ще почака още няколко години, което не е зле предвид тъпотата на бащата. Майката на Сципион беше по-голямата дъщеря на Крас Оратор, затова бракът е много подходящ. Колкото до Марк, чудя се дали да не поискам дъщерята на Метел Кретик.

— Да се подсигуриш спрямо добрите люде е мъдър ход — отбеляза Цезар.

— И аз така мисля. Вече съм много стар, за да изпитвам удоволствие от унищожителни борби.

— Да не си споменал пред никого за сватбата на Юлия, Марк — предупреди го Цезар и стана да си ходи.

— При едно условие.

— Кое е то?

— Когато съобщиш на Катон, и аз да присъствам.

— Жалко, че ни е невъзможно да видим реакцията на Бибул.

— Поне можем да му пратим малко бучиниш. Така и така ще иска да се самоубие, би било жест от наша страна.

Цезар прати вест да го очакват и рано на другата сутрин се запъти към Палатина, където се намираше къщата на покойния Децим Юний Силан.

— Неочаквано удоволствие, Цезар — измърка доволно Сервилия и му поднесе бузата си за целувка.

Брут нищо не каза. Още от деня, в който Бибул се оттегли в дома си, за да гледа небесата, Брут усещаше, че нещо не е наред. Най-напред, защото оттогава бе имал само два случая да види Юлия. Другата причина бе, че беше свикнал да вечеря поне веднъж на два или три дни в Държавния дом, а напоследък, дори сам да предложеше, му отказваха под предлог, че Цезар чакал важни гости, с които да обсъжда поверителни въпроси. А Юлия изглеждаше толкова красива и толкова недостъпна. Имаше чувството, че тя не се интересува от него, по-скоро се интересуваше от нещо друго, ключът, към което оставаше скрит за него. Е, беше се преструвала, че го слуша! Но явно не беше чула нито дума, само гледаше в пространството със своята мила усмивка. Дори не му позволяваше да я целуне. При първото посещение се оправда с главоболие. При второто не й се целувало. Беше внимателна, извиняваше се, но все така му отказваше целувка. Ако не познаваше толкова добре средата, в която тя живееше, Брут би си помислил, че се целува с друг.

Ето, че днес идваше баща й, при това на официално посещение, предизвестен от куриер, облечен в церемониалните одежди на върховен понтифекс. Дали Брут не беше унищожил мечтите си, когато се осмели да поиска Юлия предварително? Нещо му подсказваше, че посещението е свързано с Юлия.

Върховният понтифекс не седна, което намекваше, че темата на разговор няма да е приятна.

— Бруте — рече Цезар, — досега не съм открил начин, по който смисълът на една лоша вест да се смекчи. Затова ще бъда съвсем прям. Разтрогвам твоя годеж с Юлия. — На масата изведнъж се появи тънък свитък. — Това е писмено нареждане до моите банкери за отпускане на сто таланта. Това беше договорената сума, в случай че не се ожените. Много съжалявам.

Сякаш огромна тежест се стовари върху Брут и той се отпусна на близкия стол. Наблюдаваше Цезар, както някое старо куче гледа любимия стопанин, който е решил да го заколи, защото вече няма полза от него.

— Много съжалявам — повтори Цезар.

От изненадата Сервилия беше скочила на крака, но и тя известно време не можеше да продума. Забеляза как пламъчетата в очите на Брут изгасват, но тя дори не би могла да си обясни какво се случва със сина й — по темперамент Брут беше толкова далеч от нея, колкото Антиохия е далеч от Херкулесовите стълбове.

Не Сервилия, а Цезар усети болката на Брут. Макар че никога не е бил така подвластен на жена, както Брут се оказваше подвластен на дъщеря му, все пак добре разбираше какво означава Юлия за годеника си. Дори се замисли дали ако е знаел колко силни са чувствата на младежа, би действал така. Е, да, Цезар би действал при всички случаи решително. Вече го е правил и пак ще го прави. Но не му се беше случвало да убие човек, който да продължи да го гледа и след смъртта си. Горкото момче! Никога нямаше да се възстанови. От четиринайсетгодишен беше влюбен в Юлия. Цезар го бе убил — или най-малкото бе умъртвил малкото живот, който Сервилия му беше оставила. Колко ужасно е две чудовища като Сервилия и Цезар да те размятат като парцалена кукла помежду си. Силан също беше попаднал помежду им, но не бе пострадал толкова тежко като Брут. „Да — мислеше Цезар, — аз го убих! Отсега нататък той не е човек, а фантом.“

— Защо? — задъхваше се от безсилие Сервилия.

— Налага се да призная, че Юлия ми е нужна, за да сключа нов политически съюз.

— По-добър съюз от този с Цепион Брут! Няма такъв!

— От гледна точка на заслуги няма. От гледна точка на коректността, разбирането, почтеността, достойнството — също. За мен е било привилегия синът ти да прекара толкова дълги години като член на моето семейство. Но това не променя факта, че Юлия ми е необходима, за да сключа нов съюз.

— Искаш да кажеш, че ще жертваш моя син, за да укрепиш собствената си политическа позиция? — попита Сервилия.

— Да. Както и ти би жертвала дъщеря ми, за да постигнеш собствените си цели, Сервилия. Ние правим и раждаме деца, за да наследят славата и положението на семейството, а цената, която децата ни плащат за това, е винаги и във всичко да служат на нашите интереси и на интересите на нашите семейства. Те не познават недоимъка, трудностите на живота, не им липсва образование и възпитание. Но само един глупав баща би пропуснал да обясни на детето си истинската цена на знатното потекло, богатството, лукса и високото образование. Пролетариите са свободни да обичат и да глезят децата си. Но нашите деца са слуги на своите семейства, както на свой ред и те ще създадат деца и ще очакват същото от тях. Родът е нещо вечно. Ние и нашите деца сме само брънка в безкрайната верига на поколенията в един род. Римляните сами създават своите богове, Сервилия, и всички истински римски богове са покровители на семейното огнище. Огнището, килерът, домакинството, предците, родителите и децата — това закрилят нашите богове. Дъщеря ми разбира своята функция като наследник на рода на Юлиите. Както и аз я разбирах навремето.

— Не вярвам, че в Рим ще се намери човек, който да ти предложи по-надеждна политическа подкрепа от Брут!

— След десет години може и така да бъде. След двайсет — със сигурност. Но на мен ми трябва допълнителна политическа тежест сега. Ако бащата на Брут беше жив, нещата щяха да стоят другояче. Но главата на вашето семейство е двайсет и четири годишен, няма друг представител нито на Цепионите, нито на Брутите. На мен ми трябва съдействието на човек от моето поколение.

Брут слушаше Цезар и майка си, но не можеше да реагира. Думите бяха изречени, носеха смисъл, който той разбираше. Щеше да ги запомни дори. Но защо майка му не се ядосаше повече?

В интерес на истината Сервилия беше разгневена, но времето я беше научило, че откритите атаки срещу Цезар никога няма да донесат успех. Макар че едва ли имаше нещо, което повече да я разяри, от думите, които той сега произнасяше. Но трябваше да се овладее, трябваше да напипа слабото му място, трябваше да е готова да се вмъкне през защитната му стена и да нанесе своя смъртоносен удар.

— Кой е мъжът? — попита предизвикателно Сервилия.

„Цезаре, нещо не е съвсем наред с теб — мислеше си той в този момент. — Ти се забавляваш. Или ти се ще да се забавляваш, но те възпира единствено младежът с разбито сърце. Докато изречеш цялото име на въпросния, пред очите ти ще се разкрие зрелище, засенчващо отдалеч сцената при отказа ти да се ожениш за Сервилия. Нещастната любов не е в състояние да убие Сервилия. Но обидата, която сега ще понесе, може би…“

— Гней Помпей Велики.

— Кой?

— Добре ме чу.

— Не би посмял! — Тя поклати глава. — Не би посмял! — Очите й се изцъклиха. — Не би посмял! — Краката й се подкосиха и тя се добра до стола най-далеч от този на Брут. — Не би посмял!

— Защо не? — попита с привидно безразличие Цезар. — Покажи ми по-добър политически съюзник от Великия и ще наруша споразумението с него, както разтрогнах този годеж.

— Той… той е парвеню! Той е никой! Той е политически профан!

— За първото съм съгласен с теб. Колкото до второто и третото, не съм. Великия в никакъв случай не е никой. Той е Първият сред римляните. И не е никакъв политически профан. Дали ти харесва или не, Сервилия, малкият касапин от Пицен прокара през римската гора по-широка пътека, отколкото Сула го беше сторил навремето. Разполага с баснословно състояние, а личната му власт е още по-голяма. Можем само да благодарим на късмета си, че той не пожела да стигне толкова далеч, колкото Сула. Не му достига смелост. И най-вече — той просто желае да бъде възприет като един от нас.

— Той никога няма да бъде един от нас! — зарече се Сервилия и изскърца със зъби.

— Сватбата му с Юлия е стъпка в правилната посока.

— Заслужаваш да те бият с камшик, Цезаре! Между тях има трийсет години разлика. Той е старец, а тя е още девойка!

— О, я млъквай! — прекъсна я Цезар. — Ето, дръж.

Той подхвърли в скута й някакъв миниатюрен предмет, след което се доближи до Брут.

— Наистина много съжалявам за вас, момче — изрече и докосна Брут по рамото. Младежът дори не се опита да се отърси от допира; вдигна очи към Цезар, но в тях светлината беше угаснала.

Трябваше ли Цезар да каже, че Юлия е влюбена в Помпей? Не, това щеше да е прекалено жестоко. Дори Сервилия не можеше да го предизвика към подобна злост. Цезар си помисли дали да каже на Брут, че ще си намери друга. Но и това беше излишно.

Затова побърза да си тръгне.

В скута си Сервилия държеше камъче с ягодов цвят. Понечи да го захвърли в градината, но щом го вдигна срещу светлината, необичайните отблясъци я спряха. Не, това не беше камъче. Малкият предмет в ръката й блестеше като истинска перла. Перла? Да, перла! Това, което Цезар толкова небрежно бе й подхвърлил, беше перла, голяма колкото най-сочната ягода, отгледана някога по полята на Кампания — същинско чудо на природата.

Сервилия обичаше накитите, но от всички скъпоценности най-много обожаваше океанските перли. Гневът й мигом се стопи, сякаш това камъче в ръката й го беше попила до капка. Колко необикновено усещане! За съвършенство и наслада.

Някакъв шум я прекъсна. Сервилия надигна глава и установи, че Брут се е свлякъл в безсъзнание на пода.

След като Брут беше отнесен в леглото му и упоен с биле от треви, Сервилия си наметна дреха с качулка и отиде да навести Фабриций, известния търговец на бисери от Портик Маргаритария. Той много добре си спомняше точно тази перла, знаеше откъде и как е дошла и тайно се чудеше как може човек да подари такава прелест на жена, която не е красива и не е млада. Фабриций оцени бисера на шест милиона сестерции и се съгласи да направи специална кутийка от златна тел, която да окачи на ланец от масивно злато. Фабриций и Сервилия не биха пожелали в перлата да се пробие дупка за винтче: подобно чудо на природата трябваше да остане непокътнато.

От Портик Маргаритария до Държавния дом имаше само една крачка и Сервилия се отби, за да разговаря с Аврелия.

— Ти естествено си на негова страна! — нападна тя Цезаровата майка.

Аврелия учудено вдигна изящните си черни вежди, после невъзмутимо отвърна:

— Естествено.

— Но той я дава на Помпей! Цезар предава нашата класа!

— Хайде сега, Сервилия, познаваш достатъчно добре Цезар! Той знае как да улови питомното, без да гони дивото. Винаги прави това, което иска. Ако традицията е била нарушена, толкова по-зле. Цезар има нужда от Помпей, ти си достатъчно умна, за да го разбереш. И си с достатъчно широк поглед, за да видиш, че Цезар не би могъл да разчита на Помпей, ако не го е вързал здраво за себе си. С тази котва корабът на Помпей не би отплавал и при най-жестоката буря. — Аврелия се намуси. — Разтрогването на годежа и без това е струвало доста на Цезар, ако се вярва на разказа му за разговора с Брут. Трагедията на сина ти дълбоко го е покъртила.

На Сервилия дори не бе й хрумнало да гледа на Брут като на трагична фигура. Сервилия обичаше Брут, колкото обичаше и Цезар, но възприемаше сина си за второ свое превъплъщение, затова все си мислеше, че той чувства нещата като нея. Затова и не можеше да си обясни защо с годините поведението му все по-силно се отличаваше от нейното. Представяте ли си, да вземе да припадне!

— Бедната Юлия! — подхвърли Сервилия, като може би имаше предвид перлата, която Цезар бе предпочел да подари на нея.

Но бабата взе, че шумно се засмя.

— Бедната Юлия ли? Нищо подобно! Тя не може да си намери място от радост!

Сервилия пребледня и този път дори мисълта за перлата не можеше да й вдъхне сили.

— Да не искаш да кажеш…

— Цезар не ти е казал? Сигурно му е станало жал заради Брут! Това е брак по любов, Сервилия.

— Не може да бъде!

— Истина е. Юлия и Помпей са влюбени един в друг.

— Но тя обича Брут!

— Не, никога не го е обичала, точно тук е неговата трагедия. Щеше да се омъжи за него само защото баща й така е пожелал. Защото всички искахме това от нея, а тя е едно мило и изпълнително момиче.

— Тя търси баща си — тросна се Сервилия.

— Може би.

— Но Помпей не е никакъв Цезар. Тя ще съжалява.

— Аз пък мисля, че ще бъде много щастлива. Юлия разбира, че Помпей е различен от баща й, но все пак двамата имат и много сходни черти. И двамата са воини по душа, смели, способни на героизъм. Юлия никога не е била чак толкова обсебена от общественото си положение, тя не изпитва никакво преклонение към патрициите. Това, което ти намираш за недостойно и отблъскващо у Помпей, за нея няма значение. Мисля, че тя ще успее да го цивилизова донякъде, но като цяло той й харесва такъв, какъвто е.

— Разочарована съм от нея — ядоса се Сервилия.

— Тогава можеш само да се радваш за Брут, че се е отървал. — Аврелия стана, за да посрещне Евтих, който лично бе дошъл с виното и сладките. — При скачените съдове водата винаги застава на едно равнище, нали? — рече домакинята, докато разливаше виното и водата в скъпите чаши. — Ако Юлия харесва Помпей, а тя го харесва, значи не би харесала Брут. И в това няма нищо обидно за Брут. Погледни на цялата тази история откъм добрата й страна, Сервилия. Убеди и Брут. Той ще си намери друга.

Бракът между Помпей Велики и дъщерята на Цезар се състоя на следващия ден в атрия на Държавния дом, служещ и за светилище. Понеже месецът не се смяташе за щастлив за бракосъчетания, Цезар принесе за благото на дъщеря си всички жертви, за които можа да се сети, докато майка му извърши същото с женските божества. Макар древната форма на брак, така нареченото конфареацио, да беше изпаднала в почти пълна забрава дори сред патрициите, Цезар предложи на Помпей да спазят старите правила, а Помпей се съгласи.

— Не настоявам, Велики, но бих се радвал.

— О, и аз бих се радвал! Така и така това е последният ми брак, Цезаре.

— Надявам се. Да разтрогнеш брак, сключен при тези условия, е почти невъзможно.

— Развод няма да има — увери го Помпей.

Юлия носеше сватбените одежди, които баба й сама бе изтъкала и ушила за собствената си сватба четирийсет и шест години по-рано. На младоженката те й се сториха по-меки и удобни от всички други, които би могла да си купи от Улицата на тъкачите. Косата й — гъста, мека и права, толкова дълга, че можеше да седне на нея — беше сплетена на шест плитки и закачена с дървена игла под тиара, подобна на тези, които носеха весталките — от седем дебели увити едно в друго вълнени влакна. Робата й беше жълта, обувките и тънкото й було — огненочервени.

Младоженецът и младоженката трябваше да представят по десет свидетели всеки, доста голямо неудобство при церемония, която трябва да бъде тайна за обществото. Помпей реши въпроса, като пристигна в Държавния дом придружен от десетина свои клиенти от Пицен, дошли по случайност тези дни в Рим. Цезар разчиташе на Кардикса, Бургунд, Евтих (и тримата отдавна бяха получили гражданство) и шестте весталки. Ритуалът изискваше специална мебел, сглобена от два стола, покрити с овча кожа, както и присъствието едновременно на върховния понтифекс и на Фламен Диалис — улеснение, тъй като Цезар на практика съвместяваше двете длъжности (до смъртта му друг не можеше да бъде Фламен Диалис). Аврелия, десетият свидетел от Цезарова страна, играеше също така ролята на пронуба, почетната римска матрона.

Помпей дойде облечен в пурпурна триумфална тога, бродирана със златни нишки, а под нея носеше туника с избродирани палмови листа — символ на победителя. Всички ахнаха от възхита при вида му и с готовност го отведоха на двойния стол с овчата кожа, където вече чакаше забулена Юлия. Помпей трябваше да се скрие под тежкото огненочервено було, което Цезар и Аврелия хвърлиха през главите на младоженците. Аврелия хвана десните им ръце и ги завърза с кожен каиш в същия огненочервен цвят. Той олицетворяваше силата на брачната връзка. Двамата вече бяха мъж и жена. Налагаше се само да се разчупи свещен хляб, омесен от лимец, половината да се изяде от младоженеца, половината — от невестата, докато свидетелите тържествено положат клетва, че ритуалът е бил извършен, както си му е редът. Помпей и Юлия вече бяха мъж и жена.

Цезар принесе на олтара в жертва прасе и отдели най-сочните мръвки за Юпитер Фарей — онази същност на великия бог, която бди над растежа на най-старата житна култура — лимеца — и тъй като именно от лимец се месеше сватбеният хляб, съответно над плодоносния брак. Великият бог щеше да се зарадва, че се жертва цяло животно и щеше да премахне лошите поличби, задето сватбата е била сключена през май. Никой друг родител или жрец не се бе старал толкова усърдно да отдалечи от младоженците майските прокоби.

Празникът мина весело и приятно, гостите искрено се радваха заради щастието на младоженците. Помпей грееше като слънце и не пускаше ръката на Юлия. Щом се нахраниха, всички се вдигнаха от Държавния дом и придружиха Помпей до неговата внушителна и пищно украсена къща в Карина. Той избърза напред, за да се увери, че всичко е наред, докато три малки момчета правеха компания на Юлия и останалите сватбари. Помпей ги пресрещна на прага и пренесе съпругата си през него. Вътре ги чакаха два съда: единият с разпален огън, а другият с ледена вода. Невестата прокара дясната си ръка през пламъците, след което я потопи във водата. Нищо не й се случи, което беше щастлив знак. Тя беше пълновластна господарка на новия си дом, огънят и водата бяха длъжни да й се подчиняват. Аврелия и Кардикса, които се бяха омъжвали само веднъж през живота си, я отведоха до спалнята, разсъблякоха я и я завиха в брачното легло.

Щом двете възрастни жени излязоха, настъпи тишина. Юлия се надигна и обхвана с две ръце коленете си. Дългите й коси се спускаха като воал над лицето й. Това не беше спалня в римски стил: вместо да напомня на малка кутийка, както беше традиция в римските домове, тя беше по-просторна от трапезарията в Държавния дом! Където и да обърнеше поглед, всичко тънеше в позлата, иначе основните тонове бяха черното и червеното. Стенописите изобразяваха различни богове и герои в плен на плътска страст. Например Херкулес (който трябваше да е доста силен, за да носи огромния си пенис при ерекция) с Омфала; Тезей с амазонката Хиполита (която обаче имаше две гърди); Пелей с морската богиня Тетида (успяваше все някак да оползотвори женския й задник, който от средата си преминаваше в рибя опашка); Зевс с ужасената крава, олицетворяваща Йо; Венера и Марс готови за сблъсък, все едно са бойни кораби; Аполон готов да се съвокупли с дърво, чиято хралупа силно наподобяваше женски срамни части (вероятно се имаше предвид Дафна).

Аврелия беше твърде консервативна, за да позволи подобни творения на изкуството в дома си, но Юлия, като всяка млада римлянка, беше достатъчно добре запозната с тематиката и трудно би се отблъснала от подобни еротични сцени. В домовете на нейни приятелки еротиката отдавна бе излязла от спалните, за да се появи навсякъде из къщата. Като малко дете тя просто се кикотеше при вида на подобни картини, но с времето се натъжаваше, защото не можеше да си представи всички тези сцени с участието на Брут. Тъй като беше девствена, еротиката я интересуваше по-скоро като нещо любопитно, отколкото като част от реалния живот.

Помпей влезе в стаята.

— Как се чувстваш? — попита той леко притеснено и се приближи до леглото.

— Много добре — увери го Юлия.

— Хммм. Да не би нещо да не е наред?

— О, не, просто разглеждах фреските.

Помпей се изчерви и вдигна ръце.

— Нямах време да променя обстановката, съжалявам.

— Ама аз нямам нищо против.

— Муция много си падаше — оправда се той и седна на кревата.

— Да не би да обзавеждаш спалнята си за всяка нова съпруга? — На Юлия й стана любопитно.

Това изглежда му вдъхна повече увереност, защото се усмихна.

— Така е по-мъдро. Жените обичат да оставят отпечатъка си върху всичко, до което се докоснат.

— Значи и аз така. — Тя му подаде ръка. — Не се притеснявай, Гней… Гней ли трябва да те наричам?

Той стисна нежно ръката й.

— Предпочитам Велики.

— И на мен така повече ми харесва. — Юлия доближи лице до неговото. — Защото ми се струваш нервен?

— Защото всички други бяха просто жени — обясни той и прокара другата си ръка през косите й. — А ти си богиня.

Тя не отговори. За пръв път усещаше своята власт; току-що се бе омъжила за най-могъщия и прочут човек в Рим, а той се плашеше от нея. Това подейства като мехлем за душата й. Обладана от очакване за приятни усещания, тя се отпусна на възглавниците и впери поглед в него.

Което означаваше, че той трябва да направи нещо. Това беше много важно! Имаше пред себе си дъщерята на Цезар, пряка наследница на самата Венера. Как ли се е справил Анхиз, когато Любовта се е явила пред него и му е съобщила, че го харесва? Дали той е треперил като листо? Дали се е питал как да изпълни задачата? Но накрая Помпей си спомни за онази тайнствена Диана, която влезе в сумрачната трапезария, и забрави изобщо за Венера. Все така тръпнещ от вълнение, той се излегна до нея и зави двамата с покривалото на леглото. Разгледа я отблизо: кожата й беше бяла като мрамор и пак като мрамор бе пронизана от сините жилки на вените; източени и крехки ръце, тесен ханш, тънка талия. Каква неземна красота!

— Обичам те, Велики — рече Юлия. — Но съм много слаба! Ще те разочаровам.

— Ще ме разочароваш? — Помпей я загледа изненадано. Ако не друго, то сам забрави страха си да не разочарова нея. Беше толкова чувствителна и уязвима, толкова млада! Е, щеше да разбере как изглежда разочарованието му.

Той допря устни до бедрото й и усети как цялата потръпва. Ръката на Юлия се вкопчи в косата му. Със затворени очи той притисна лице към корема й и се вмъкна под чаршафите. Богиня, същинска богиня… В знак на почит щеше да я целува, пък ако ще от сладост да му прилошее, щеше да докаже колко цени това безценно съкровище. Сребристите й плитки се спускаха и криеха гърдите й. Помпей отмести множеството кичури, подреди ги встрани и с омаян поглед се взря в малките и гладки зърна, толкова бледи, че почти се сливаха с кожата й.

— О, Юлия, Юлия, обичам те! Ти си моята богиня, Диана от лунната нощ!

Имаше достатъчно време да се заеме с девствеността й. Днес й се полагаше да вкуси само от удоволствията. Да, най-напред удоволствията — всички онези, които можеше да й достави с устни и език, с ръце и тяло. Нека знае на какво ще може да се радва всеки ден отсега нататък. Нека знае какви наслади е способен да й донесе Помпей Велики.

— Направихме крачка, от която връщане назад няма — заяви Катон на Бибул същата вечер, докато двамата стояха насред вътрешната градина и следяха с поглед небето. — Не само че си поделиха Кампания и цяла Италия, все едно им е бащиния, ами сега подпечатват скверните си връзки с цената на девствени момичета.

— Падаща звезда в долния ляв квадрант! — съобщи Бибул на писаря, седнал на почтително място встрани, за да запише на светлината на маслената лампа всички звездни феномени, забелязани от господаря му. Бибул се изправи, прочете молитвите, с които се слагаше край на всяка звездобройна сесия, и въведе Катон в дома си.

— Какво изненадващо в това, че Цезар е продал дъщеря си? — попита Бибул. Нямаше смисъл да пита един от най-големите пиячи на вино в Рим, дали иска да му го разреди с вода. — Аз дълго се чудех как би могъл да обвърже трайно Помпей за своята кауза. Сигурен бях, че ще измисли нещо! И измисли най-умното. Хората разправят, че дъщеря му била голяма красавица.

— Значи и ти не си я виждал?

— Никой не я е виждал, но без съмнение това скоро ще се промени. Помпей ще я разхожда из града, все едно е завоювана плячка. На колко години е тя, на шестнайсет?

— Седемнайсет.

— Сервилия едва ли се е зарадвала…

— О, той и с нея е намерил начин да се спогоди — отговори Катон и стана, за да си налее повторно. — Подарил й перла на стойност шест милиона сестерции. Освен това платил на Брут зестрата от сто таланта.

— Откъде знаеш всичко това?

— От самия Брут. Идва да ме види през деня. Поне нещо, което Цезар стори в наша полза. От днес нататък Брут е с нас, добрите люде. Дори се зарече да се представя само като Брут, не като Цепион Брут.

— Брут едва ли ще е за нас от същата полза, от каквато е Помпей за Цезар — отбеляза скептично Бибул.

— На първо време, не. Но се надявам, че щом вече се е освободил от майка си, Брут ще оправдае надеждите, които винаги съм му възлагал. Най-жалкото е, че не иска да чуе лоша дума за момичето. Предложих му Порция, щом навърши години за женене, но той отказа. Зарича се никога да не се жени. — Хоп, и тази чаша беше обърната. Катон нервно се позавъртя, сграбчил металния съд между пръстите си. — Марк, иде ми да повърна! Това е най-гнусната и безцеремонна политическа маневра, за която някога съм чувал! След срещата ми с Брут се опитвам да си наложа спокойствие, да гледам на случая обективно, да намеря някакво рационално обяснение, но не мога! Нищо от онова, което сме правили ние, не може да се сравнява с това! И което е най-лошото, Цезар само ще спечели от тази си мерзост!

— Седни си на стола, ако обичаш! Вече казах, че Цезар ще спечели. Дръж се спокойно! Нищо няма да му сторим, ако стоим и скърцаме със зъби, още по-малко — ако публично изразим неодобрението си. Щом си се опитал да разсъждаваш рационално, давай в същия дух.

Катон го послуша и седна, но не и преди да си е налял нова чаша. Бибул свъси вежди. Защо Катон пиеше толкова много?

— Спомняш ли си Луций Ветий? — попита Бибул.

— Онзи конник, когото Цезар нареди да бият с пръчки? Дето след това раздаде мебелите му на тълпата?

— Същият. Вчера дойде да разговаря с мен.

— И?

— Ненавижда Цезар — отвърна доволно Бибул.

— Не се изненадвам. След онзи инцидент всички го вземат на подбив.

— Предложи ми услугите си.

— И това не ме изненадва. Но как можеш да го използваш?

— Чрез него ще пъхна клин между Цезар и новия му зет.

Катон го изгледа с недоверие.

— Невъзможно е.

— Съгласен съм, че след сватбата ще е по-трудно, но не е невъзможно. Помпей се отнася с подозрение към всички, включително и към Цезар. Само Юлия изглежда изключение. В крайна сметка момичето е младо, едва ли представлява някаква опасност. Но и тя ще изтощи Великия човек с физическите си желания и с онези тънки сплетни, които неузрелите жени се чувстват задължени да създават край себе си. А те ще станат факт, ако внушим на Помпей да се пази от тъст си.

— Единственият начин да го постигнем — рече Катон и си наля вино за четвърти път — е да го убедим, че Цезар иска да го убие.

Този път Бибул го зяпна.

— Дотам никога няма да стигнем! Имах предвид как да създадем политическо съперничество между двамата.

— Но бихме могли, знаеш ли? — кимна загадъчно Катон. — Помпеевите синове са още доста млади, за да наследят общественото му положение. Цезар би могъл лесно да ги измести. След като дъщеря му е омъжена за Помпей, след евентуалната смърт на Помпей много негови клиенти биха преминали под патроната на Цезар.

— Да, може би така ще сторят. Но как предлагаш да внушим на Помпей подобна мисъл.

— Чрез Ветий — отговори Катон и отпи, този път по-бавно; виното започваше да го хваща и мисълта му се избистряше. — И чрез теб.

— Не разбирам накъде биеш — призна си консулът.

— Преди Помпей и младата му булка да напуснат града, ти ще му пратиш вест и ще го предупредиш, че се готви заговор срещу него.

— Това бих могъл да сторя. Но защо? За да го изплаша?

— Не, за да отклониш подозренията, щом заговорът наистина бъде разкрит. — Катон зловещо се усмихна. — Помпей няма да се изплаши, но по-късно, когато му дойде времето, ще е по-склонен да повярва в съществуващия заговор.

— Бъди по-конкретен, Катоне. Идеята започва да ми се струва добра — подкани го Бибул.

Помпей предложи на Юлия да я отведе в Анций, където да прекарат остатъка от май и целия юни.

— Точно в този момент тя е заета с промяната на интериора — съобщи победоносно младоженецът на Цезар. — Докато нас ни няма, декораторите ще пренаредят цялата ми къща в Карина. — Помпей шумно въздъхна. — Какъв вкус има тя, Цезаре! Всичко да е леко и ефирно, никакъв пурпур, по-малко злато — иначе било просташко. Птички, цветя, пеперуди. Не мога да си обясня как сам не съм се сетил! Макар че настоявам спалнята ни да бъде изрисувана с горски сцени в лунна нощ.

Цезар прехапа устни, за да не се изсмее.

— Кога заминавате? — попита той.

— Утре.

— Значи трябва да проведем нашия военен съвет днес.

— Точно затова съм дошъл.

— Марк Крас също трябва да присъства.

Помпей посърна.

— Наистина ли няма друг начин?

— Няма. Ела пак след вечеря.

Дотогава Цезар бе успял да убеди Крас да прехвърли няколко делови срещи на своите подчинени.

— Вторият поземлен закон ще мине въпреки Катоновата тактика и Бибуловото звездобройство — съобщи Цезар.

— А ти ще станеш патрон на цяла Капуа, нужно е да се отбележи — напомни Помпей, който лесно се отърсваше от сладките мисли, щом станеше въпрос за политика.

— Само доколкото законът носи моето име и доколкото чрез него обявявам всеобщо римско гражданство за всички жители на Капуа. И все пак, Велики, не аз, а ти ще стоиш на място и ще раздаваш нотариалните актове на щастливите заселници, ти ще шестваш из града. Капуанци ще се смятат твои клиенти, не мои.

— А аз ще бъда в източните краища на кампанската земя, затова и хората там ще ме имат за свой патрон — потри доволно ръце Крас.

— Това, за което сме се събрали, не е вторият поземлен закон — подчерта Цезар. — Проблемът е да ми се осигури провинция за догодина. Нямам никакво намерение да меря пътищата на говедата. Освен това трябва да разчитаме на свои хора във висшите етажи на властта. Ако не поставим съмишленици начело на управлението, много от законите, които ще успея да прокарам до края на годината, ще бъдат обявени за нищожни.

— Авъл Габиний — предложи мигновено Помпей.

— Съгласен съм с него. Избирателите го харесват, защото като народен трибун наложи някои много полезни мерки, да не говорим, че ти помогна в борбата срещу пиратите. А кой ще бъде втори консул?

— Какво ще кажеш за братовчед си, Цезаре? Лузий Пизон — посочи Крас.

— Него ще трябва да го купим с пари — отсъди Помпей. — Той е делови човек.

— Ами просто ще им обещаем по една добра провинция на всеки — отговори, Цезар. — Сирия и Македония.

— Но за повече от една година — допълни Помпей. — Габиний ще е доволен, познавам го.

— За Луций Пизон не съм толкова сигурен — смръщи вежди Крас.

— Защо епикурейците са толкова ненаситни? — замисли се Помпей.

— Защото им се ще да ядат злато! — отговори лаконично Крас.

Цезар се усмихна.

— Ами какво ще кажете за един брак? Братовчедът Луций има почти осемнайсетгодишна дъщеря, но няма много желаещи за нея. Няма зестра.

— Хубаво момиче, доколкото си спомням — рече Помпей. — Не е наследила веждите и зъбите на баща си. Но не разбирам защо няма зестра.

— Ами в момента Пизон е на загуба — обясни Крас. — Напоследък Рим не води сериозни войни, а неговите пари изцяло са вложени в оръжейното производство. Наложи се да посегне на зестрата на Калпурния, за да покрие разходите си. Но аз самият, Цезаре, отказвам да жертвам синовете си.

— А ако Брут се ожени за дъщеря ми, не мога да си позволя да рискувам с никое от момчетата! — сети се за предложението си Помпей.

Цезар едва не се задави от притеснение. Толкова беше разстроен при гостуването си у Сервилия, че дори забрави да съобщи на Брут за предлагания му съюз!

— А Брут дали ще се ожени за дъщеря ти? — погледна недоверчиво Крас.

— По-скоро не — намеси се хладно Цезар. — Брут сега не е много склонен да мисли за женитба, така че не разчитай на него, Велики.

— Добре, Брут отпада. Но кой ще се ожени за Калпурния?

— Ами защо не аз? — надигна вежди Цезар.

Двамата го стрелнаха с поглед и лукаво се ухилиха.

— Това ще бъде едно чудесно решение — подкрепи го Крас.

— Много добре тогава. Луций Пизон е нашият втори консул. — Цезар въздъхна. — Но няма да се справим толкова лесно със списъка за претори.

— Щом и двамата консули са наши, претор не ни е необходим — успокои го Помпей. — Най-хубавото с Луций Пизон и Габиний е, че са смели. Няма да се уплашат от добрите люде и няма да се хванат на уловките им.

— Остава обаче — заключи Цезар — въпросът как да ми се осигури желаната провинция. Италийска Галия и Илирик.

— Ватиний ще ти гласува един закон в плебейското събрание — намери елементарното решение Помпей. — Когато се изхитриха да ти пробутат земемерството, добрите люде не очакваха, че срещу тях ще застанем тримата едновременно. Прав се оказа, Цезаре. С обединени усилия тримата можем да си издействаме каквото пожелаем от народа!

— Не забравяйте, че Бибул сега стои и брои звездите — изсумтя Крас. — Какъвто и закон да прокарате, ще подлежи на оспорване. Дори и след години. Освен това, Велики, пълномощията на твоя човек Афраний, който сега управлява Италийска Галия, са подновени. За клиентите ти няма да е коректно да му отнемеш империума и да го дадеш на Цезар.

Помпей се изчерви и гневно го стрелна с поглед.

— Много добре се изрази, Красе! — тросна се той. — Афраний ще прави каквото му се каже. Той на драго сърце ще предаде властта на Цезар. Хвърлих милиони, за да му купя консулско място. А той знае, че с нищо не е успял да ми се отплати за разходите! Не се притеснявай ти за Афраний, да не получиш някой сърдечен удар!

— Ще ти се — усмихна се злорадо Крас.

— Аз ще поискам обаче повече от теб, Велики — намеси се Цезар. — Искам Италийска Галия да бъде моя от момента, в който законът на Ватиний бъде потвърден. Не ми се чака до Нова година. Имам да свърша някои работи на място. Колкото по-рано, толкова по-добре.

Лъвът нямаше как да усети хладния повей. Той кимна и се усмихна, без дори да попита какво точно възнамерява Цезар да върши в Галия преди Нова година.

— Бързаш да се заловиш за работа, а? Не виждам защо не, Цезаре. — Помпей се размърда нетърпеливо. — Това ли е всичко? Ще ми се да се прибирам. Не искам Юлия да си мисли, че съм си хванал някоя нова приятелка!

И доволен от собствената си шега се запъти към вратата.

— Като остарее глупакът, става още по-голям глупак — отбеляза Крас.

— Бъди по-мил, Марк! Той е влюбен.

— В себе си. — Крас обаче се интересуваше повече от Цезар. — Какво си намислил, Цезаре? Защо искаш отсега да управляваш Италийска Галия?

— Освен другото, за да събера нови легиони.

— Великия дали знае, че си решил да го изместиш от мястото на най-велик римски завоевател?

— Не, засега съм скрил от него тази подробност.

— Е, със сигурност имаш късмет, трябва да го призная. На много други в твоето положение дъщерите им са по-скоро като Теренция. А твоята е колкото хубава, толкова и мила. Ще го държи в обятията си още дълги години. А един ден той ще се събуди и ще открие, че вече си го засенчил.

— Това е така — съгласи се Цезар.

— Но с или без Юлия, той ще се превърне в твой враг.

— Нека мислим за това, когато му дойде времето, Марк.

Крас подигравателно се изсмя.

— Така говориш! Но аз те познавам, Гай. Истината е, че не прескачаш препятствията, преди да си ги стигнал. Но няма ситуация, която ти да не си обмислил предварително. Ти си хитър, находчив, изобретателен и смел.

— Много точно го каза! — намигна му Цезар.

— Разбирам какви са ти плановете, щом станеш проконсул — рече Крас. — Ще завладееш всички земи и племена на север и на изток от Италия. Ще следваш бреговете на Дунав чак до Евксинския понт. Сенатът обаче държи връзките на кесията с държавните пари! Ватиний може да ти издейства плебисцит, с който да получиш Италийска Галия и Илирик, но пак ще трябва да се допитваш до Сената за средства. А сенаторите няма да са склонни да ти ги отпуснат, Цезаре. Дори добрите люде да не надигнат възмутени гласове, сенатът по принцип не е склонен да финансира открито завоевателни войни. Точно тук Великия се справи безупречно. Войните му бяха водени все срещу официално признати римски врагове — Карбон, Брут, Серторий, пиратите, двамата царе. Докато ти предлагаш пръв да удариш, ти да си агресорът. Сенатът няма да допусне подобен акт, дори сред собствените си поддръжници ще срещнеш опозиция. Войната струва пари. Парите ги дава сенатът. И за теб няма да има.

— Не ми казваш нищо ново, Марк. Нямам намерение да искам средства от Сената. Ще си намеря свои.

— Ще разчиташ на плячката? Много е рисковано!

— Ти все още ли не си се отказал да анексираш Египет? Просто съм любопитен — отвърна Цезар.

Крас примигна от изненада: Цезар доста рязко беше сменил темата.

— Бих се радвал, но няма да успея. Ще се наложи да мина през труповете на добрите люде.

— Добре! Тогава значи ще намеря средства за себе си — усмихна се Цезар.

— Започва да прилича на същинска мистерия.

— Която ще се разкрие, когато му дойде времето.

Когато на другата сутрин Цезар се отби да намери Брут, завари само Сервилия. Тя още му се сърдеше, но както той самият забеляза, не толкова, че се чувстваше смъртно засегната, а защото си обясняваше решението на Цезар с неговото желание да я засегне. Носеше златно колие, на което висеше в гнездо от златна тел огромната розова перла. Заради нея Сервилия се беше и облякла в розова дреха.

— Къде е Брут? — попита Цезар, след като я целуна.

— Пренесе се у вуйчо си Катон. Не ми направи добра услуга, Цезаре, в това отношение.

— Според Юлия между двамата винаги е съществувало привличане — възрази Цезар и седна. — Перлата ти стои чудесно.

— Всички ми завиждат. А Юлия как е? — попита мило Сервилия.

— Ами не съм я виждал скоро, но ако се вярва на Помпей, била много щастлива. Двамата с Брут трябва да се радвате, задето се спасихте от още по-големи разочарования. Дъщеря ми си е намерила уютно гнезденце. Оттам следва, че бракът й с Брут не би се запазил дълго.

— И Аврелия така казва. Ох, бих могла да те убия, Цезаре, но Юлия винаги е била прищявка на Брут, не моя. След като станахме любовници, гледах на годежа им като на начин да те задържа до себе си, но след като всички научиха, нещата неприятно се усложниха. Никога не съм държала да се похваля с кръвосмешение. Подобна суета не отговаря на положението ми.

— Значи всяко зло за добро.

— Евтините клишета не са в твой стил, Цезаре.

— Не са в ничий стил.

— Кое те води насам толкова скоро? Разумен човек на твое място би стоял по-дълго надалеч?

— Забравих да предам едно послание от страна на Помпей. — Цезар я изгледа доста лукаво.

— Какво послание?

— Ако случайно Брут поиска, Помпей с радост би му дал дъщеря си в замяна на моята. Беше напълно искрен.

Сервилия изви глава назад, все едно някоя отровна змия се кани да ухапе.

— Искрен! — просъска заканително тя. — Искрен значи! Кажи му, че Брут най-искрено би си срязал вените по-напред! Моят син да се ожени за дъщерята на човека, който екзекутира баща му?

— Ще предам отговора ти. Е, с по-премерени думи, защото вече ми е зет.

Цезар протегна ръка към нея и й даде знак, че е склонен към плътски утехи.

Сервилия изведнъж се изправи.

— Доста е влажно за това време на годината.

— Да, влажно е. На човек му се иска да не носи толкова много дрехи.

— Сега, като го няма Брут, поне къщата е на наше разположение — сподели Сервилия, след като се разположиха в кревата, на който друг мъж, дори Силан, не бе лягал.

— Ти имаш най-прекрасното цвете на земята — похвали я Цезар.

— Така ли? Никога не съм си го виждала. Освен това не мога да сравнявам. Но се чувствам поласкана. Ти сигурно вече си помирисал повечето цветя в града.

— Доста китки съм набрал с годините — похвали се той, докато работеше усърдно с пръсти. — Но твоята е най-прекрасна, да не говорим, че е и най-уханна. Тъмна като тирски пурпур, способна да мени цвета си според светлината. А черното ти руно е тъй меко. Не те харесвам като човек, но обожавам цветенцето ти.

Тя разтвори краката си още по-широко и притисна лицето му навътре.

— Тогава му въздай заслуженото, Цезаре! Гръм да те убие дано, ти си страхотен!

Птолемей XI Теос Филопатор Филаделф, прекръстен от народа на Авлет или Флейтиста, се бе качил на египетския трон по време на суланската диктатура, скоро след като разярените жители на Александрия бяха разкъсали предишния си владетел, управлявал само деветнайсет дни: така бяха отмъстили за убийството на своята царица, негова съпруга в продължение на деветнайсет дни.

Със смъртта на цар Птолемей Александър II се беше прекъснала линията на законните Птолемеи. Проблемът се усложняваше от няколкото години плен, който Птолемей Александър II беше прекарал в Рим, и от завещанието, което диктаторът Сула го бе принудил да подпише, преди да замине за Египет и да се провали като владетел. Завещанието беше подарък, защото Сула добре знаеше, че толкова женствен човек като Птолемей Александър никога не би могъл да се сдобие с деца. Рим щеше да наследи Египет, най-богатата страна на света.

Когато Птолемей Александър се раздели с живота си на агората в Александрия, дворцовият управител си даде добре сметка, че новината за трагедията ще достигне до Рим едва след няколко дни. Знаеше също така за двама възможни наследници на египетския трон, които се намираха много по-близо до Александрия от Рим. Ставаше дума за двамата незаконородени синове на стария цар Птолемей Латир. Двамата бяха отгледани като малки в Сирия, след това бяха прехвърлени на остров Кос, където ги залови понтийският цар Митридат. Той на свой ред ги отвлече в царството си, за да ги ожени за две от дъщерите си: Авлет беше даден на Клеопатра Трифена, а по-малкият Птолемей — на Митридатида Ниса. Именно от ръцете на Митридат се бе откопчил след това Птолемей Александър, за да потърси доброволно закрилата на Сула. Двамата незаконородени Птолемеи обаче предпочитаха Понт пред Рим и останаха в двора на Митридат. Когато арменският цар Тигран завладя Сирия, Митридат прати двамата си млади заложници заедно със съпругите им при него. Освен това прати секретно послание на дворцовия управител в Александрия къде точно се намират двамата последни Птолемеи.

Смъртта на Птолемей Александър бе светкавично известена в Антиохия, където се намираше цар Тигран, и той с огромно задоволство се раздели с двамата си млади заложници и семействата им. По-големият брат Авлет беше провъзгласен за цар на Египет, докато по-малкият (наричан впоследствие Птолемей Кипърски) беше назначен за регент на остров Кипър, тогава египетско владение. Тъй като двете царици бяха родни дъщери на остарелия Митридат, той можеше да се радва, че наследниците му ще управляват Египет.

Прякорът Авлет означаваше флейтист или гайдар, но Птолемей Авлет не беше получил прозвището си заради безспорната си музикалност; за зла участ гласецът му беше тънък и треперлив като на флейта. За щастие обаче той не беше толкова женствен като брат си Кипъреца, който така и си остана бездетен: Авлет и Клеопатра Трифена можеха да се надяват, че ще осигурят наследници за египетския престол. Но годините, прекарани далеч от родината, бяха отучили Авлет да се съобразява с египетските жреци, които даваха тон на религиозния живот в тази необикновена страна: ивица земя, не повече от четири-пет километра широка по двата бряга на река Нил, като се тръгне от Делтата и се стигне до границите с Нубия. Защото не беше достатъчно да бъдеш цар на Египет: истинският владетел на страната трябваше да бъде също така фараон. А никой не можеше да се нарече фараон, ако не се ползваше с доверието на местното египетско духовенство. Авлет не проумяваше тази тънкост, затова и не търсеше начин да се сближи с жреците. Ако те наистина заемаха такова важно място в държавата, защо продължаваха да живеят в Мемфис, в началото на Делтата, вместо да се преместят в столицата Александрия? Авлет не разбра, че за местните египтяни Александрия е чуждо място, нямащо нищо общо с историята на Египет.

Ала беше повече от неприятно да научи, че цялото богатство на фараоните се съхранява в Мемфис под надзора на египетските жреци! О, в качеството си на цар Авлет упражняваше контрол върху държавните приходи, които бяха огромни. Но само ако го признаеха за фараон би могъл да разбърка с пръсти делвите с жълтици, да погали с длани златните кюлчета, да се пързаля като малко дете из купчините сребро.

Царица Клеопатра Трифена, дъщеря на Митридат, се оказа доста по-мъдра от съпруга си, който страдаше от всички онези пороци на мисълта, които нарастват от поколение на поколение вследствие множеството бракове между братя и сестри, чичовци и племенници. Клеопатра знаеше, че заедно с Авлет не биха могли да се сдобият с деца, докато той не бъде признат за египетски цар, затова на своя глава започна да ухажва жреците. Като следствие от това четири години след идването на двамата в Александрия Птолемей Авлет официално бе коронясан за цар. За негово нещастие не и за фараон. Затова и церемониите се състояха в Александрия вместо в Мемфис. Последвани бяха от раждането на първото дете — дъщеря, кръстена Вереника.

После, по времето, когато умря старата еврейска царица Александра, на царското семейство им се роди втора дъщеря, на име Клеопатра. Годината на раждането й беше злощастна, защото беляза началото на края за Митридат и Тигран. И двамата бяха изтощени от войните с Лукул, а в Рим открито се говореше Египет да бъде анексиран и превърнат в поредната провинция. Бившият консул Марк Крас движеше много скрити лостове, за да даде ход на подобна политика. Когато малката Клеопатра беше на четири години, Крас стана цензор и се опита да прокара през Сената решение за присъединяването на Египет към римските провинции. Птолемей Авлет се уплаши и плати на мнозина римски сенатори, за да гласуват против предложението. Благодарение на подкупите римската заплаха бе отложена.

Но с пристигането на Помпей Велики на изток и очакваното сваляне на Митридат и Тигран от троновете им Авлет се оказваше изоставен от северните си съюзници. Египет не само че оставаше сам, но имаше за свой съсед Рим, и то от двете страни едновременно: римляните вече владееха и Киренайка, и Сирия. Промяната в баланса на силите донесе и един приятен резултат за Птолемей: от известно време той искаше да се разведе с Клеопатра Трифена, тъй като сестра му вече бе навършила възраст за женене. Щом Митридат умря, вече не съществуваха пречки. Не че на Клеопатра Трифена й липсваше птолемейска кръв. Беше наследила предостатъчно и от баща си, и от майка си. Но не беше благородна за съпруга си. Когато дойде време Изида да дари царя със синове, Авлет вече си даваше сметка, че и старото население, и александрийци ще се зарадват повече, ако престолонаследниците бяха чисти Птолемеи по произход. Освен това подобна мярка отваряше донякъде пътя към фараонската титла, а пък тя на свой ред отваряше бездънната съкровищница, която би улеснила и за в бъдеще подкупването на римския Сенат.

Затова Авлет се разведе с Клеопатра Трифена и взе за жена природената си сестра. Синът им, който един ден щеше да управлява под името Птолемей XII, се роди в годината, когато римски консули бяха Метел Целер и Луций Афраний. По-голямата му сестра Вереника бе навършила петнайсет, а по-малката, Клеопатра — осем. Клеопатра Трифена все пак не беше убита. Дори не я принудиха да напусне страната. Остана да живее в царския дворец в Александрия заедно с двете си дъщери и поддържаше топли отношения с новата египетска царица. Един развод не беше достатъчно основание да се отнасяш зле с дъщеря на Митридат, освен това Трифена тайно подготвяше сватба между съвсем невръстния престолонаследник и своята по-млада дъщеря Клеопатра.

За нещастие след раждането на сина му Авлет отново пренебрегна отношенията си с местното духовенство; двайсет години след идването си в Александрия той беше далеч от фараонската титла, както и в началото. Строеше храмове по долното и горното течение на Нил, поднасяше жертви на всички възможни божества, като се почне от Изида и се свърши с Хор и Серапис. Вършеше всичко, което беше по силите му, с изключение на най-важното.

Време беше да влезе в контакти с Рим.

Така във втория месец от Цезаровото консулство в Рим се яви делегация от сто граждани на Александрия, които идваха да измолят от Сената потвърждаване на царската власт на своя египетски владетел.

Петицията до Сената бе представена според всички процедури през февруари, но отговорът не се очакваше скоро. Обидени и нещастни, пратениците — които по изричните указания на Авлет трябваше да направят всичко необходимо и да останат в града колкото се наложи, — се заловиха с изтощителната задача да разговарят поотделно с десетки сенатори, само и само да ги убедят да помагат, вместо да пречат. Естествено единственото, от което сенаторите се интересуваха, бяха парите. Ако египтяните успееха да раздадат достатъчно пари, биха събрали необходимите гласове.

Водач на делегацията беше някой си Аристарх, който беше пръв министър на своя цар и най-висш царедворец.

Египет беше оплетен като в мрежа от сложните връзки на бюрокрацията, която бе давала живот на страната в продължение на две или три хиляди години. Новата македонска аристокрация, която се нанесе край Нил заедно с първия Птолемей, не можеше да ограничи властта на чиновниците. Вместо това бюрократичната система само се преподреди, като най-горните етажи на властта се заеха от македонци, под тях застанаха наследниците на смесени бракове между македонци и египтянки, а чистокръвните египтяни (с изключение на жреците) се озоваха на дъното. Всичко това допълнително се усложняваше от факта, че армията се попълваше от евреи. Ловкият и дори коварен Аристарх беше пряк наследник на един от по-известните александрийски библиотекари и беше прекарал достатъчно дълго време като висш държавен служител, за да знае как функционира египетската държавна машина. Тъй като египетското духовенство не желаеше царството им да попадне под римско владение, Аристарх беше убедил жреците да склонят към по-висока годишна рента за Авлет, така че царят да може по-лесно да покрие изискванията на римляните. Между другото само Аристарх знаеше какви са истинските размери на царските доходи: Авлет тънеше в неведение.

След като престоя в Рим месец, Аристарх си даде сметка, че купуването на гласове сред педариите — сенаторите без право на изказване в Сената — и на онези техни колеги, които нямаше да се издигнат по-високо от претор, няма да е достатъчно за Авлет да се сдобие с желаното потвърждаване. На Аристарх му беше нужен консуларен сенатор, но не от средата на добрите люде. Трябваха му Марк Крас, Помпей Велики или Гай Цезар. Но тъй като египтянинът стигна до този мъдър извод, преди да се е разчуло за триумвирата, той не направи точния избор към кого от тримата да се обърне. Избра си Помпей, който беше толкова богат, че няколко хиляди таланта египетско злато го оставяха безразличен. Той беше изслушал безучастно Аристарх и накрая вяло обеща, че ще помисли.

Разговорите с Крас изглеждаха безсмислени, нищо че страстта му към златото беше всеизвестна. Именно Крас бе настоявал навремето Рим да анексира Египет, а доколкото Аристарх имаше представа за нещата, навярно продължаваше да го желае. Тогава оставяше само Гай Цезар, с когото Аристарх реши да разговаря насред суматохата около подготовката на втория поземлен закон и малко преди сватбата на Помпей с Юлия.

Цезар добре си даваше сметка, че Ватиний можеше да прокара през плебейското събрание плебисцит, който да осигури на консула управлението на някоя провинция, но народният трибун не можеше да направи нищо по финансовите въпроси. Сенатът щеше да си отмъсти за решението му да търси подкрепата на плебса и щеше да му остави трохи. Нещо повече: и ограничените субсидии, които Цезар би получил като управител, щяха да се бавят до последния възможен момент. А това беше съвсем неизгодно за него. В Италийска Галия имаше на разположение два легиона, а с тях не би успял да постигне това, което беше запланувал. Трябваха му най-малко четири, всеки от тях с попълнен личен състав и с цялото необходимо снаряжение. Но набирането и въоръжаването на два легиона струваше пари, каквито той не би успял да измъкне от Сената при условие, че никой съсед не е нападнал страната. Цезар смяташе да води не защитни, а завоевателни войни, а това не отговаряше на римската и сенатската политика. Всеки се радваше, когато към империята се прикрепеше някоя свежа и богата на ресурси провинция, но подобно разширение можеше да бъде резултат единствено от отбранителни войни, подобни на онези, които навремето Помпей бе водил с източните царе.

Цезар разбра откъде ще дойдат парите за неговите легиони в мига, в който александрийската делегация стъпи на римска земя. Щеше да планира всичко най-подробно заедно с гадеския банкер Балб.

Когато в началото на май Аристарх се яви в Държавния дом, Цезар го посрещна любезно и го разведе из представителните части на сградата. Аристарх изразяваше своята възхита от видяното, но не беше трудно да се усети, че Държавният дом не интересува особено първия министър на Египет. Цезар се убеди, че човекът е дошъл по сериозни дела.

— Предполагам — рече той на Аристарх, — че след като вече три месеца стоиш в Рим, без да си постигнал нищо, предпочиташ да бъдем по-откровени един с друг.

— Истина е, че ми се ще да се прибера в Александрия възможно най-скоро, Гай Цезар — призна Аристарх, чиито светли коси и сини очи подсказваха, че е от македонско потекло. — Но не ми е позволено да си тръгна от Рим, без да отнеса със себе си радостни вести за царя.

— Радостни новини ще можеш да занесеш, когато пожелаеш, стига да се съгласиш с моите условия — окуражи го Цезар. — Дали ще бъде достатъчно сенатът да потвърди официално властта на царя и да го обяви за приятел и съюзник на римския народ?

— Не смеех да се надявам за нещо повече от първото — отговори Аристарх, притеснен от цената. — Да бъде признат цар Птолемей Филопатор Филаделф за римски приятел и съюзник надминава и най-смелите ми мечти.

— Тогава ще трябва да дадеш воля на мечтите си, Аристарх! Всичко е възможно.

— Срещу определена цена.

— Разбира се.

— Каква е цената, Гай Цезар?

— Сенатският указ за потвърждаване законното заемане на престола ще ти струва шест хиляди таланта. От тях две трети ще бъдат предадени предварително, а последната — до една година, смятано от днес. А за издействането на статут на римски приятел и съюзник искам две хиляди таланта, платени наведнъж и предварително. — Цезар изгледа събеседника си. — Предложението не подлежи на обсъждане. Искаш или не искаш?

— Ти искаш да станеш най-богатият човек в Рим — отвърна с видимо и необяснимо разочарование Аристарх; надявал се беше, че Цезар се различава от останалите кръвопийци в града.

— Шест хиляди таланта да ме направят най-богатия човек в Рим?! — Цезар се разсмя. — Повярвай ми, египтянино, няма да са достатъчни! Освен това част от тях ще трябва да отидат за моите приятели и съюзници Марк Крас и Гней Помпей Велики. Мога да ти издействам сенатските укази, но само с тяхна подкрепа. А никой римлянин няма да си прави труда да помага на чужденци без полагащото се възнаграждение. Какво възнамерявам да правя с моя дял, не е твоя работа, но мога да те уверя, че няма да си стоя у дома и да се угоявам като Лукул.

— А указите ще подлежат ли на оспорване?

— В никакъв случай. Аз лично ще изработя текстовете.

— Общата цена възлиза следователно на осем хиляди златни таланта, от които шест хиляди трябва да се платят в аванс. — Аристарх вдигна рамене. — Много добре, Гай Цезар, така да бъде. Съгласен съм с подобна цена.

— Парите трябва да бъдат внесени в банката на Луций Корнелий Балб в Гадес, на негово име. Той ще разполага с тях по начин, който бих предпочел да запазя в тайна. Трябва да си пазя гърба, нали разбираш, затова никакви суми няма да бъдат влагани на мое име или на името на моите колеги.

— Разбирам напълно.

— Чудесно тогава, Аристарх. Когато Балб ми съобщи, че парите са преведени, ти ще се сдобиеш със своите укази, а цар Птолемей може спокойно да забрави, че предшественикът му е завещавал Египет на римския народ.

— Богове! — възкликна Крас, след като Цезар му съобщи за сделката. — Колко получавам аз?

— Хиляда таланта.

— Сребро или злато?

— Златни.

— А Великия?

— И той хиляда.

— Значи за теб стават четири хиляди. А догодина ще има още две хиляди.

Цезар започна да се смее.

— Остави всякаква надежда за останалите две хиляди, Марк! Щом Аристарх се прибере в Александрия, историята приключва. Как можем да си съберем парите, без да прибягваме до война? Не, реших, че шест хиляди таланта злато са твърде висока цена за Авлет, а Аристарх е достатъчно умен, за да го разбере.

— Четири хиляди таланта злато са достатъчни за въоръжаването и подготовката на десет легиона.

— Особено ако със снабдяването се заеме Балб. Имам намерение пак да го назнача за свой префект фабрум. Щом получим уверения от Гадес, че парите са депозирани, Балб заминава за Италийска Галия. Луций Пизон и Марк Крас — да не говорим за горкия Брут — ще се окажат затрупани с поръчки за оръжия.

— И все пак десет легиона?

— Не, не, за начало ще се задоволя с два. Огромния дял от парите ще го инвестирам. От началото до края моите начинания ще бъдат финансирани от моята кесия, Марк. Така е. Който държи парите, той поръчва музиката. Времето ми е дошло. Нима си помисли, че ще позволя на друг да контролира действията? Сенатът може би?

Цезар скочи на крака и размаха юмруци.

— Сенатът не представлява нищо! Добрите люде не представляват нищо! Помпей Велики не представлява нищо! Ще стигна толкова далеч, колкото ми е нужно, за да остана цял живот Пръв сред римляните! А след смъртта си ще бъда запомнен като най-великия римлянин за всички времена! Нищо и никой не може да ме спре! Кълна се в паметта на предците си, та чак и в името на Венера!

Отпусна ръце, седна на мястото си и изгледа приятеля си с известна горчивина.

— О, Марк. Трябва само да издържа тази година!

Крас преглътна.

— Ще успееш — увери го той.

Публий Ватиний свика плебейското събрание, за да обяви намерението си чрез отделен плебисцит да изтрие позорното петно от името на Гай Юлий Цезар, нарочен от Сената да се преквалифицира в земемер.

— Как така ще жертваме човек като Гай Цезар за дейност, която може и да отговаря на способностите на звездоброеца Бибул, но е далеч под достойнството на пълководец и провинциален управител като първия консул? В Испания той доказа на какво е способен, но това е още нищо. Искам да му дадем възможност да се заеме със задача, която да отговаря на способностите му! Управлението на една провинция е много повече от това да командваш войската, а да командваш войската е много повече от това да стоиш в палатката си и да чакаш врага да действа. Италийска Галия не е виждала добър управител повече от десетилетие. Вследствие на това далматите, либурните, япудите и техните съседи се постараха да превърнат източните предели на провинцията в доста несигурно и опасно за живеене място. Да не говорим за жалката администрация на Галия. Съдебните дела или изобщо не се разглеждат, или се отлагат до безкрайност, латинските колонии оттатък Пад замират.

Искам от вас да връчите на Гай Цезар управлението на провинция Цизалпийска Галия, заедно с Илирик, от мига, в който този закон бъде ратифициран! — извика от рострата Ватиний. — Освен това искам плебейското събрание да утвърди Гай Цезар за проконсул за период от пет години, смятано от днес! И да постанови изрично, че сенатът няма право да променя или ограничава, което и да е решение на плебейското събрание! Сенатът сам се лиши от привилегията си да определя проконсулските провинции, щом като не успя да намери по-достойна задача за човек като Гай Цезар от това да прокарва говеждите пътеки из Италия! Нека нашият звездоброец брои дърветата в гората, Гай Цезар ще се захване с по-сериозни дела!

Законопроектът на Ватиний беше представен на плебса и оттам нататък плебсът единствен се занимаваше с него. Един след друг в подкрепа на предложението говориха Гней Помпей, Марк Крас, Луций Кота и Луций Пизон.

— Не мога да убедя нито един от нашите трибуни да наложи вето. Страхливци! — беснееше Катон в присъствието на Бибул. — Дори Метел Сципион се страхува, представяш ли си? Единственото, което знаят, е, че им бил мил животът! Мил им бил животът! Ех, защо не съм народен трибун! Щях да им покажа аз на тях.

— И щеше да се простиш с живота си, Марк. Народът иска Цезар да управлява. Мисля, че той е тяхната дългосрочна инвестиция. При Помпей нямаше скрито-покрито. Докато при Цезар залагат със затворени очи. Конниците са убедени, че той носи със себе си късмет, и понеже са суеверни, залагат на него!

— Най-лошото е, че ние ще си останем да си прокарваме пътища и пътеки. Ватиний не пропусна да спомене, че един от двама ви щял да бъде достатъчен да свърши необходимото.

— И че този един ще бъда аз — рече примиренчески Бибул.

— Трябва да го спрем все някак! Ветий не работи ли по въпроса?

Бибул въздъхна.

— Не се справя толкова добре, колкото се надявах. Ще ми се, Катоне, не само да даваше идеи, а и да предлагаше начини да ги изпълним. Идеята ти беше много добра, но Ветий не е най-сигурният човек, на когото да разчитаме.

— Ще поговоря утре с него.

— Не, недей! — уплаши се Бибул. — Остави го на мен.

— Да отбележа, че Помпей ще говори пред Сената. Ще настоява да дадем на Цезар всичко, което поиска от нас. Пфу!

— Няма да получи допълнителния легион, за който настоява, в това поне сме сигурни.

— Аз пък защо имам предчувствието, че ще го получи?

Бибул горчиво се усмихна.

— Да не си повярвал и ти в късмета на Цезар?

— Да, подобен израз и мен ме дразни. Като че ли боговете са го благословили.

Помпей наистина говори в Сената в подкрепа на Ватиниевия проект за увеличените правомощия на проконсула Цезар. Но отиде още по-далеч в исканията.

— Беше доведено до знанието ми — обясни Великия пред сенаторите, — че заради смъртта на нашия високоуважаван колега, бившия консул Квинт Метел Целер, провинция Трансалпийска Галия остава без нов управител. Гай Помптин продължава да изпълнява длъжността от името на Сената. По всичко изглежда, че сенатът е доволен от неговата работа, но Гай Цезар не е на това мнение, нито пък аз, нито който и да е от доказаните римски пълководци. На вас ви достави удоволствие да гласувате публични благодарности за Помптин въпреки нашите възражения, но ето че аз ви заявявам открито: Помптин не е достатъчно компетентен, за да управлява и занапред Трансалпийска Галия. Гай Цезар е човек, надарен с огромна енергия и практичен дух, както вече доказа при своето управление на Далечна Испания. Това, което за повечето изглежда непосилна задача, за него не представлява дори предизвикателство. Както не би представлявало предизвикателство и за мен. Предлагам на Сената да повери на Гай Цезар управлението едновременно на Цизалпийска и Трансалпийска Галия. Това включва и командването на разположения оттатък Алпите легион. Подобно решение крие много предимства. Ако двете провинции имат общ управител, той ще дислоцира войската си, където намери за добре, без да се съобразява с досегашните пречки, че легионът, настанен в едната провинция, не може да действа в другата. В продължение на три години в Трансалпийска Галия има размирици, а разбунтуваните местни племена се контролират с един-единствен легион. Но ако назначим един управител на двете провинции, Рим ще си спести разходите по набирането и въоръжаването на допълнителни легиони.

Катон махаше с ръка. Цезар широко му се усмихна и му кимна.

— Марк Порций Катон, имаш думата.

— Толкова ли си убеден в силите си, Цезаре — предизвика го той, — че дори сам ми предлагаш да говоря на воля? Е, може би си мислиш, че думите ми нямат значение, но поне съм сигурен, че протестът ми срещу този нагъл опит да си създадеш държава в държавата ще остане записан в протоколите. Колко предано зетят защитава каузата на своя тъст! Дотук ли бе доведен Рим — до продажбата и покупката на млади момичета? Така ли ще уреждаме занапред политическите съюзи, като продаваме един на друг дъщерите си? Тъстът вече използва своя любимец с огромната пъпка на главата, за да си подсигури проконсулски империум, какъвто аз и останалите истински римски патриоти се опитвахме да му отнемем! Сега зетят иска да му подари нова провинция! Един човек, една провинция. Това се изисква от традицията, назначени отци! Не виждате ли опасността? Не разбирате ли, че ако отговорите на Помпеевото искане, сами предавате ключовете от крепостта на бъдещия тиранин? Не го допускайте! Не го допускайте!

Помпей го изслуша с видима досада, а Цезар — с вбесяващата си усмивка.

— Що се отнася до мен, мнението ти ми е безразлично. Предложението ми се ръководи от най-чисти подбуди. Ако римският Сенат иска и занапред да си запази традиционното право да разпределя провинциите между проконсули и пропретори, то няма да е добре сам да се отказва от него. Свободни сте да не се вслушате в думите му, назначени отци. Ваша воля! Но ако наистина така постъпите, Публий Ватиний ще отнесе и този въпрос пред плебса, който пък ще предаде и Трансалпийска Галия на Гай Цезар. Това, което ви съветвам, е вие да свършите работата вместо плебейското събрание. Ако вие назначите Гай Цезар за управител на Далечна Галия, ще запазите правото си на върховен надзор. Ще имате право на всяка Нова година да решавате дали да удължите мандата на проконсула или не. Но ако въпросът се решава от плебса, той ще реши в полза на петгодишен мандат на Гай Цезар в Трансалпийска Галия. Това ли искате? Всеки нов закон, който плебсът гласува по проблем, смятан досега за компетенция на Сената, представлява ново доброволно отстъпление на римския Сенат от позициите му. Мен не ме е грижа! Вие решавайте!

Помпей беше най-убедителен с такива кратки речи. Сенатът бързо можеше да осмисли чутото и да признае аргументите му. Затова гласува в полза на консула да управлява Трансалпийска Галия от идващата Нова година до следващата. Оттам нататък евентуално удължаване на мандата щяло да зависи единствено от волята на Сената.

— Глупаци! — разкрещя се Катон след гласуването. — Глупаци безподобни! Само преди малко Цезар разполагаше с три легиона, вие му гласувахте четвърти! Четири легиони, три от които съставени от стари войници! За какво ще ги използва разбойник като Цезар? За да умиротворява своите провинции? Не! Ще ги използва в Италия, за да завземе Рим и да се провъзгласи за римски цар!

Подобно изказване не беше неочаквано, пък според разбиранията на Катон дори не беше кой знае колко язвително. Никой от присъстващите, дори и сред добрите люде, не беше склонен да вземе думите му насериозно.

Но Цезар не се сдържа — резултат на непосилното напрежение, на което беше подлаган през последните няколко месеца. Най-после получаваше това, което най-много бе искал, и можеше да говори на воля. Изправи се на крака с каменно лице и изпепеляващ поглед.

— Можеш да крещиш, колкото си иска, Катоне! Можеш да крещиш, докато небето се срути над главите ни или Рим потъне в морето! Да, всички в хора можете да крещите, пищите, квичите, мяучите, хленчите, мрънкате, врънкате, дрънкате! Но мен не ме е грижа! Получих каквото желаех! А сега си сядайте по местата и млъквайте! Получих каквото искам, а ако ме принудите, току-виж съм го използвал, за да ви смажа!

Всички си седнаха по местата и млъкнаха вцепенени от страх.

Дали причината беше този злъчен протест на Цезар срещу поведението на опонентите му, което той намираше за несправедливо, дали бяха няколкото му невъздържани реакции и шумната сватба на дъщеря му, но оттам нататък популярността на първия консул и неговите съюзници осезаемо намаля. Общественото мнение, крайно отрицателно настроено към звездоброеца Бибул, заради което и благоволи да отреди и двете Галии на Цезар, сега се обърна в другата посока и след няколко дни Катон и Бибул можеха да се възползват от нарасналото доверие в тях.

Освен това двамата успяха да си купят услугите на младия Курион, който вече се беше разплатил с Клодий и гореше от желание да усложни живота на Цезар. С повод и без повод той се явяваше на рострата или пред храма на Кастор и подновяваше своите безкрайни сатири по адрес на Цезар и неговото подозрително минало — колкото безпощадни, толкова и неустоимо забавни. Бибул също се включи в играта, като поръчваше да закачат на Цезаровото табло хапливи забележки, епиграми и дори цели законови укази.

Цезаровите закони все пак бяха приети: вторият поземлен закон, няколкото отделни акта, събрани заедно под името легес Ватиние, които уреждаха предаването на губернаторските правомощия на Цезар, както и много други полезни поправки в законите, които той от години се беше надявал един ден да реализира. Цар Птолемей XI Теос Филопатор Филаделф, с прозвището Авлет, беше потвърден като законен владетел на Египет и се сдоби със статута на приятел и съюзник на римския народ. В Балбовата банка в Гадес останаха на съхранение четири хиляди таланта злато. Помпей и Крас получиха каквото им се полагаше, а Балб, придружен от Тит Лабиен, спешно замина за Италийска Галия, където го очакваше много работа. Балб щеше да поръчва оръжия и снаряжения (по възможност от Луций Пизон и Марк Крас), докато Лабиен се зае да набира доброволци за третия легион на територията на Цизалпийска Галия.

Цезар все още разчиташе на война на североизток, затова гледаше на мандата си в Далечна Галия по-скоро като на необходимо зло. Дори не беше повикал Помптин, нищо че го ненавиждаше, ами се опита да разреши проблемите между племената в долината на Родан по дипломатически път. Царят на свевите Ариовист се беше превърнал в регионална сила; под властта му се намираше целият район между езерото Лемана и бреговете на река Рейн, отделяща Галия от Германия. Най-напред секваните бяха повикали Ариовист на помощ с обещанието, че неговите свеви ще получат една трета от земите на секваните за собствени ползи. Но свевите, прехвърлили Рейн, се оказаха толкова много, че в скоро време Ариовист настояваше за две трети от земите на секваните. Получи се верижна реакция, която прехвърли смутовете при хедуите, които от години се ползваха със статут на римски приятели и съюзници. Най-накрая хелветите, дял от голямото племе на тибурините, започнаха да слизат от своите селища високо в планините, с цел да търсят по-благоприятен климат и по-плодородни земи в самата Римска Галия.

Съществуваше заплаха от война, затова и Помптин се бе установил с единствения си легион на почти постоянен лагер недалеч от езерото Лемана и следеше събитията.

Цезар определи като най-сериозен виновник за смутовете Ариовист, затова си издейства пълномощия от Сената и започна преговори с представители на германския цар, за да ги убеди да сключат договор. Договорът трябваше да защити римските владения и интереси, да върже ръцете на Ариовист и да успокои множеството галски племена, пряко засегнати от германското нашествие. Като сключи споразумение със свевите, Цезар на практика наруши подписаните навремето договори с хедуите. Това обаче изобщо не го притесни. За него бе по-важно да запази статуквото и да предпази Рим от по-далечни опасности.

Като резултат сенатът издаде декрет, обявяващ Ариовист за приятел и съюзник на римския Сенат и народ; новината беше съпроводена с много щедри подаръци лично от Цезар за владетеля на свевите и постигна целта си. Ариовист получаваше римското съгласие за настаняването си в Галия и можеше да въздъхне с облекчение.

Цезар не бе срещнал трудности с нито един от указите си за нови приятели и съюзници на римския народ.

Сенатът беше консервативна институция, не одобряваше разходите по поддръжката на армията, затова бързо схвана, че утвърждаването на Птолемеевата царска титла отнемаше на хора като Крас възможността да започват война с Египет. Договорът с Ариовист пък гарантираше мира в Галия. Дори не се налагаше Помпей да държи речи в подкрепа на Цезар.

Цезар губеше популярност, но пък се сдоби с трета съпруга: Калпурния, дъщерята на Луций Калпурний Пизон. Осемнайсетгодишна, тя се оказа идеалната съпруга за този етап от живота и кариерата му. Подобно на баща си беше висока и тъмнокоса, доста привлекателна девойка, спокойна по характер, възпитана и силно напомняща на Аврелия, която беше първа братовчедка на бабата на Калпурния — Рутилия. Калпурния беше интелигентна, начетена, винаги готова да услужи и никога не притесняваше другите с капризи. Беше се родила, сякаш за да прекрачи някой ден прага на Държавния дом. И понеже беше почти връстничка на Юлия, донякъде запълваше празнината, останала след нейната сватба. За Цезар това беше от особено значение.

Той, разбира се, се беше справил, както се полагаше. Един от големите недостатъци на браковете по сметка, особено на онези, които са били сключени набързо; е липсата на подготовка у съпругата. Тя идваше при мъжа си напълно непозната, а тъй като Калпурния по природа беше мълчалива, свенливостта й я ограждаше със стена, която трудно някой би прескочил. Но Цезар разбра това и се зае да разбива стената, преди да е станала непоклатима. Държеше се с новата си жена по начина, по който се бе държал с Юлия, без да забравя, че Калпурния не му е дъщеря. В леглото беше нежен и внимателен; извън леглото пак беше нежен и внимателен.

Когато Калпурния бе разбрала от баща си, че е определена за първия консул и върховен понтифекс, тя здравата се беше изплашила. Как щеше да изпълнява отговорностите, които се полагаха на толкова високопоставена дама? Но мъжът й се оказваше толкова мил и разбиращ! Всеки ден й поднасяше някакъв малък подарък, като например гривна или шал, обици или лъскави сандалки, които случайно е зърнал на някоя сергия по пътя. Веднъж, както минаваше край нея, Цезар й беше подхвърлил някакъв предмет в скута (Калпурния естествено нямаше как да знае, че това му е навик). Предметът обаче се размърда и тихо измяучи — оказваше се малко коте! Откъде знаеше Цезар, че тя обожава котките? Нещо повече: откъде знаеше, че майка й ги е ненавиждала, заради което никога не й е позволила да си вземе?

Със светнали от радост очи Калпурния притисна малката оранжева топка до бузата си.

— Още е малък, но ще ми го дадеш на Нова година и аз ще го кастрирам — предложи й Цезар. Чувстваше се леко глупаво, задето така се радва на чуждото щастие.

— Ще го кръстя Феликс — усмихна се Калпурния.

Съпругът й се засмя.

— Феликс означава „щастлив“, но най-вече в смисъл на плодоносен. След няколко месеца това ще се окаже доста ироничен прякор, защото вече няма да е плодоносен. Ако не го кастрираме, Калпурния, той, вместо да ти прави компания, ще се лута по улиците да си търси дружки. По-добре го кръсти Спадон[7].

Без да оставя животинката, Калпурния стана от стола си, прегърна Цезар със свободната си ръка и го целуна по бузата.

— Не, той е Феликс.

— Аз съм щастливецът — заключи той.

— Къде си го намерил? — попита тя и без да знае, че Юлия го е правила стотици пъти, го целуна по белите бръчици над окото му.

На Цезар му се доплака, но се овладя и я притисна към себе си.

— Идва ми вдъхновение да те любя, жено, затова остави Феликс и ела с мен. С теб всичко е по-леко.

Мисъл, която сподели и пред майка си по-късно.

— С нея отсъствието на Юлия става по-леко.

— Да, така е. В къщата е необходим млад човек, поне за мен. Радвам се, че и за теб е така.

— Двете не си приличат.

— Ни най-малко, което е добре.

— Тя се зарадва на котето повече, отколкото на перлите си.

— Чудесен знак. — Аврелия се намръщи. — На нея ще й е трудно, Цезаре. След шест месеца ти заминаваш и тя ще остане сама дълги години.

— Имаш предвид, че може да не се окаже достойна за Цезар?

— Щом е харесала котенцето повече от скъпоценностите, предполагам, че няма да даде повод да се съмняваш в нея. Ще бъде най-добре, ако я понатиснеш, докато си тук — едно дете би й отворило повече работа. Но за тези неща не можем лесно да гадаем. Не съм забелязала да си лишил Сервилия от вниманието си. Един мъж има да се грижи за толкова неща едновременно, дори ти, Цезаре, трябва да се ограничаваш. Ще лягаш по-рядко със Сервилия и по-често — с Калпурния. Ти, изглежда, си склонен да правиш момичета, така че не се притеснявам да ти се роди момче.

— Майко, ти си непоправима! На всяка цена държиш да ми дадеш някой мъдър съвет, който аз да не приема.

Аврелия смени темата:

— Чух, че Помпей бил отишъл при Марк Цицерон да го моли да убеди Курион да престане с изявите си на Форума.

— Това е глупаво! — избухна Цезар. — Казвах му, че така само ще внуши на Цицерон колко е незаменим. Спасителят на отечеството напоследък се превръща в любимец на добрите люде, затова му доставя удоволствие да отказва всяко наше предложение. Не иска да бъде член на надзорната комисия, не желае да бъде легат в Галия догодина, дори отказва да го пратя на пътешествие за сметка на държавата. И какво прави Великия? Предлага му пари!

— Той, разбира се, е отказал — добави Аврелия.

— Въпреки че дълговете му нарастват. Не познавам друг човек, толкова обсебен от манията да строи вили!

— Това означава ли, че догодина ще пуснеш Клодий в действие?

Цезар изгледа майка си доста хладно.

— Със сигурност.

— Какво толкова е казал Цицерон на Помпей, че ти така си се ядосал?

— Същото, което каза при процеса срещу Хибрида. Лошото е, че Великия се е държал така, като че ли не ми се доверява много, и Цицерон е останал с впечатление, че би могъл да откъсне Помпей от моето влияние и да се съюзи с него.

— Това вече не го вярвам, Цезаре. Няма логика. Юлия е господарката на сърцето му.

— Да, предполагам, че си права. Великия играе някаква своя игра. Пък и не би искал Цицерон да знае всичко, което си мисли той.

— Аз по-скоро бих се тревожила заради Катон. Бибул е по-организираният от двамата, но Катон се ползва с по-голяма обществена подкрепа. Жалко, че Клодий не би могъл да отстрани и Катон, не само Цицерон.

— Ако можеше, би защитил гърба ми, докато ме няма в града. За нещастие не виждам как би могъл да го стори.

— Помисли тогава. Ако успееш да елиминираш Катон, вече никой не би могъл с пръст да те докосне. Той е душата на опозицията.

Куриатните избори бяха насрочени за квинктил, но малко по-късно от обичайната дата. Кандидатите с най-големи шансове очевидно бяха Авъл Габиний и Луций Калпурний Пизон. Двамата се отнесоха крайно отговорно със задачата, но не дадоха и най-малък повод хрътката Катон да надуши каквото и да е купуване на гласове. Непостоянното обществено мнение отново се отдръпваше от добрите люде. За триумвирите се очертаваха успешни избори.

Точно в този миг, няколко дни преди изборите, Луций Ветий се събуди като зло изпод камък. Яви се пред младия Курион, който през последните дни насочваше стрелите си по-често към Помпей, и му съобщи, че знаел за някакъв заговор срещу Великия. Дори накрая попита дали Курион е склонен да се присъедини към убийците. Курион внимателно го изслуша и дори показа известен интерес към акцията. След което издаде всичко на баща си, тъй като не му стигаше смелост и желание да бъде заговорник и убиец. Старият Курион и синът му открай време бяха в конфликт, но споровете им се отнасяха само до виното, сексуалните подвизи и харченето на чужди пари. Щом се появеше опасност обаче, Скрибониите затягаха редиците си.

Старият Курион веднага съобщи за заговора на Помпей, а той свика Сената на заседание. След броени мигове Ветий беше призован да даде показания. В началото опозореният конник яростно отричаше, но изведнъж отстъпи и дори назова имената на някои от съучастниците си: сина на бъдещия кандидат за консул Лентул Спинтер, Луций Емилий Павел и Марк Юний Брут, доскоро известен и като Цепион Брут. Тримата посочени бяха все хора извън всякакво подозрение, затова и никой не искаше да повярва на Ветий: младият Спинтер нито беше член на Клодиевия кръг, нито се славеше с някакви скандални изпълнения, Лепидовият син навремето беше участвал в бунта на баща си, но откакто се бе завърнал от изгнание, не бе дал и най-малък повод да го смятат за враг на републиката, а колкото до Брут, мисълта, че точно той ще стане убиец, беше направо забавна. Ветий обаче добави, че някакъв роб — писар, принадлежащ на Бибул, му бил донесъл от името на втория консул кама. Цицерон обяви, че било жалко, дето от цял Рим Ветий си намерил точно от консула да чака оръжие, но смисълът на акта беше недвусмислен: Бибул искал по този начин да изрази своята подкрепа за убийството.

— Това са глупости! — изведнъж скочи Помпей. — Марк Бибул лично си направи труда да ме предупреди още през май, че срещу мен се готвел заговор. Бибул не може да е замесен.

Повикаха младия Курион. Той напомни на всички, че точно по това време Павел се намира в Македония, и изтъкна, че цялата тази интрига навярно представлява лъжи, съшити с бели конци. Сенатът беше склонен да се съгласи, но намери за добре Ветий да бъде задържан за друг разпит. Споменът за Катилина беше жив; никой не искаше да си навлече позора, задето е екзекутирал римлянин без присъда, пък дори да става дума за Ветий. Не биваше да се позволи случаят да избяга от контрола на сенаторите. Цезар се вслуша в исканията и заповяда на ликторите си да отведат Луций Ветий в Лаутумиите, където да го оковат за стената — единствения начин да предотвратят евентуално бягство.

На пръв поглед заговорът изглеждаше странен, нелогичен и дори несериозен, но Цезар се тревожеше; това беше ситуация, подсказваше му вътрешният глас, в която трябва да стори всичко по силите си гражданите да бъдат информирани. Аферата не трябваше да се разисква при закрити врати. Щом заседанието на Сената приключи, Цезар свика народното събрание и разказа на всички дошли какво точно се е случило. На другия ден Ветий беше доведен за нови показания, този път на Форума.

Списъкът, който арестуваният представи пред народа, беше коренно различен. Да, бил забравил, че Павел се намира в Македония. Може би грешал за сина на Спинтер, трябва да е бил синът на Марцелин — в края на краищата и Спинтер, и Марцелин принадлежали към Корнелии Лентулите, и двамата щели да се кандидатират за консули. Ветий този път спомена съвсем различни имена: Лукул, Гай Фаний, Луций Ахенобарб и Цицерон. Все добри люде или близки до тях. Цезар бе отвратен от поведението на арестувания и го прати обратно в тъмницата.

Ватиний обаче реши, че с Ветий трябва да се подходи по-строго, затова го докара повторно на рострата и го подложи на безмилостен разпит. Този път Ветий се кълнеше, че имената отговарят на истината, добавяйки две нови: първото беше на дълбоко уважавания стълб на обществения морал Пизон Фруги, отскорошен зет на Цицерон; другият беше сенаторът Ювенций, известен със своята липса на ясна политическа позиция. Събранието се разпусна, след като Ватиний предложи плебсът да гласува плебисцит, определящ извънредни процедури за водене на разследването на така наречената Ветиева афера.

Случаят продължаваше да изглежда необясним и единственото възможно заключение бе, че добрите люде са скроили заговор да убият Помпей. Но в действителност и най-проницателният тълкувател не би могъл сам да разплете конците, които Ветий бе завързал.

Самият Помпей вече беше убеден, че наистина са искали смъртта му, но твърдо отказваше да повярва, че добрите люде са замесени. Нали Бибул го беше предупредил? Но ако не са били добрите люде заговорниците, тогава кой? Накрая и той като Цицерон се примири с мисълта, че щом Ватиний даде ход на разследването, рано или късно истината за Ветиевата афера ще излезе наяве.

Цезар обаче се безпокоеше от друго. Единственото, в което беше сигурен, бе, че Ветий го ненавижда до дъното на душата си. В такъв случай къде щеше да отведе всички Ветиевата афера? Дали тази заплетена комбинация не беше насочена именно срещу Цезар? Може би целта бе да се вбие клин между него и Помпей? Затова Цезар реши да не изчаква изхода на официалното разследване, което щеше да отнеме най-малко месец. Щеше да изведе отново Ветий на рострата, за да го подложи на нов разпит. Инстинктът му подсказваше, че не бива да губи време. Може би само така името на Гай Юлий Цезар нямаше да се окаже замесено.

Но Цезар бе изпреварен от събитията. Ликторите, които беше пратил до Лаутумиите, се върнаха с пребледнели лица и без Ветий. Луций Ветий все така си стоял окован в килията, но бил мъртъв. По врата му личали следите от нечии силни ръце, глезените му се били разкървавили, докато се е опитвал да се отскубне от оковите и да избяга. Тъй като Ветий беше окован, на никого не му беше хрумнало да остави пазач. Който и да е дошъл през нощта, за да затвори устата на Ветий, не е бил забелязан от никого.

Катон очакваше поредния публичен разпит в приповдигнато настроение, но след дочутата вест внезапно пребледня. Можеше да се радва, че вниманието на тълпата е насочено към разгневения Цезар, който заповядваше на ликторите си да разпитат всички, живеещи или работещи близо до тъмницата. Докато някой се сети да попита Катон какво му е мнението за случая, той успя да се измъкне. Толкова бързо тичаше, че Фавоний трудно го следваше.

Катон нахълта в дома на Бибул, заварвайки го в перистила. Бибул се загледа в тримата си посетители — Метел Сципион, Луций Ахенобарб и Гай Пизон.

— Как смееш, Бибуле? — изрева отдалеч Катон.

Четиримата го изгледаха смаяни и леко уплашени.

— Какво как смея? — попита домакинът.

— Убил си Ветий!

— Какво?

— Цезар преди малко прати ликторите си да доведат отново Ветий на рострата. Намерили го мъртъв. Удушен, Бибуле! Защо? Защо го направи? Никога нямаше да дам съгласие, много добре го знаеш! Едно е да кроим политически интриги, особено щом са насочени срещу звяр като Цезар, но убийството е позорно деяние!

Щом Катон свърши с пледоарията си, Бибул с мъка се изправи и с колеблива походка се насочи към него.

— Катоне, Катоне! Толкова ли зле ме познаваш! Защо ми е да убивам отрепка като Ветий? Щом не съм убил Цезар, кого другиго да убия?

Гневът в сивите очи угасна; Катон не знаеше как да отговори и протегна дясната си ръка.

— Не си бил ти?

— Не, не съм бил аз. Съгласен съм с теб, винаги съм мислил като теб и ще продължавам да мисля. Убийството е позорно деяние.

Останалите трима също се отърсиха от шока; Метел Сципион и Ахенобарб се доближиха до Катон и Бибул, само Гай Пизон остана на мястото си и затвори очи.

— Ветий наистина ли е мъртъв? — попита Сципион.

— Така казаха ликторите на Цезар. Аз им вярвам.

— Кой тогава? — попита Ахенобарб. — Кой?

Катон се приближи до масата с виното и чашите и си наля.

— Ами аз наистина реших, че си ти, Марк Калпурний — призна си той и надигна чашата. — Съжалявам. Трябваше да се досетя.

— Е, поне знаем, че не сме ние — заключи Ахенобарб.

— Тогава кой?

— Трябва да е бил Цезар — предположи Бибул и на свой ред се почерпи.

— Той какво би могъл да спечели? — свъси недоверчиво вежди Сципион.

— Дори аз не мога да ти отговоря, Сципионе — отвърна Бибул и в този миг погледът му се спря върху Гай Пизон — единствения седнал от петимата. Бибул изведнъж се изпълни със страх и от вълнение дъхът му се учести. — Пизоне! — извика той. — Пизоне, не би го сторил!

Кървясалите му очи се впиха в подпухналото лице на Гай Пизон.

— О, Бибуле, кога ще пораснеш? — отвърна му с досада Пизон. — Как иначе би могла тази глупост да успее? Да не би двамата с Катон да сте разчитали, че Ветий ще намери сили да доведе всичко докрай? Той наистина ненавиждаше Цезар, но също така се страхуваше до смърт от него. Що за аматьори! Изпълнени с благородни предразсъдъци и високи идеали! Само знаете да кроите планове, които никой от вас не е достатъчно хитър или талантлив, за да изпълни. Понякога чак ми прилошава, като ви гледам!

— Чувствата ни са взаимни! — размаха юмрук Катон.

Бибул сложи ръка на рамото му.

— Не усложнявай нещата, Катоне. — Лицето му беше посивяло от мъка и разочарование. — Честта на всички ни си отиде заедно с Ветий. И то заради този неблагодарник. Напусни дома ми, Пизоне — заповяда Бибул, — и повече никога не се връщай!

Гай Пизон блъсна стола зад себе си, изгледа предизвикателно присъстващите и шумно се изхрачи в краката на Катон.

— Ветий беше мой клиент — напомни им той. — Бях достоен да бъда използван, когато трябваше да му се обясни ролята! Сега обаче се оказвам недостоен да помогна със съвет! Е, отсега нататък ще се борите без мен! И да не сте помислили да ме обвинявате публично! Дума да сте казали, и ще свидетелствам срещу всички ви!

Катон се отпусна ни жив, ни умрял на каменната балюстрада на фонтана под ефирната дъга, която пръските образуваха на слънчевата светлина. Скри лице в ръцете си и се затресе в конвулсивен плач.

— Само да видя Пизон на улицата, ще му размажа фасона! — закани се Ахенобарб. — Що за наглец!

— Следващия път, когато видиш, Пизон, Луций, ще се държиш много мило с него — настоя Бибул, на когото също му се плачеше. — Нашата чест е погубена! А дори не можем да накажем Пизон. Ако го обвиним, всички сме заплашени с изгнание.

Смъртта на Луций Ветий беше още по-сензационна именно с това, че беше необяснима; такова брутално убийство придаваше на обърканите показания на убития смисъл и дори внушаваше усещането, че Ветий не е приказвал измислици. Някой наистина е кроил заговор срещу Помпей Велики, Луций Ветий е знаел кой е този някой, но някой друг му беше запушил устата. Ужасен, защото бе чул собственото си име от устата на Ветий (както и името на своя почтен и предан зет), Цицерон прехвърли цялата отговорност върху Цезар, а след него мнозина сред по-малко влиятелните добри люде сториха същото. Бибул и Катон отказаха да коментират случая, а Помпей се луташе като в лабиринт. Логиката изискваше на Ветиевата афера да се гледа като на пълна безсмислица, но замесените в нея лица не разсъждаваха логично.

Общественото доверие отново се отдръпваше от триумвирите. Появяваха се какви ли не слухове по адрес на Цезар. Неговият претор Фуфий Кален беше публично освиркан в театъра по време на Аполоновите игри, защото според мълвата Фуфий — по нареждане на Цезар — щял да премахне отново правото на осемнайсетте първи центурии да седят на местата зад сенаторите. Гладиаторските игри, организирани от Авъл Габиний, на свой ред се превърнаха в арена на грозни сцени.

Убеден, че тактиката му да използва религиозните правила, е успешна, Бибул нанесе своя удар. Отложи изборите за магистрати чак за осемнайсетия ден от октомври, като публикува писмено решението си на рострата, на площадката пред храма на Кастор и на Цезаровата дъска за обнародване на закони. Не само че на Форума се усещала неприятната миризма от разложения труп на Луций Ветий, обясняваше Бибул своето решение, но освен това бил видял голяма падаща звезда в неправилния край на небето.

Помпей изпадна в паника. Неговият човек сред народните трибуни бе подканен да свика плебейското събрание, пред което Великия изложи надълго и нашироко своето виждане за Бибуловата безотговорност: според словата му тя се виждала далеч по-ясно, отколкото която и да е падаща звезда из нощните небеса. И понеже той самият бил авгур, можел да обясни на гражданството, че никакви лоши предзнаменования не са били забелязани. Бибул умишлено си измислял, за да съсипе Рим. След това Великия подкани и Цезар на свой ред да свика народното събрание и да осъди Бибул, но той не успя да събере достатъчно ентусиазъм, за да произнесе пламенна реч и в крайна сметка тълпата не се поддаде на никакви внушения. Вместо народът да последва Цезар до дома на втория консул, за да измоли заедно с него отказа на Бибул от глупавото му решение, всички се разотидоха по домовете си.

— Това доказва, че гражданите не са изгубили разсъдъка си — заключи Цезар пред Помпей, докато двамата вечеряха в Държавния дом. — Не подхождаме по правилния начин, Велики.

Помпей беше видимо потиснат. Излегнат на една страна, забол поглед в земята, той вдигна рамене.

— По правилния начин ли? — попита мрачно той. — Правилен начин просто няма, там е работата.

— Има, има.

— Кажи ми тогава кой е правилният начин.

— Изборите се провеждат по традиция през квинктил, нали така? Тогава са повечето игри и цяла Италия се събира в Рим, за да се забавлява. Едва ли в тези дни на Форума се явяват редовните политически наблюдатели. Откъде да знаят хората от провинцията какво се е случвало в Рим през последните месеци? Те чуват за някакви лоши поличби, знаят, че вторият консул брои звездите, научават, че някакъв заговорник бил удушен в тъмницата, и са наясно, че между висшите магистрати се води жестока борба за длъжности. От едната страна сме двамата с теб, от другата — Катон и невидимият Бибул. За човек, който не живее целогодишно в Рим, нашите спорове са неясни като варварски ритуал.

— Ъ? — Помпей не го слушаше особено внимателно. — Единственото, в което съм сигурен, е, че Габиний и Луций Пизон ще изгубят на изборите.

— Ти си прав, но само ако изборите се провеждат тия дни. — Цезар се опитваше да му вдъхне кураж. — Бибул направи голяма грешка, Велики. Не му трябваше да пренасрочва изборите, трябваше да ги остави за този месец. Ако сега се гласуваше, народът без никакво колебание щеше да избере и на двете консулски места поддръжници на добрите люде. Отлагайки изборите, Бибул ни дава шанс да си възстановим позициите.

— Не можем да си възстановим позициите.

— Ако действаме срещу последното решение на Бибул, да. Но ние няма да продължим в тази посока. Ще приемем отлагането като напълно оправдано и законно, дори лично ще подкрепим Бибул по въпроса. Остава ни да използваме времето и да възвърнем доверието на избирателите. До октомври остава много време, докато дойдат изборите, ние отново ще сме на гребена на вълната, Велики. Така че ще спечелят нашите кандидати: Габиний и Луций Пизон.

— Ти това наистина ли го мислиш?

— Убеден съм, че е така. Ти най-добре се прибери при Юлия във вилата си, Велики! Не се тревожи повече за политическата ситуация. Аз самият ще запазя мълчание през идните два месеца, чак до деня, когато ще предложа на Сената законопроект за ограничаване на управленския произвол в провинциите. През тези два месеца ще се снишим до земята и нищо няма да правим. Така няма да оставим и повод на Бибул и Катон да крещят срещу нас. Дори младият Курион ще трябва да замлъкне, защото хората ще изгубят интерес към приказките му.

Помпей се ухили.

— Разправят, че онзи ден Курион наистина е успял да ти забие нож в гърба.

— Като е започнал да нарича годината „в консулството на Юлий и Цезар“, вместо „в консулството на Цезар и Бибул“? — Цезар на свой ред се усмихна.

— В консулството на Юлий и Цезар звучи много добре.

— Да, човекът е находчив! Когато го чух за пръв път, се смях от сърце. Но дори и това ще проработи в наша полза, Велики. Като се замисли човек, Курион не се е сетил току-така: излиза, че той самият не смята Бибул за истински консул, че аз съм заел местата и на двама ни. До октомври избирателите ще са се убедили, че нещата стоят точно така.

— Ти знаеш как да повдигнеш духа ми, Цезаре — въздъхна Помпей. Но се замисли за нещо друго. — Между другото по всичко изглежда, че между Катон и Гай Пизон е настъпил жесток разрив. Метел Сципион и Луций Ахенобарб били на страната на Катон. Това го знам от Цицерон.

— Рано или късно щяха да стигнат дотам — поклати глава Цезар. — Защото рано или късно Катон щеше да научи, че Ветий е бил убит по заповед на Пизон. Бибул и Катон са глупаци, но стигне ли се до политически убийства, разсъждават като почтени глупаци.

Другият го зяпна.

— Значи Гай Пизон го е убил?

— Убеден съм. И е имал всички основания да го направи. Жив, Ветий не представляваше реална заплаха за нас. Но ако го намерят убит, могат да обвинят мене.

Цицерон навярно се е опитал да ти го обясни, а, Велики?

Помпей се изчерви.

— Ами…

— Ето, виждаш ли! Цялата Ветиева афера имаше за цел да те накара да се съмняваш в мен. Затова когато започнах публично да разпитвам Ветий и стана ясно, че няма лесно да се уморя, Гай Пизон е разбрал, че планът ще пропадне. Това е довело до смъртта на Ветий, с която се слага край на разследването, но се дава ход на всякакви спекулации и подозрения.

— Аз наистина се усъмних в теб — призна си неохотно Помпей.

— И съвсем обяснимо. Но все пак, Велики, помни, че за мен си много по-необходим жив, отколкото мъртъв! Вярно е, че ако случайно си отидеш, аз бих наследил много от твоите клиенти. Но ако си жив и здрав, ще мога да разчитам на всички твои клиенти. Аз никога не разчитам на смъртта като на политически коз.

Тъй като плебсът избираше своите магистрати, без да зависи от ауспициите, указът на Бибул за отлагане на изборите не се отнасяше до плебейските едили и народните трибуни. Както повеляваха законите, изборите се състояха в края на квинктил и Публий Клодий, с най-много дадени гласове в трибите, се оказа председател на колегията на народните трибуни. В това нямаше нищо изненадващо: плебсът беше склонен да оценява жестове като този един патриций да се лиши от привилегирования си статут, само и само да се сдобие с трибунската длъжност. Освен това Клодий се знаеше като щедър човек, заради което имаше множество клиенти, беше женен за внучката на Гай Гракх и наследяваше част от неговия някогашен авторитет сред народа. Плебсът гледаше на Клодий като на защитник на народните свободи от сенатския произвол: ако поддържаше сенатското съсловие, никога не би се отказал от патрицианството си.

Разбира се, добрите люде успяха да наложат избора на трима свои хора сред народните трибуни. Цицерон, който умираше от страх Клодий да не го осъди, задето е екзекутирал римски граждани без присъда, се включи лично в предизборната кампания, като с щедри подкупи за своя сметка гарантира избора и на един свой човек: Квинт Теренций Кулеон.

— Не че много ме е страх от тях — хвалеше се задъхан от вълнение Клодий на Цезар. — Ако трябва, ще ги изхвърля всички във водите на Тибър!

— Не се и съмнявам, Клодий.

— Да не мислиш, че ме притежаваш, Цезаре? — попита внезапно Клодий.

На което консулът отговори със смях.

— Не, Публий Клодий, не! Не бих си позволил да те обиждам, затова дори не съм си и мечтал да те притежавам. Един Клавдий, пък ако ще и плебей, е притежание единствено на самия себе си.

— Но на Форума се говори, че съм бил твой човек.

— Толкова ли те вълнува какво се говори на Форума?

— Мисля, че не, стига това, което се говори, да не ми вреди на интересите. — Клодий изведнъж скочи от стола си. — Е, както и да е, дойдох само да се уверя, че не ме смяташ за свой подчинен. Време е да си вървя.

— О, не ме лишавай толкова скоро от компанията си — подкани го любезно Цезар. — Седни за малко.

— Защо?

— Имам две неща да ти казвам. Едното е да те попитам какво възнамеряваш да правиш през идващата година. Другото е да ти предложа помощта си, ако сметнеш, че ще ти бъде необходима.

— Това някаква уловка ли е?

— Не, просто изгарям от любопитство. Освен това се надявам, Клодий, че си достатъчно разумен, за да съзнаваш колко по-голяма тежест биха имали законите ти, ако получат моята лична подкрепа.

Клодий помълча, но накрая кимна.

— Това го разбирам и знам една област, в която бих могъл да разчитам на теб.

— Кажи я.

— Трябва ми да установя по-тесни контакти с истинските римляни. Имам предвид дребните хорица, стадото. Как бихме могли ние, патрициите, да знаем какво точно иска народът, ако не познаваме никого от средите на народа? Ето това те прави толкова различен от останалите, Цезаре. Ти познаваш всички: от най-висшите до най-нисшите съсловия. Как го правиш? Трябва да ме научиш.

— Познавам всички, защото съм роден и израсъл в Субура. Всеки ден съм се срещал с дребните хорица, за които говориш. Сега поне не усещам, че си търсиш клиенти. Защо ти е тогава да опознаваш дребните хорица? Те няма да са ти от полза, Клодий. Техните гласове са без значение.

— Гласовете им не, но броят им има — изтъкна Клодий.

Къде се беше прицелил? Уж задаваше въпросите си просто от уважение, Цезар се изтегна назад и внимателно изгледа Публий Клодий. Някой нов Сатурнин? Не, не си приличаха. Планираше може би някой нов скандал? Без съмнение. Но какво можеше да направи? Въпрос, на който Цезар трябваше да си признае, че не може да отговори. Клодий беше такъв новатор и враг на традициите, че вероятно вървеше в посока, в която никой друг не би и помислил да тръгне. Но какво можеше да постигне в действителност? Дали се надяваше да събере на Форума хилядите бедни и безименни римляни, за да сплаши Сената и първата класа, че е крайно време да изпълнят желанията на дребните хорица? Но това можеше да стане само ако гладуват, а макар че цените на зърното се бяха покачили, законът на Катон не позволяваше продажната цена да се покачва над нивата, постижими за бедняците. Навремето Сатурнин беше застанал начело на огромна тълпа и дори възприе идеята да я използва за собствените си интереси, а именно да поеме в ръцете си римското управление. Но когато най-накрая повика пролетариите да го подкрепят в щурма към властта, никой не се отзова. Затова Сатурнин загина. Ако Клодий се опитваше да имитира Сатурнин, смъртта щеше да сполети и него. Дългите години на познанство с дребните хорица — що за необичаен начин да бъдат определени — беше помогнало на Цезар да ги опознае. Е, може би Клодий наистина искаше да последва Сатурнин, но ако беше тъй, щеше да се увери, че дребните хорица никога не биха се събрали заедно, за да трошат и да събарят. Те не бяха склонни към разрушения.

— Онзи ден срещнах на Форума човек, когото ти си познавал — отбеляза малко по-късно Клодий. — Беше точно по времето, когато убеждаваше тълпата да те последва до дома на Бибул.

Цезар направи кисела гримаса.

— Това беше глупаво от моя страна.

— Същото каза и Луций Декумий.

Лицето на Цезар изведнъж грейна.

— Луций Декумий? А, ето това е един забележителен дребен човечец! Ако искаш да научиш нещо повече за дребните хорица, Клодий, ще трябва да отидеш при него.

— Той какъв е?

— Вилик, сиреч пазител на колегията на кръстопътя, която навремето се помещаваше в къщата на майка ми — същата, в която съм се родил. Напоследък е потиснат, защото колегията му изгуби официалния си статут.

— Къщата на майка ти? — учуди се Клодий.

— Майка ми притежава инсула. На ъгъла на Вик Патриции и Субура Минор. Напоследък колегията се превърна в редова кръчма. Но бившите пазители все още се събират там.

— Ще потърся Луций Декумий — заключи доволно Клодий.

— Бих се радвал да ми кажеш какво възнамеряваш да направиш като народен трибун.

— Ще започна с промени в лекс Елия и лекс Фуфия. Това поне е сигурно. Лудост е да се позволява на консули като Бибул да се възползват от религиозните закони по подобен начин. След като ги преработя, законите на Елий и Фуфий вече няма да представляват интерес за Бибулевци.

— Това го одобрявам! Но ела да ти помогна при съставянето на текстовете.

Клодий го изгледа лукаво.

— Искаш да го прокарам през плебса като закон, действащ със задна дата? Да е незаконно не само да броим звездите за в бъдеще, но и да сме ги гледали в минало време?

— Което пък ще ми трябва, за да защитя собствените си закони? — Цезар изгледа отвисоко госта си. — Ще се справя и без закон с обратна сила, Клодий. Какво друго?

— Ще осъдя Цицерон, задето е екзекутирал римски граждани без присъда, и ще го накажа с вечно изгнание.

— Прекрасно.

— Освен това смятам да възстановя колегиите на кръстопътищата и всички други братства, които братовчед ти Луций Цезар навремето разтури.

— Което е истинската причина да се запознаеш с Луций Декумий. А после?

— Ще наложа нов правилник за цензорите.

— Това е интересно.

— Ще забраня на служителите в хазната да се занимават с частна търговия.

— Отдавна трябваше да е сторено.

— Ще осигуря на народа безплатен хляб.

Цезар чак подсвирна от изненада.

— Охо! Възхитително, Клодий, но добрите люде няма да ти позволят.

— Никой няма да пита добрите люде — отговори мрачно Клодий.

— Как ще заплатиш безплатното зърно? Цената ще е непосилна.

— Ще прокарам нов закон, обявяващ анексирането на Кипър. Не забравяй, че Египет и всички негови владения — а Кипър е най-голямото — бяха завещани на Рим от Птолемей Александър. Ти се отказа официално от Египет, като накара Сената да се съгласи със заемането на престола от Птолемей Авлет. Указът обаче не се разпростира до брата на Авлет, който в момента царува в Кипър. Това означава, че според някогашното завещание Кипър все още принадлежи на Рим. Ние никога не сме се възползвали от правото си, но аз имам намерение да го сторя. В края на краищата Сирия вече е лишена от своите царе, а Египет не е в състояние сам да води война срещу нас. В двореца в Пафос сигурно стоят и чакат десетки хиляди таланти злато някой римлянин да дойде и да ги прибере.

Мотивите на Клодий изглеждаха принципни и безкористни. Обаче Цезар беше твърде проницателен: ако той не усетеше двойната игра на Клодий, значи никой друг не би могъл. Но Цезар не знаеше за омразата на Клодий към Птолемей Кипърски. Когато пиратите бяха пленили Клодий, той се бе опитал да имитира Цезар и ги бе убедил да поискат за него откуп от десет таланта вместо два. Откупа трябваше да плати Птолемей, но кипърският владетел се бе изсмял и бе отказал да заплати повече от два таланта. За него самозваният адмирал Публий Клодий не заслужаваше и пукната пара. Смъртна обида. Е, Птолемей Кипърски щеше да плати доста повече от някакви си два таланта, за да утоли Клодиевата жажда за мъст. Цената на възмездието щеше да покрие всичко, което Птолемей притежава: от регентската власт до последния златен пирон във вратата на тронната зала.

Но дори да знаеше историята, Цезар пак не би се трогнал: и той имаше на кого да си отмъщава, затова сега се чудеше как да използва случая.

— Страхотна идея! — похвали той новоизбрания трибун. — Мисля, че се сещам за човека, най-достоен за такава деликатна мисия като присъединяването на Кипър. Не бива да пращаш човек с крадливи пръсти, иначе за Рим ще остане само половината от това, което му се полага, а закупуването на житото ще се затрудни. Не можеш и сам да отидеш. Ще трябва да издействаш специално поръчение за анексирането на Кипър, а аз се сещам за идеалния човек, на когото да връчиш поръчението.

— Сещаш ли се? — Клодий изгледа върховния понтифекс с типичната си лукава усмивчица.

— Ще връчиш задачата на Катон.

— На Катон?

— Именно. Няма по-подходящ от Катон! Той ще надуши и последната драхма, изтърколила се в ъгъла, ще ни представи най-прецизни отчети, ще даде правилна оценка на всяко бижу, на всяка златна чаша, на всяка статуя или картина — а това означава, че хазната ще се сдобие с големия дял. Трябва да ме послушаш, Клодий! Рим се нуждае от Катон, за да се свърши работата, както ни се иска! Ти се нуждаеш от Катон! Дай задачата на него и можеш да си сигурен, че парите ще стигнат за закупуването на безплатно жито.

Клодий си тръгна доволен. Цезар знаеше, че току-що е постигнал най-големия си успех през последните няколко години. Най-заклетият противник на специалните поръчения Катон щеше да се окаже в положение, от което не можеше да се измъкне. Ей на това му се казваше красотата на Красавеца, както се изразяваше Цицерон, намеквайки за родовия прякор на Клодий — Пулхер. Да, Клодий беше хитър човек. Беше разбрал добре Цезаровия съвет. Друг човек би оставил на Катон вратичка, но Клодий нямаше да го допусне. Катон нямаше друг избор, освен да се съобрази с волята на плебса, а следователно щеше да отсъства поне две-три години от Рим. Катон, който се страхуваше да напусне града, да не би враговете да се възползват от отсъствието му, заминаваше за другия край на морето. Само боговете знаеха що за суматоха се канеше да сътвори Клодий, но дори това, че правеше услуга на Цезар, прогонвайки от Рим Цицерон и Катон, беше достатъчно той да се чувства доволен.

— Ще принудя Катон да анексира Кипър! — съобщи Клодий на Фулвия, щом се прибра у дома си. Лицето му се изкриви в недоволна гримаса. — Трябваше сам да се сетя, но идеята всъщност ми я даде Цезар.

Тя вече знаеше как да се оправя с вечно променящите се настроения на мъжа си.

— О, Клодий, колко си гениален! — похвали го. — Цезар е свикнал да използва другите, а ето, че ти започна да използваш него! Мисля, че и занапред ще е добре да се възползваш от Цезар.

Подобна интерпретация на случая подейства благотворно на Клодий. Той побърза да изтъкне изключителната си съобразителност.

— О, аз ще го използвам, Фулвия. Той дори може да изготви някои от законите ми вместо мен.

— Религиозните — със сигурност.

— Мислиш ли, че трябва да му се отплатя с една-две услуги?

— Не — отговори невъзмутимо Фулвия. — Цезар не е чак толкова глупав да очаква от един патриций да му заплаща за услуга с услуга. А по рождение ти си оставаш патриций и това не може да се промени.

Тя тромаво се надигна; отново беше бременна и детето вече натежаваше, което я дразнеше. Точно когато се очакваше Клодий да разгърне своята законодателна дейност, Фулвия щеше да е в напреднала бременност. Не че това беше причина да не присъства при борбите на Форума. Напротив, Фулвия с наслада очакваше мига, когато би скандализирала цял Рим, явявайки се на площада в осмия или деветия месец. Дори не смяташе да губи повече от ден-два при раждането: тя беше жена с късмет, можеше да носи и да ражда децата си без никакви усложнения. Отново се излегна на кушетката до Клодий, когато на вратата се показа Децим Брут. Приятелят им сияеше от радост заради убедителната победа на Клодий в изборите.

— Разполагам с едно име: Луций Декумий — посрещна го Клодий.

— Искаш да кажеш: човек, който да те свърже с дребните хорица? — попита Брут и се разположи на кушетката отсреща.

— Именно.

— Кой е той? — Децим Брут бръкна в чинията пред себе си.

— Пазител на колегия на кръстопътя в Субура. Декумий твърди, че е бил голям приятел на Цезар. Навремето му сменял пелените, а след това двамата заедно скитали из квартала.

— Е, и? — Брут не изглеждаше особено въодушевен.

— Ами аз вече се запознах с Луций Декумий и човекът много ми хареса. Той също ме хареса и което е по-важно — Клодий демонстративно понижи глас, сякаш се страхуваше някой да не го подслушва, — най-после намерих начин да се свържа с нисшите съсловия, или поне с онези техни представители, които могат да ни бъдат от полза.

Двамата му събеседници наостриха уши и забравиха за вечерята.

— Бибул доказа тази година само едно — започна да обяснява Клодий, — а именно до каква пародия може да се докара политиката, ако се следва сляпо конституцията. В името на закона Бибул принуди триумвирите да действат извън закона. Цял Рим си дава сметка, че Бибул е използвал религията за своите цели, но работата е там, че успя. Има опасност Цезаровите закони да бъдат отхвърлени. Е, аз ще се постарая подобни трикове занапред да бъдат невъзможни! А щом преодолея тази пречка, вече никой няма да оспори моите закони.

— Освен ако плебсът откаже да ги гласува — присмя му се Децим Брут. — Мога да ти изброя една дузина народни трибуни, които са пропуснали този съществен фактор! Да не говорим и за правото на вето. В колегията има поне четирима души, които биха ти наложили вето с най-голямо удоволствие.

— Точно затова Луций Декумий ще се окаже от изключителна полза за нас! — развика се от вълнение Клодий. — Ние ще си спечелим сред долните класи привърженици, от които Форумът да тръпне в страх. Уличният натиск ще разубеди всеки сенатор, който смята да ми налага вето! Отсега нататък плебсът ще гласува всеки законопроект, който му предложа!

— Сатурнин опита навремето точно това, но се провали — напомни му Брут.

— Сатурнин гледаше на долните класи като на тълпа от хора без лица, той никого не е познавал по име, никога не е пил виното си с тях — наблегна Клодий. — Той не стори именно това, което всеки демагог, търсещ успеха, трябва да направи — да подходи избирателно. На мен не ми трябва огромна тълпа бедни хора на площада. Достатъчни ми са няколко дружини безскрупулни разбойници. Един поглед върху Луций Декумий и вече знаех, че имам пред себе си нужния човек. Отидохме да си поговорим в една кръчма на Вия Нова. Той се оплакваше, че са отнели религиозния статут на колегията му. Хвалеше се, че на младини е бил наемен убиец, а не виждам защо да не му вярвам. Но което ми направи по-голямо впечатление — Декумий ми подхвърли, че неговата колегия заедно с няколко други са се занимавали с охранителния занаят от… от векове!

— Охранителен занаят? — погледна го неразбираща Фулвия.

— Срещу пари осигуряват на търговците и занаятчиите закрила от кражби и грабежи.

— И от кого по-точно ги закрилят?

— Ами от самите себе си, разбира се! — засмя се Клодий. — Ако не си платиш, чака те бой. Или пък ще ти разграбят стоката. Или пък ще ти унищожат занаятчийските инструменти. Системата работи безотказно.

— Забележително! — иронично подхвърли Брут.

— Всичко е много просто, Децим. Ще използваме братята от кръстопътя вместо армия. Няма нужда да пълним Форума с тълпи недоволни. Достатъчно ни е да разполагаме с нужните хора в нужния момент, на нужното място. Двеста-триста души ще са ми напълно достатъчни. Именно затова ни е нужно да разберем как точно се организират, къде се събират, кога действат. След това ни остава да ги използваме.

— А как ще им плащаме? — попита Децим Брут. Той беше умен и способен младеж. Мисълта да се заеме с нещо, от което на добрите люде и останалите консерватори да им стане горещо, го привличаше неустоимо.

— Ще им се отплатим, като ги черпим за наша сметка. Едно от нещата, които отдавна знам за хората без образование, е, че са готови на всичко за теб, стига да им платиш пиенето в кръчмата.

— Няма да е достатъчно — поклати глава Децим Брут.

— Това ми е ясно — съгласи се Клодий. — В замяна на услугите им ще прокарам и два закона. Първият ще възстанови юридическия статут на всички някогашни римски колегии, братства, кръгове и така нататък. Вторият ще гарантира безплатен хляб за всички бедни. — Клодий целуна жена си и стана. — Сега двамата с Децим отиваме в Субура. Ще се срещнем с Луций Декумий и ще започнем да готвим планове за декемврийските си действия.

Цезар прокара своя законопроект срещу злоупотребите на провинциалните управители през секстил — търпеливо изчаквайки събитията от предишния месец да отшумят и духовете, включително и неговият, да се уталожат.

— Мотивите ми съвсем не са алтруистични — обясни той пред полупразната зала на Сената, — нито пък имам нещо против един способен управител да се обогати, стига да спазва закона. Целта на този лекс Юлия е да не се позволява на провинциалния управител да лъже римската хазна, както и да не позволява на жителите на провинцията си да бъдат несправедливо ограбвани. В продължение на повече от век управлението на провинциите е било под всякаква критика. Нашата администрация продава римско гражданство срещу пари, срещу подкупи укрива данъците на частни лица, продава и препродава правото да се събират данъци, мита и такси. Като тръгне за своята провинция управителят взема със себе си хиляди паразити, които да изсмучат докрай ресурсите на страната. Водят се войни с една-единствена цел: управителят да си издейства триумф при завръщането в Рим. Ако местните жители, които не се ползват с гражданство, откажат да дадат дъщеря си на някой римлянин, или пък не се съгласят с отнемането на нивата си, биват бичувани с метална жица, а понякога дори им режат главата. Парите, предвидени за снабдяването на войската, не се усвояват по предназначение. Цените се фиксират единствено в полза на управителя, неговите банкери или протежетата му. Поощрява се раздаването на заеми срещу огромна лихва. Трябва ли да продължавам?

Цезар вдигна рамене.

— Марк Катон твърди, че законите ми не са валидни, защото колегата ми наблюдавал небето. Досега не съм позволил на Марк Бибул да застане на пътя ми, няма да му позволя да спре и този закон. Ако обаче сенатът откаже да ми даде своето писмено съгласие, ще трябва да отнеса въпроса пред народното събрание. Както виждате от многото свитъци в краката ми, законът е дълъг и сложен. Само сенатът разполага със сили да го прегледа и да го оцени, само сенатът е наясно с истинската тежест на административните злоупотреби. Законопроектът е от компетенцията на Сената, затова и трябва да се гласува от Сената. — Цезар се усмихна на Катон. — Може да се каже, че поднасям подарък на Сената. Ако го откажете, ще се наложи да го хвърля на улицата.

Може би събитията от квинктил бяха подействали отрезвително на всички; може би напрежението между политическите фракции беше толкова голямо, че един най-малък конфликт би довел до непредсказуеми последици; дали заради едното или другото мерките, предвидени от Цезар, против злоупотребите в провинциите, срещнаха единодушното одобрение на Сената.

— Законът е превъзходен — похвали го Цицерон.

— Не мога да оспоря и най-незначителната алинея — потвърди Катон.

— Трябва да бъдеш поздравен — заяви Хортензий.

— Проектът е толкова обстоен, че ще остане за вечни времена — отбеляза Вация Исаврик.

И така лекс Юлия репетундарум беше отнесен в народното събрание, придружен със специално решение на Сената в негова подкрепа. До средата на септември вече беше гласуван.

— Много съм доволен — сподели Цезар пред Крас, докато двамата присъстваха на римските игри, които бяха довели в града хиляди жители от селските райони.

— Така и трябва, Гай. Всеки път, щом добрите люде не знаят какво да ти възразят, трябва да ти гласуваме триумф.

— Добрите люде не можеха да възразят и срещу поземлените ми закони, но това не им попречи да се опитат да ги унищожат — напомни му Цезар.

— Да, но с поземлените закони винаги е различно. Поставят се под въпрос твърде големи суми от наеми и ренти. Докато злоупотребите на провинциалните управители удрят хазната. Все пак ми прави впечатление, че си ограничил действието на закона си само върху представителите на сенаторското съсловие. Конниците също грабят на воля из провинциите — упрекна го Крас.

— Но само със съгласието на управителите. Когато обаче стана за втори път консул, ще прокарам втори закон, насочен този път срещу конниците. Законите срещу финансовите злоупотреби отнемат твърде много време. Човек не може да си позволи два в рамките на един мандат.

— Значи смяташ да се кандидатираш втори път за консул?

— Разбира се. Ами ти?

— Не бих имал нищо против — рече замислено Крас. — Много ми се ще да воювам с партите, та да си спечеля най-сетне някой триумф. Но няма да стане, ако не съм консул.

— Ще бъдеш.

Крас смени темата:

— Дали вече си определил списъка на легатите и военните трибуни в Галия?

— Не е окончателен.

— Тогава дали би взел моя Публий със себе си? Иска ми се да се научи на военния занаят при теб.

— Ще се радвам да запиша и него.

— Изборът ти за висш легат направо ме изумява. Тит Лабиен? Та той никога нищо съществено не е направил.

— Освен че е бил народен трибун под мой контрол, искаш да кажеш — намигна му Цезар. — Не го тълкувай като проява на глупост, скъпи Марк, ако обичаш! Познавам Лабиен от Киликия, когато управител беше Вация Исаврик. Лабиен обича конете, доста рядко срещана черта у римлянин. А на мен ми трябва способен началник на конницата, предстои ми да воювам с племена, които воюват предимно на коне. Лабиен ще се справи добре.

— Не си се отказал от плана да завоюваш бреговете на Дунав?

— Когато свърша своите завоевания, Марк, римските владения ще включват и Египет. А ако ти победиш партите след втория си консулски мандат, Рим ще бъде господар на целия свят от Атлантическия океан чак до реката Инд. — Цезар въздъхна. — Предполагам, това означава, че междувременно трябва да покоря и Далечна Галия.

Крас го погледна, все едно го беше ударил гръм.

— Гай, какви ги говориш? Всичко това ще ти отнеме не пет, а десет години!

— Знам.

— Не само сенатът, ами и народът ще те разпъне на кръст! Да водиш завоевателни войни в продължение на десет години? Никой не го е правил!

Двамата се намираха насред Мацел Купеденис и край тях постоянно се движеха хора. Не един и двама поздравяваха Цезар, който им отвръщаше с усмивка, а понякога ги питаше как е семейството, върви ли работата, някой не се ли е оженил напоследък. Крас така и не спираше да се чуди: колко жители на Рим познаваше лично Цезар? При това не се отнасяше само за римляни, ами и за някогашни роби с шапките на свободата, фригийци с тюрбани, дългокоси гали, обръснати сирийци, евреи с шапчици, закачени за темето. Ако те можеха да гласуват, Цезар щеше да остане до края на живота си на власт. А иначе той никога не излизаше извън рамките на традиционната политика. Дали добрите люде съзнаваха, че Рим лежи в краката на Цезар? Едва ли. Ако знаеха истината за него, нямаше да стоят и да броят звездите. Камата, която Бибул бил пратил на Ветий, щеше да влезе в употреба. И то срещу Цезар, не срещу Помпей.

— Омръзнало ми е от Рим! — възкликна Цезар. — Вече близо десет години не мога да мръдна оттук, сякаш съм затворник. Чакам с нетърпение да замина! Десет години на бойното поле? О, Марк, каква величествена перспектива! Най-после ще се занимавам с това, към което душата ми винаги е тегнела; ще жъна класовете на римската нива, ще градя славата си и най-вече няма да търпя хленчовете на добрите люде. На бойното поле ще бъда с неограничена власт. Никой няма да ми възразява. Ще бъде чудесно!

Крас тихичко се засмя.

— Що за самодържец!

— Да не би ти да не си?

— Да, но разликата е в това, че аз не искам да управлявам целия свят. Достатъчни са ми световните финанси. Цифрите са точни и конкретни — толкова точни и конкретни, че хората се срамуват да се залавят с тях, освен ако не им е дадена дарбата да ги командват. Докато политиката и войната са мъгляви понятия. Всеки си мисли, че с повече късмет ще се докаже най-добре при тях. Аз нито заплашвам традициите, нито настройвам мнозинството сенатори срещу себе си, нищо че ги командвам. Ето това е разликата.

Помпей и Юлия се завърнаха в Рим навреме, за да подпомогнат кампанията на Авъл Габиний и Луций Пизон преди изборите на осемнайсетия ден от октомври. Цезар не бе виждал дъщеря си от деня на сватбата й, затова беше много изненадан. Сладкото и чувствително момиче, което беше съпровождал в мислите си през цялото време, се оказваше изместено от самоуверена, остроумна и кипяща от жизненост млада господарка. Заедно с Помпей представляваха двойка, каквато никой не бе очаквал да види, а и не ставаше ясно кой от двамата е причината за промяната. Старият Помпей също си бе отишъл и на негово място беше дошъл един начетен, влюбен в литературата интелектуалец, който можеше с часове да говори за този или онзи художник или скулптор, вместо да се интересува от завоевателните амбиции на тъста си и да се притеснява, че Цезар може да докаже по-голям пълководчески талант. И най-странното бе, че властта в семейството принадлежеше на Юлия! Без никакво колебание Помпей се беше поддал на властната й женственост. Юлия нямаше да се запознае със затворническия живот в затънтения Помпей! Където и да заминеше съпругът й, тя щеше да го следва неотлъчно. Младоженците вече дори напомняха на Фулвия и Клодий.

— Ще построя на римляните каменен амфитеатър — заричаше се Великия. — Вече съм купил терена между септата и хангарите за колесниците. Истинска лудост е да строим по шест пъти в годината дървени трибуни, а след края на поредните игри да ги разглобяваме. Не ме интересува, Цезаре, дали според традицията театърът е упадъчно и неморално изкуство. Истината е, че цял Рим се изсипва да гледа представленията — при това, колкото по-просташки са те, толкова по-възторжена е публиката. Юлия твърди, че най-знаменателният паметник за моите завоевания ще бъде да завещая на Рим огромен каменен амфитеатър с красива колонада и отделна зала в далечния край, която да може да приюти целия Сенат. По този начин, обяснява тя, мога да заобиколя забраните: залата за Сената ще бъде осветена като храм, а в горния край на трибуните ще построя изящно малко светилище на Венера Виктрикс. Е, няма как да не е на Венера, след като Юлия е пряка нейна наследница, но тя сама предложи храмът да бъде посветен на Венера Победоносна в чест на моите победи. Умно пиле е моето! — добави с умиление Помпей и погали сресаните по модата плитки на жена си. Която изглеждаше, забеляза с известно неудобство Цезар, твърде доволна от себе си.

— Това е чудесно — отбеляза той.

Юлия продължи вместо Помпей:

— Двамата с моя лъв сключихме сделка — усмихна се тя на съпруга си, сякаш криеха хиляди тайни от околните. — Аз ще избера материалите и украсата за театъра, а моят лъв — за перистила, колонадата и новата курия.

— Освен това ще построим скромна малка вила в съседство, успоредно на четирите храма — добави Помпей. — В случай, че ни се наложи пак да прекарваме девет месеца на Марсово поле. Замислям се в скоро време да се кандидатирам за второ консулство.

— Големите умове мислят еднакво — подхвърли Цезар.

— Какво каза?

— А, нищо…

— О, татко, трябва да видиш никой ден двореца на моя лъв в Алба! — възторгваше се Юлия, без да пуска ръката на Помпей. — Той е удивителен, точно копие на лятната резиденция на царя на партите. — Обърна се към Аврелия: — Бабо, ти кога ще дойдеш да ни погостуваш? Никога не излизаш от Рим!

— Нейният лъв, представяте ли си! — фучеше Аврелия, след като влюбените се оттеглиха в новообзаведената резиденция на Помпей в Карина. — Не я е срам!

— Има си подход — отвърна Цезар, — който се различава от твоя, майко. Съмнявам се някога да си се обръщала към баща ми с друго, освен Гай Юлий. Дори Цезар не си му викала.

— Нежните приказки са глупаво забавление.

— Ще ми се да прекръстя дъщеря си на Лео Домитрикс.

— Опитомителката на лъва. — Аврелия най-после се усмихна. — Е, явно тя държи и камшика, и стола в ръцете си.

— Меко казано, майко. У нея живее един истински Цезар. Помпей е неин роб.

— Добра работа свършихме, като ги запознахме. Помпей добре ще ти пази гърба, докато ти си на поход.

— И аз така се надявам. Надявам се също да убеди избирателите, че догодина консули трябва да бъдат Луций Пизон и Габиний.

Избирателите се оставиха да бъдат убедени: Авъл Габиний бе избран за първи консул, а Луций Калпурний Пизон — за негов колега. Добрите люде с всички сили се бяха опитали да предотвратят катастрофата, но Цезар се бе оказал прав. Общественото мнение, което през квинктил бе твърдо на страната на консерваторите, сега се бе обърнало изцяло в полза на триумвирата. Дори всички онези гнусни инсинуации как девствените момиченца били продавани в робство на мъже, които можеха да им бъдат дядовци, не разколебаха гласуващите, които предпочетоха кандидатите на триумвирите пред подкупите. Може би всичко се обясняваше с простия факт, че през октомври в Рим не идваха да гласуват хора от селата, а именно те най-много разчитаха на подкупите, за да покрият разходите си по време на игрите.

Дори при липсата на сериозни доказателства Катон реши да даде под съд Авъл Габиний, обвинен в корупция. Този път обаче не му се удаде. Макар да се свързва с всички претори, симпатизиращи на консервативната кауза, никой не се съгласи да поеме случая. Метел Сципион предложи да отнесе въпроса направо пред плебейското събрание, затова и свика заседание на плебса, което да гласува закон, осъждащ Габиний за купуване на гласове.

— Тъй като никой действащ съд и никой действащ претор не е склонен да обвини Авъл Габиний, на плебса се полага правото да го стори вместо тях! — викаше Метел Сципион на тълпата, скупчила се в подножието на рострата.

Може би защото времето беше студено, а в Рим валеше ситен дъждец, дошлите на Форума бяха малцина. Нито Сципион, нито Катон обаче си дадоха сметка, че Публий Клодий ще използва случая за пробен тест на своята бързо нарастваща Клодиева армия, съставена от членове на различните градски братства и колегии. Според плана на Клодий на Форума трябваше да се явят само онези членове на колегиите, които имаха почивен ден, а общият им брой в никакъв случай не биваше да надвишава двеста. Това изискваше Клодий и Децим Брут да привикат членовете само на две колегии: тази на Луций Декумий и една, ръководена от негов стар приятел.

Когато Катон излезе на рострата, за да се обърне към плебса, Клодий шумно се прозя и протегна ръце в ленив жест. Жестът можеше спокойно да се изтълкува като израз на добро настроение: Публий Клодий отскоро принадлежеше към плебса и демонстративно показваше задоволството си, че участва в заседанията, вместо да ги следи отстрани.

Но Клодий далеч не се водеше от подобни чувства. Едва си беше затворил устата и ето, че не по-малко от сто и осемдесет души се озоваха на и около рострата, сграбчиха Катон, свалиха го от трибуната и го отнесоха в самото дъно на Кладенеца на комициите. Започнаха да го налагат жестоко. Останалите седемстотин присъстващи разбраха намека и бързо се разбягаха. Метел Сципион остана сам на рострата, ако не се брояха тримата му съмишленици сред народните трибуни. Трибуните по закон нямаха право да се обкръжават с ликтори или каквито и да е телохранители; ужасени и безпомощни, те бяха превърнати в неми свидетели на инцидента.

Заповедта бе Катон да бъде жестоко наказан, но все пак да не се посяга на живота му. Заповедта беше изпълнена и след като си свършиха работата, разбойниците се пръснаха и се изгубиха в дъжда. Катон остана да лежи в безсъзнание под дъжда.

— Богове, вече те бях отписал! — въздъхна с облекчение Метел Сципион, щом двамата с Анхарий успяха да свестят пребития.

— Какво толкова направих? — недоумяваше Катон.

— Предизвика Габиний и триумвирите, без да се ползваш с неприкосновения статут на народен трибун. Това беше послание, Катоне — рече мрачно Анхарий — Остави на мира триумвирите и техните марионетки.

Цицерон добре разбра смисъла на посланието. Наближаваше денят, в който Клодий щеше да встъпи в длъжност, а Цицерон сънуваше кошмари. Постоянните заплахи на Клодий да го съди му бяха надлежно предавани от трети лица, но колкото и да молеше Помпей за закрила, Цицерон все се сблъскваше с вяли уверения, че Клодий не говорел сериозно. Лишен от подкрепата на Атик (който беше заминал за Епир и Гърция), той не виждаше кой друг би могъл да му помогне. Затова когато Катон беше пребит посред бял ден на Форума и се пусна слухът, че зад злодеянието стои Клодий, бедният Цицерон се отчая напълно.

— Красавецът ще ми одере кожата всеки момент, а Сампсикерам дори не го е грижа! — оплакваше се той пред Теренция, която вече трудно го издържаше и се чудеше с кой точно предмет да го замери, за да млъкне. — Не мога да разбера това поведение у Сампсикерам! Когато си говорим насаме, все ми обяснява колко потиснат се чувствал, а на другия ден го виждам на Форума, хванат под ръка от момиченцето си и ухилен до уши!

— Защо не казваш просто Помпей, вместо да използваш този безсмислен прякор? — дразнеше се Теренция. — Ако продължаваш така да го наричаш, някой ден ще вземеш да се изпуснеш на публично място.

— Какво значение? Аз вече съм се отписал, Теренция, свършено е с мен! Красавеца ще ме прати в изгнание!

— Чудя се как още не си паднал на колене пред онази кучка Клодия?

— Атик достатъчно се пробва вместо мен. Клодия разправяла, че не можела с нищо да въздейства на брат си.

— Защото й се иска лично да й се молиш, това е причината.

— Теренция, аз не съм и никога не съм бил обвързан с тази палатинска Медея! Ти си толкова трезво мислеща жена, защо упорстваш в тези си безумни подозрения? Погледни само приятелчетата й! Всички са млади момчета, които биха могли да са й синове. Например милият ми Целий! Такова мило момче! Стене и въздиша по Клодия, както половината жени в Рим стенат и въздишат по Цезар! Цезар! Още един патрициански неблагодарник!

— Той може би се ползва с по-голям респект пред Клодий, отколкото Помпей — предположи Теренция. — Защо не се обърнеш към него?

Спасителят на отечество най-после си възвърна гордостта.

— По-скоро — процеди той през зъби — бих прекарал остатъка от живота си на заточение!

Когато Публий Клодий встъпи в длъжност на десетия ден от декември, цял Рим чакаше със затаен дъх. Чакаше с нетърпение и ядрото на Клодиевия кръг, най-вече Децим Брут, когото Клодий бе назначил за пълководец на градската му армия. Кладенецът на Комициите беше твърде тесен, за да побере огромната тълпа, насъбрала се на Форума, за да чуе с ушите си какво възнамерява Клодий да направи, затова той премести заседанието пред храма на Кастор и обеща да прокара закон, според който всеки мъж римски гражданин щял да има право на пет модия безплатно жито на месец. Само онази част от присъстващите — доста незначителна на брой, — която принадлежеше към колегиите на кръстопътищата, знаеше какво предстои: иначе новината прозвуча като истинска сензация за всички останали.

Радостният рев, който се понесе над площада, беше толкова мощен, че го чуха отвъд Колинската и Капенската порта. Сенаторите, застанали на стълбите пред Курия Хостилия, бяха буквално зашеметени от този триумфален вой, а погледите им се замаяха от хилядите предмети, които започнаха да летят из въздуха: шапки, обувки, колани, хапки храна и какво ли още не. Радостта се предаваше от уста на уста, от улица на улица. Отнякъде се появиха и цветя; Клодий и останалите девет народни трибуни бяха засипани с тях, а самият Клодий стоеше хванал двете си ръце над главата в знак на благодарност. Изведнъж се наведе и с лудешки смях започна на свой ред да замерва слушателите си с цветя.

Катон, който все още носеше белезите от побоя, горко заплака.

— Това е началото на края — изпъшка той. — Нямаме с какво да заплатим толкова много жито! Рим ще бъде разорен.

— Бибул наблюдава небето — вдъхна му кураж Ахенобарб. — Новият житен закон на Клодий ще бъде обявен за невалиден, както и всичко друго, гласувано и прието през тази година.

— Абе ти няма ли най-после да поумнееш? — подхвърли му Цезар, който стоеше наблизо и слушаше какво си говорят. — Клодий не е и на една десета толкова тъп, колкото теб, Луций Домиций. До Нова година той ще провежда само предварителни заседания. Нищо няма да бъде гласувано, преди да изтече годината. Освен това не съм сигурен дали тактиката на Бибул може да важи пред плебейското събрание. Неговите заседания не зависят никак от ауспициите.

— Аз ще се противопоставя — заяви Катон.

— Ако го направиш, Катоне, ще си отидеш доста скоро оттук — закани се Габиний. — Може би за пръв път в историята си Рим се е сдобил с народен трибун, който нито ще се спре от скрупули, както се обрекоха на неуспех Гракхите, нито ще позволи да го оставят сам на вълците, както се случи със Сулпиций. Не мисля, че някой или нещо може да уплаши Клодий.

— Какво ли друго ще измисли? — питаше се пребледнял от уплаха Луций Цезар.

Нататък беше обявен законопроект, възвръщащ юридическия статут на римските колегии, братства и всякакви други сдружения. Макар че това не предизвика ентусиазъм като житния закон, плебеите дотолкова се зарадваха на предложението, че представителите на въпросните колегии вдигнаха Клодий на раменете си и го приветстваха, докато гласовете им не пресипнаха.

А след това Клодий обяви, че няма да позволи повече на Марк Калпурний Бибул да разстройва работата на управляващите. Елиевият и Фуфиевият закон щели да бъдат преработени така, че да позволяват свикването на народното и плебейското събрание, както и гласуването на закони на консула, пък дори някой от консулите да си стои вкъщи, за да наблюдава небето; за да обяви въпросните събрания или закони за невалидни, консулът трябва публично да докаже наличието на неблагоприятно знамение, появило се в рамките на деня, за който е било насрочено заседанието. Никой не можел да отлага сключването на сделки до след провеждането на отложени избори. Промените в законите не важаха със задна дата, не защитаваха Сената и неговите обсъждания и не засягаха съдилищата.

— Подсилва народното и плебейското събрание изключително за сметка на Сената — ужасяваше се Катон.

— Да, но поне отказа да помогне на Цезар — радваше се Ахенобарб. — Обзалагам се, че това е голямо разочарование за триумвирите!

— Разочарования другия път! — тросна се Хортензий. — Още ли не си усетил Цезаровия дух в изброените закони? Реформите са смели, но няма да отидат по-далеч от това, което позволяват обичаите и традициите. Цезар е много умен човек, по-умен дори от Сула. Никой не забранява на консулите да си стоят по домовете, за да гледат звездите, само се заобикалят процедурните усложнения. Какво го е грижа Цезар за положението на Сената в държавата? Властта на Цезар не се опира на Сената, никога не се е опирала и никога няма да се опира.

— Къде е Цицерон? — попита изведнъж Метел Сципион. — Откакто Клодий пое длъжността, той не се е показал на площада.

— Няма и да се покаже, предполагам — отговори Луций Цезар. — Цицерон е дълбоко убеден, че ще бъде обявен извън закона.

— Нищо чудно така да стане — съгласи се Помпей.

— Ти одобряваш ли подобна мярка, Помпей? — попита младият Курион.

— Във всеки случай няма да му гарантирам никакви протекции.

— Ти защо не си долу, при радващите се, Курионе? — попита Апий Клавдий.

Курион въздъхна.

— Сигурно вече съм поузрял.

— Гледай да не прецъфтиш бързо-бързо — усмихна се кисело Апий Клавдий.

Курион разбра смисъла на забележката на следващото заседание на плебейското събрание, когато Клодий оповести, че ще промени условията, при които цензорите изпълняваха длъжността си: бащата на Курион беше цензор.

Никой цензор, заяви Клодий, нямало да може да зачерква от списъците на първата класа граждани, преди да се е провело щателно разследване на доходите и общественото им положение и преди да се е взело писменото съгласие и на двамата цензори. Клодий умишлено използва като аргумент случая с човек, чийто призрак безжалостно преследваше Цицерон: вторият баща на Марк Антоний, обясняваше Клодий, Лентул Сура (Клодий не пропусна да отбележи, че Сура е бил незаконно екзекутиран по волята на Марк Тулий Цицерон и със съгласието на Сената) бил изхвърлен от сенаторското съсловие по решение на цензора Лентул Клодиан единствено въз основа на лично отмъщение. „Няма да има повече чистки сред сенаторите и конниците!“ — обяви на всеослушание Клодий. Четири различни законопроекта, представени за обсъждане през декември — Клодий реши, че това е достатъчно за начало. Цицерон беше на ръба на умопомрачението: непрекъснато се питаше дали Клодий ще го съди. Никой не знаеше, а и Клодий мълчеше по въпроса.

От месец април насам никой в Рим не бе виждал лицето на втория консул Марк Калпурний Бибул. Но на последния ден от декември, малко преди слънцето да се скрие в своите невидими покои, той се измъкна от дома си и се запъти към Форума, за да се откаже от службата, която почти не беше изпълнявал.

Цезар отдалеч го наблюдаваше как приближава, съпроводен от добрите люде и предшестван от дванайсетте ликтори, нарамили за пръв път фасциите си от осем месеца насам. Колко се беше променил Бибул! Той винаги си е бил дребен на ръст, но сега изглеждаше смален и прегърбен. Лицето му, с бледа кожа и остри черти, не изразяваше нищо, а сребристите му ириси излъчваха хладно презрение. Погледът му се спря за миг върху първия консул и очите му неволно се разшириха. Бибул не беше виждал Цезар повече от осем месеца и гледката очевидно го смайваше. Докато той се бе прегърбил, Цезар се бе извисил още повече.

— Всичко, което Гай Юлий Цезар е сторил през тази година, е невалидно! — извика Бибул към насъбралото се множество в Кладенеца на комициите. Но гражданите го изгледаха с мълчалив и враждебен укор. Бибул потръпна от уплаха и нищо повече не каза.

След края на молитвите и жертвоприношенията Цезар излезе напред и положи клетва, че е изпълнил задълженията си на първи консул възможно най-добре според разбиранията и възможностите си. Идваше ред на отчета му пред народа — реч, която дълго беше обмислял и за която така и не бе решил точно какво да съдържа. Щеше да бъде кратка и да няма пряка връзка с това ужасно консулство, което отминаваше.

— Аз съм римски патриций от рода на Юлиите. Моите предци са служили на Рим още по времето на цар Нума Помпилий. Аз самият на свой ред съм служил на Рим като Фламен Диалис, като войник, като понтифекс, като военен трибун, като квестор, като куриатен едил, като съдия, като върховен понтифекс, като градски претор, като проконсул в Далечна Испания, като първи консул. Всяка длъжност съм заемал единствено и само след навършването на необходимата възраст. Прекарал съм в Сената повече от двайсет и четири години и съм бил свидетел как от ден на ден властта му се изгубва, както се губи силата на човешкото тяло у стареца. Защото сенатът е един престарял старец.

Реколтата идва и си отива. Веднъж е щедра, друг път е оскъдна. Виждал съм римските хамбари пълни, виждал съм ги празни. Бил съм свидетел на първата истинска диктатура в римската история. Виждал съм как народните трибуни се превръщат в бледи фигуранти и как впоследствие си възвръщат старите пълномощия. Виждал съм как изглежда Форум Романум под ледените лъчи на месеца, замлъкнал като гроб и побелял като надгробна плоча. Виждал съм Форума залят с кръв. Виждал съм човешки глави да стърчат от рострата. Виждал съм как пламъци поглъщат храма на Юпитер Оптимус Максимус, но съм видял и как се издига отново от руините. Станал съм свидетел и на появата на нова сила — тази на безимотните, лишени от доходи войници, които смирено молят своята родина за някаква пенсия, от която да живеят, и много често съм гледал как родината им отказва поисканото.

Преживял съм паметни мигове, защото от деня на моето раждане преди четирийсет и една години Рим се е разпрострял на нови обширни пространства.

Провинциите Киликия, Киренайка, Витиния-Понт и Сирия бяха добавени към нашата империя, а провинциите, които Рим владееше отпреди, се преустроиха до неузнаваемост. По мое време Вътрешното море се превърна в Нашето море — изцяло наше от единия до другия край.

Гражданската война опустошаваше всички краища на Италия, не веднъж, а седем пъти. По време на моя живот римлянин за пръв път поведе своята армия срещу града Рим, своята родина, макар че Луций Корнелий Сула не беше последният, който го стори. Но пак през моя живот никога чуждоземен неприятел не е могъл да стъпи на италийска земя. Един могъщ цар, който воюваше с Рим в продължение на четвърт век, беше победен и намери смъртта си. Борбата с него струваше на Рим живота на повече от сто хиляди римски граждани. Но дори и тя не отне толкова човешки жертви, колкото отнеха гражданските войни. И то само в рамките на един човешки живот.

Виждал съм много мъже да загиват смело в бой. Виждал съм други да умират в плен на унизителен ужас. Виждал съм войници да убиват войници за назидание, виждал съм пленници бавно да мрат по дървените кръстове. Но винаги съм се трогвал най-много от страданията на достойните и съм бил отвратен от слепотата на недостойните.

Това, какво е бил Рим, какво е в момента и какво ще бъде за в бъдеще, зависи единствено от нас, римляните. Любимци на боговете, ние сме единственият народ в човешката история, чиято мощ се е разпростирала в две посоки едновременно: напред и назад, нагоре и надолу, наляво и надясно. Така римляните са установили своеобразно равноправие със своите богове, на каквото никой друг народ не може да се радва. Защото никой друг народ не разбира. Ние трябва да се стараем да разбираме самите себе си. Да разбираме какво изисква от нас нашето положение в света. Да разберем, че непрестанните борби и погледите, обърнати единствено и само към миналото, ще ни доведат до разруха.

Днес аз прекрачвам зенита на своя живот, от върховната власт на консула се прехвърлям на друг пост, с други задължения. Пред мен се разкриват различни хоризонти, така както нищо в живота не е постоянно. Аз съм римлянин и преди да умра, целият свят ще разбере що за римлянин съм аз. Моля се на Рим. Моля се за Рим. Аз съм римлянин.

Цезар прикри лицето си с пурпурния ръб на тогата си.

— И, всемогъщи Юпитер Оптимус Максимус, ако желаеш да бъдеш наричан с това име, иначе ще се обръщам към теб, с което име пожелаеш да чуеш, ти, който принадлежиш, на който пол предпочиташ, ти, който си духът на Рим, моля се да продължаваш да изпълваш Рим и всички римляни със своите жизнени сили, моля се ти и Рим да ставате все по-всемогъщи, моля се навеки да изпълняваме условията на договорите, които сме сключили с теб, както и те умолявам по всички възможни начини и ти да уважаваш тези договори. Да живее Рим!

Никой не помръдна. Никой не продума. Лицата край него бяха напълно безизразни.

Цезар се прибра в задната част на рострата и любезно кимна на Бибул.

— Кълна се пред Юпитер Оптимус Максимус, Юпитер Феретрий, Сол Индигес, Телура и Ян Клузивий, че аз, Марк Калпурний Бибул, изпълних своя свещен дълг на римски консул, като се оттеглих в дома си и според това, което свещените книги разпореждат, прекарах времето си да наблюдавам небето. Кълна се, че моят колега в консулството, Гай Юлий Цезар, носи нещастие, защото наруши моя указ…

— Вето! Вето! — изкрещя Клодий. — Това не е клетвата!

— Тогава ще произнеса речта си без клетва! — тросна се Бибул.

— Налагам вето над речта ти, Марк Калпурний Бибул! — разгневи се Клодий. — Чрез вето те свалям от длъжност, без да ти дам възможност да оправдаеш цяла една година бездействие! Върви си у дома, Марк Калпурний Бибул, и гледай небето! Слънцето залезе, за да скрие от очите ни най-лошия консул в историята на републиката! А ти благодари на звездите, задето няма да изтрия със закон името ти от календара и няма да отбележа годината като годината в консулството на Юлий и Цезар!

Жалка, тъжна и горчива гледка, помисли си отвратен Цезар и си тръгна, без да чака другите да го последват. Пред входа на Държавния дом плати щедро на ликторите си, благодари им за вярната служба през изтеклата година и попита Фабий дали той и колегите му биха желали да го придружат в Италийска Галия, която щеше да управлява като проконсул. Фабий прие от името на всички.

Случайността събра един до друг Помпей и Крас, наредили се на няколко метра зад Цезар, който бързаше да се изгуби в мъглата и вечерния здрач.

— Е, Марк, дори ние се държахме по-добре, когато бяхме консули, отколкото Цезар и Бибул тази година. Нищо че не се обичахме — отбеляза Помпей.

— Цезар имаше нещастието Бибул да го преследва при всяка нова длъжност. Прав си, ние се справихме по-добре въпреки всичките си различия. Поне сложихме край на мандата си в дружелюбна атмосфера, никой от нас не се промени като човек. Докато изминалата година промени жестоко Цезар. Той е станал много по-нетолерантен. Много по-безскрупулен. Сърцето му охладня, а мен това никак не ме радва.

— Може ли някой да го вини? Някои бяха решени на всяка цена да го съборят от власт. — Помпей направи няколко крачки и накрая добави: — Ти разбра ли смисъла на речта му, Красе?

— Мисля, че да. Поне това, което се усещаше. Цезар нарочно говори така, че да можем да тълкуваме думите му по много начини.

— Аз си признавам, че не я разбрах. Всичко звучеше толкова… мрачно. Сякаш ни предупреждаваше. А какво искаше да каже с това, че светът „щял да разбере“?

Крас се обърна към него и на лицето му се изписа необичайно широка усмивка.

— Имам странното усещане, Велики, че един ден и ти ще разбереш.

На мартенските иди дамите в Държавния дом се бяха събрали на следобедно празненство. В трапезарията присъстваха шестте весталки, Аврелия, Сервилия, Калпурния и Юлия: всички в прекрасно настроение.

Аврелия, която изпълняваше ролята на домакиня (Калпурния дори не би допуснала да й отнеме тази привилегия), черпеше гостенките си с всички възможни деликатеси, за които се беше сетила, включително бисквити с мед и лешници за малките. Щом вечерята привърши, Квинктилия, Юния и Корнелия Мерула бяха пратени да си играят в градината, а дамите придърпаха столовете си една до друга и се насладиха на спокойствието, доволни, че младите няма да ги подслушват.

— Цезар повече от два месеца стои на Марсово поле — поде Фабия, която изглеждаше преуморена от работа и притеснения.

— По-важното, Фабия, е как Теренция приема събитията — отбеляза Сервилия. — Вече няколко дни минаха, откакто Цицерон избяга.

— О, тя наглед приема всичко спокойно, но си мисля, че доста страда.

— Цицерон не трябваше да бяга — рече Юлия. — Знам, че Клодий прокара закон, забраняващ екзекуцията на римски граждани без присъда, но моят л… но Великия казва, че е било грешка от страна на Цицерон доброволно да се оттегли в изгнание. Според него, ако Цицерон бе останал в града, Клодий просто не би събрал смелост да прокара нов закон, насочен срещу Цицерон. Но след като Цицерон доброволно се махна, задачата се оказа лесна. Великия не успя да разубеди Клодий.

Аврелия нищо не каза. Мнението на Юлия за Помпей се различаваше коренно от нейното, а по-добре една влюбена до ушите си млада жена да не бъде подтиквана към сложни преценки.

— Представяте ли си? Да разграбят и да запалят такава хубава къща! — възмущаваше се Арунция.

— От Клодий друго не можеш да очакваш. Пък и като се имат предвид онези странни хора, които тичат напоследък по петите му — добави многозначително Попилия. — Той е толкова… ненормален!

Сервилия отново взе думата:

— Научих, че Клодий щял да издигне храм на мястото на Цицероновата къща.

— И навярно за върховен жрец ще бъде избран самият Клодий. Пфу! — възмути се Фабия.

— Цицерон няма да стои вечно в изгнание — държеше си на своето Юлия. — Великия вече се е захванал да работи за помилването му.

Сервилия сдържа въздишката си и погледът й срещна този на Аврелия. Двете се разбираха без думи, но все пак не бяха толкова нетактични, че да се издадат с някоя лукава усмивчица.

— А защо Цезар още стои на Марсово поле? — чудеше се Попилия. Надигна малко тежката вълнена тиара от главата си и отдолу се показа зачервеното й чело.

— Ще прекара още известно време край Рим — отговори Аврелия. — Трябва да се увери, че законите му ще останат непокътнати на таблиците.

— Татко казва, че Ахенобарб и Мемий са изпаднали в пълно отчаяние — обади се Калпурния и погали Феликс, който дремеше в скута й. Спомняше си колко мил се бе показал Цезар, предлагайки й да го посещава по-често на Марсово поле. Калпурния беше твърде добре възпитана, пък и твърде добре знаеше що за човек е съпругът й, за да го ревнува, и все пак тържествуваше, че Цезар нито веднъж не е поканил Сервилия на Марсово поле. Беше й подарил само някаква си перла. Докато Феликс беше жив и отвръщаше на любовта с любов.

Сервилия добре разбираше какво си мисли в този момент Калпурния, затова си придаваше тайнствено изражение. „Аз съм много по-зряла и мъдра от нея, знам колко тежка е раздялата. Вече съм се сбогувала. Няма да го видя с години, но тази бедна глупачка никога няма да означава за него това, което аз бях за него. Ох, Цезаре, защо? Нима честта е чак толкова важна?“

Изведнъж в трапезарията нахълта Кардикса.

— Заминал е — съобщи тя.

Всички застинаха.

— Защо? — попита пребледнялата Калпурния.

— Дошла някаква вест от Галия. Хелветите били започнали да се преселват. Заминал е с Бургунд за Генава. Двамата са поели със скоростта на вятъра.

— А аз не му казах довиждане! — разплака се Юлия. — Ще отсъства толкова дълго! Ами ако никога повече не го видя?

— Цезар — успокои я баба й, като побутна Феликс — е като него, има сто живота.

Фабия обърна глава към трите момичета, които се кикотеха и се гонеха в градината.

— Беше им обещал да ги покани при себе си да се сбогуват. Сега ще има да плачат!

— Пък нека плачат — рече Сервилия. — Като нас и те принадлежат към жените на Цезар. Обречени като нас да стоят и да чакат нашият господар и повелител да се прибере у дома.

— Да, така стоят нещата — съгласи се невъзмутимо Аврелия и стана да разлее сладкото вино. — Като най-старша сред жените на Цезар предлагам утре всички да отидем да прекопаем градината на Бона Дея.

1

Онези, които не са чели предишните книги от сагата на Маккълоу, не знаят, че вуйчото на Аврелия Публий Рутилий Руф е бил женен за Ливия, сестра на Марк Ливий Друз Оратор и съответно леля на Ливия Друза — майката на Сервилия. — Б.пр.

2

Мамерк Емилий Лепид е женен за Корнелия Сула, дъщеря на диктатора Сула и първа братовчедка на Цезар. — Б.пр.

3

Цезар има предвид децимацията, т.е. масовата екзекуция, с която Крас наказва навремето армията си заради проявената слабост във войната срещу Спартак. След избиването на една десета от легионерите другите се превръщат в модел на войнска доблест. — Б.пр.

4

Шестото дете, което не се споменава, е малкият Марк Ливий Друз Нерон, осиновеното дете на Друз и Сервилия Цепионида. Друз бива убит по поръка на своя шурей и зет едновременно Квинт Сервилий Цепион, който изоставя жена си Ливия Друза заради изневярата й с Марк Порций Катон Салониан и се отрича от всичките си деца, включително от двете Сервилии. Оттам произтича жестоката омраза в семейството. Сервилия Цепионида също умира при злополучно раждане, а и Цепион, и Катон Салониан са убити в Съюзническата война. — Б.пр.

5

Около седемстотин хиляди тона. — Б.пр.

6

За да се избегне излишното натрупване на специфични латински термини, понятията се опростяват и оттам се стига до лека двусмислица: оригиналният термин за „ден за събрание“ всъщност е „ден за комиции“, т.е. ден, на който според римските обичаи и в зависимост от това, дали дните са „на добър или лош късмет“ (фасти и нефасти), могат да заседават трибутните или центуриатните комиции: двете форми на народното събрание. Тъй като подобни заседания не могат да се провеждат в празник, Бибул на практика забранява свикването на народното събрание изобщо през годината. Но забраната не се отнася за сенатските заседания. — Б.пр.

7

Скопец. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Жените на Цезар

1

2

3

4

5

6

1