Колийн Маккълоу

Пръв сред римляните

книга първа от поредицата  "Господарите на Рим"

Посвещавам с обич тази книга на Фредерик Мейсън — скъп приятел, прекрасен колега и честен човек, комуто съм безкрайно задължена.

Исторически личности

От рода на Главканите:

Гай Сервилий Главка, народен трибун в 102 г. пр.Хр., претор в 100 г. пр.Хр.

От рода на Декумиите:

Луций Декумий, пазач на колегия на кръстопътя

От рода на Друзите:

Марк Ливий Друз Цензор, консул в 112 г. пр.Хр., цензор в 109 г.пр.Хр. (умрял по време на службата си)

Корнелия Сципионида, неговата пропъдена жена, майка на:

Марк Ливий Друз, негов по-голям син

Мамерк Емилий Лепид Ливиан, негов по-малък син, даден за осиновяване като дете

Ливия Друза, негова дъщеря

От рода на Котаните:

Марк Аврелий Кота, претор (неизвестно кога)

Рутилия, негова жена; първият й съпруг е брат му Луций Аврелий Кота, консул в 118 г. пр.Хр. (умрял веднага след това)

Аврелия, негова доведена дъщеря и племенница

Луций Аврелий Кота, негов доведен син и племенник

Гай, Марк и Луций Аврелий Кота, негови синове от Рутилия

От рода на Мариите:

Гай Марий

Грания от Путеоли, негова първа жена

Марта Сирийката, гадателка

От рода на Метелите:

Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус, консул в 119 г. пр.Хр., по-голям брат на:

Квинт Цецилий Метел Нумидик, консул в 109 г. пр.Хр., цензор в 102 г.пр.Хр.

Квинт Цецилий Метел Пий, син на Нумидик

Цецилия Метела Далматика, племенница и храненица на Нумидик, дъщеря на Далматик.

От рода на Рутилий Руфите

Публий Рутилий Руф, консул в 105 г. пр.Хр.

Ливия Друзида, негова покойна съпруга, сестра на Марк Ливий Друз Цензор

Рутилия Руфида, негова сестра, вдовица на Луций Аврелий Кота, съпруга на Марк Аврелий Кота

От рода на Сатурнините:

Луций Апулей Сатурнин, народен трибун в 103 г. пр.Хр. и 100 г.пр.Хр.

От рода на Серториите:

Квинт Серторий, кадет и военен трибун

Рия от рода на Мариите, негова майка, братовчедка на Гай Марий

От рода на Скаврите:

Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, консул в 115 г. пр.Хр., цензор в 109 г.пр.Хр.

Марк Емилий Скавър — син, негов син от първата му жена

От рода на Суланите:

Луций Корнелий Сула, квестор в 107 г. пр.Хр., легат

Клитумна от Умбрия, негова мащеха, леля на Луций Гавий Стих

Никополис Освобожденката, негова любовница

Метробий, юношата — звезда на комедийна трупа

От рода на Цезарите:

Гай Юлий Цезар, сенатор

Марция от рода на Марций Рексите, негова жена, майка на:

Секст Юлий Цезар, негов по-голям син

Гай Юлий Цезар — син, негов по-малък син

Юлия старша (Юлия), негова по-голяма дъщеря

Юлия младша (Юлила), негова по-малка дъщеря

От рода на Цепионидите:

Квинт Сервилий Цепион, консул в 106 г. пр.Хр.

Квинт Сервилий Цепион — син, негов син

Сервилия Цепионида, негова дъщеря

От рода на Югуртините:

Югурта, цар на Нумидия, извънбрачен син на Мастанабал

Бомилкар, негов природен брат и довереник

1

Година първа (110 г. пр.Хр.)

В консулството на Марк Минуций Руф и Спурий Постумий Албин

Тъй като нямаха лично задължение към двамата консули, Гай Юлий Цезар и синовете му решиха просто да се присъединят към онази процесия, която минава по-близо до дома им, а това се случи да бъде шествието, водено от първия консул Марк Минуций Руф. И двамата знатни мъже живееха на Палатинския хълм, но домът на втория консул Спурий Постумий Албин се намираше в по-богаташки квартал. Вече се носеше мълвата, че дълговете на Албин нарастват с главозамайваща бързина, което не изненадваше никого; публична тайна беше колко скъпо струва консулският пост.

Не че Гай Юлий Цезар изобщо се замисляше за тежкото бреме на дълговете, което се стоварваше върху плещите на всеки, поел към политическите върхове. А навярно и синовете му никога нямаше да се тревожат за това. Вече бяха изминали четиристотин години, откакто първият Юлий беше седнал на куриатния стол, запазен за консулите, четиристотин години от времето, когато един Юлий бе смогнал да спести нужните за целта пари. Юлиите винаги бяха стояли високо над земните съблазни и всяко едно поколение на свой ред бе изтървало своя шанс да понапълни семейната хазна. Затова с всяко изминало столетие славният род, от който произхождаше Юлий, обедняваше все повече и повече. Консул? Невъзможно! Претор, постът, стоящ най-близо до консула? Невъзможно! Не, цялото политическо наследство на Юлиите се заключаваше в скромната, но затова пък безопасна пейчица в дъното на Сената, която споделяха и Цезарите — брънка от големия род, — получили името си заради гъстите си коси.

Така че тогата, която слугата беше помогнал на Гай Юлий Цезар да преметне през лявото си рамо, да увие около тялото си и да остави свободно да пада над лявата си ръка, беше обикновената бяла тога на човек, който никога не се е стремял към висшите длъжности и високите почести. Само тъмночервените му сандали, железният сенаторски пръстен на ръката му и дванайсетсантиметровата червена ивица, която носеше на дясното си рамо върху тогата, го отличаваха от синовете му Секст и Гай, в чиито обувки нямаше нищо необикновено и които носеха само пръстените с личните си печати, а върху тогата си тънката пурпурна ивица, издаваща принадлежността им към конническото съсловие.

Още не се беше зазорило, но денят трябваше да бъде посрещнат с известни церемонии. Първо да се прочете кратка молитва към боговете — закрилници на къщата пред олтара в преддверието и да им се остави парче солена питка, а после, щом слугата на входа извика, че вижда факелното шествие да се спуска надолу по хълма, да се отдаде нужната почит на Ян Патулций, без чиято божествена закрила никой не смееше да отвори вратата на дома си.

Бащата прекоси малката калдъръмена алея пред къщата и следван от синовете си, излезе на улицата, където тримата трябваше да се разделят. Двамата младежи се присъединиха към редиците на конниците, вървящи пред новоизбрания първи консул, а Гай Юлий Цезар изчака Марк Минуций Руф и ликторите му да го отминат и зае мястото си отзад, сред сенаторите.

На Марция остана задължението да се обърне към Ян Клузивий — божеството, което наблюдава затварянето на вратите, да постави задачи на прозяващите се роби и сама да се заеме със своите си работи. Къде бяха момичетата? Вместо отговор тя дочу веселия им смях, идващ откъм стаичката, която те открай време смятаха за своя — двете Юлии, нейните дъщери, закусваха с филии хляб, тънко намазани с мед. Как само радваха окото!

Открай време се знае, че всяка Юлия представлява истинско съкровище, защото на всички с това име е дадена рядката и завидна способност да даряват мъжете си с щастие. А двете девойки положително щяха да останат верни на семейните традиции.

Юлия Старша — или просто Юлия — скоро щеше да навърши осемнайсет години. Висока на ръст, а и излъчваща достойнство, тя имаше светлокестенява коса, блестяща като бронз и завита на кок на тила й. В големите й сиви очи, които не пропускаха нищо от това, което се случваше наоколо, се четеше сериозност, но в същото време кротост и спокойствие. Това беше улегналата дъщеря, отдала се на интелектуалните наслади.

Юлия Младша — или както се обръщаха към нея, Юлила — беше на шестнайсет години и половина. Тя беше последното дете на родителите си и по тази причина отначало в семейството не бяха особено благоразположени към нея — докато успя да спечели сърцата на иначе нежните си майка и баща, както и на братята и сестра си. Беше цялата като направена от мед. Кожата, косата, очите — всичко беше в различни оттенъци на кехлибар. И, разбира се, че сега именно Юлила се смееше. Тя се смееше на всичко. Беше буйна и за разлика от сестра си — глуповата.

— Готови ли сте, момичета? — попита майка им.

Те набързо изядоха лепкавите филии, изплакнаха ръцете си в съда с вода, избърсаха се в кърпата и последваха Марция вън.

— Студено е — отбеляза майка им и пое от ръцете на една робиня дебелите, домашнотъкани вълнени наметала.

И двете момичета изглеждаха разочаровани, но не посмяха да възразят; оставиха се да бъдат омотани като в пашкул и навън се показваха само лицата им. След като се облече на свой ред, Марция поведе след себе си дъщерите си и малката дружина на робите — придружители. Трите жени излязоха на улицата.

Живееха в тази скромна къща в долната част на Гермала, откакто старият Секст я беше подарил на по-малкия си син Гай заедно с петстотин югера плодородна земя между Бовиле и Ариция — достатъчно, за да могат Гай и наследниците му да си позволят място в Сената. Но уви, съвсем недостатъчно, за да поемат по cursus honorum, почетната стълба, която би ги отвела до преторската или консулската длъжност.

Старият Секст имаше двама синове и нямаше сърце да се раздели с никого от тях, което всъщност си беше проява на чист егоизъм, защото означаваше, че собствеността му, която тъй и тъй беше понамаляла, защото и неговият баща беше проявил сантименталност и по-малкият му брат също беше отнесъл нещо със себе си, — ще бъде по необходимост разделена на две — между по-големия му син Секст и по-малкия Гай. Което пък значеше, че никой от двамата не ще може да тръгне по cursus honorum, сиреч не би могъл да стане претор или консул.

Братът Секст от своя страна не се беше проявил като любящ баща, или поне не чак толкова! Заедно с жена си Попилия си бяха създали трима синове, което си беше истинско нещастие за едно сенаторско семейство. Така че се беше принудил да позабрави бащинските си чувства и да се раздели с най-голямото си момче, като го даде за осиновяване на бездетния Квинт Лутаций Катул. По този начин той едновременно осигуряваше положението на първородния си син и сам натрупваше значително състояние. Осиновителят, старият Катул, притежаваше несметни богатства, а пък много му се искаше срещу една добра сума да си намери за наследник момче от патрицианските среди, което да изглежда добре и да има мозък в главата си. Парите, които момчето донесе на брата Секст истинския му баща, грижливо бяха влагани в поземлена и градска собственост и имаше всички изгледи някой ден да осигурят достатъчно доходи на другите двама синове, за да се домогват до висшите държавни длъжности.

Като се изключи трезвомислещият Секст, всички неприятности, които съпътстваха Юлий Цезарите, се дължаха на тяхната склонност да отглеждат повече от един син и вместо да се опитат да излязат от затрудненото положение, в което нежеланите им деца ги поставяха, проявяваха сантименталност точно когато не трябва — никой не бе успял да превъзмогне бащинската си слабост и да даде някой от синовете си за осиновяване или поне да му потърси съпруга, която да го направи богат. Затова през вековете огромните им някога владения бяха разделяни на все по-малки парчета земя, които трябваше да хранят по двама-трима синове и в същото време да осигурят зестра за дъщерите.

Съпругът на Марция беше типичен представител на рода си: луд по синовете си, с които се гордееше, и прекалено привързан към дъщерите си, за да бъде образец на благоразумен римлянин. Голямото момче трябваше да бъде дадено на някого за осиновяване, а и двете дъщери да бъдат сгодени за богати кандидати; щеше да е добре, ако и за по-малкия син имаше договорена сватба с някоя богата младоженка. Само парите правеха възможна политическата кариера. Благородното потекло вече повече задължаваше, отколкото помагаше.

Първият ден на новата година беше студен и вятърът носеше из улиците тънка пелена дъжд, която правеше паважа хлъзгав и подсилваше носещата се из въздуха миризма на изгоряло. Заради гъстите облаци все още бе тъмно и по всичко изглеждаше, че предстои един от онези празнични дни, в които обикновените римляни за нищо на света не биха напуснали уютните си домове, където, скрити под завивките, ще се наслаждават на старата като света любовна игра.

Ако времето беше хубаво, улиците щяха да са препълнени с народ и независимо от общественото си положение всеки щеше да се блъска да си намери някое по-хубаво местенце, от което да наблюдава церемониите на Форум Романум и Капитолия; но така Марция и дъщерите й можеха да се движат по-спокойно по улицата, а на робите не им се налагаше постоянно да си пробиват път с лакти, за да догонват господарките си.

Домът на Гай Юлий Цезар се намираше на една малка пресечка на Кливус Викторие, недалеч от Порта Ромулана, откъдето навремето се беше влизало в Палатинската крепост — купища от каменни блокове, струпани от самия Ромул, които в продължение на шест столетия бяха надстроявани или пък издълбавани с имената на поколения случайни минувачи. Жените свиха вдясно по Кливус Викторие и след пет минути излязоха на завоя, откъдето се виждаше целият Форум Романум.

Само преди дванадесет години на това място се беше издигала една от най-красивите сгради в Рим. Но сега от нея не беше останало почти нищо, с изключение на няколко полузарити камъни, които стърчаха над тревата. Гледката беше прекрасна; робите разгънаха походни столове за Марция и двете Юлии, които можеха безпрепятствено да наблюдават едновременно Форум Романум и Капитолия, както и покритите с народ склонове на Субура, които гордо се извисяваха на хоризонта.

— Разбрахте ли? — дочу се гласът на Цецилия, съпругата на търговеца — лихвар Тит Помпоний. Тя беше в напреднала бременност и седеше заедно с леля си Пилия на няколко крачки от новодошлите; двете живееха през една къща от дома на Цезарите.

— Не, какво? — заинтересува се Марция и се приведе, за да я чуе по-добре.

— Консулите, жреците и авгурите са започнали церемонията още среднощ, за да са сигурни, че ще свършат с молитвите и обредите навреме…

— Ами че то винаги се прави така! — прекъсна я Марция. — Нали, ако сбъркат някъде, трябва да започнат всичко отначало.

— Знам, знам, не съм чак толкова невежа! — сопна се съпругата на лихваря, на която не й стана приятно, че една преторска дъщеря я поставя на мястото й. — Работата е там, че този път не сбъркаха никъде! Знаменията са лоши. На четири пъти проблеснаха светкавици от дясно, а в храма се обади бухал. А пък и времето… да знаеш, че или годината ще се окаже лоша, или двамината консули няма да ги бива.

— Е, мен ако питаш, не са необходими светкавици и бухали, за да сме убедени в това — съгласи се Марция, чийто баща така и не беше доживял да стане консул, но затова пък като градски претор беше построил големия акведукт, благодарение на който в Рим винаги имаше прясна вода. Така беше записал името си сред управниците, сторили най-много за своите съграждани. — Всички кандидати бяха толкова жалки, че избирателите бяха затруднени. Марк Минуций Руф може и да направи нещо, но Спурий Постумий Албин! Те винаги са си били некадърници.

— Кои? — попита Цецилия, на която вечно трябваше да се обяснява.

— Целият род на Постумий Албините — отвърна й и погледна към дъщерите си да види не се ли нуждаят от нещо; но те на свой ред си бяха намерили компания в лицето на четирите дъщери на двама от Клавдий Пулхерите — родът им бе многоброен и човек трудно ги различаваше. Пък и обикновено при всеки нещо куцаше. Но за нещастие момичетата, които сега бяха дошли да позяпат церемонията, като деца бяха ходили заедно на училище с двете Юлии, а и нямаше как да се издигне стена срещу един род, почти толкова знатен, колкото и този на Юлий Цезарите. Особено като се има предвид, че Клавдий Пулхерите винаги са били сред най-яростните защитници на старите аристократични порядки — с цената на все по-пълното си разоряване заради неспирно множащата им се челяд. Дъщерите на Марция бяха преместили столовете си до тези на приятелките си, далеч от всякакъв надзор къде бяха техните майки? „А-а! Приказват си със Сула.“ Това не вещаеше нищо добро.

— Момичета! — подвикна им ядосано майка им.

Два пашкула се обърнаха към нея.

— Върнете се при мен — заповяда им тя, — веднага!

Дъщерите й се приближиха.

— Но, мамо, не можем ли да останем при приятелките си? — заумилква се Юлила.

— Не — отсече Марция. По тона й личеше, че спорът е излишен.

Долу, на Форум Романум започваше същинската процесия. Дългото шествие, потеглило от дома на Марк Минуций Руф, вече се беше срещнало с другото, не по-късо, което се точеше от къщата на Спурий Постумий Албин. Начело и на двете шествия яздеха конниците, които, ако денят се беше случил слънчев, щяха да бъдат далеч по-многобройни, но и така надвишаваха седемстотин човека. Без да обръщат внимание на усилващия се дъжд; те се заизкачваха по стръмната пътека на Кливус Капитолинус, където на първия завой вече ги очакваха жреците и касапите. До тях стояха два снежнобели бика с позлатени рога, окичени с гирлянди, с блестящи оглавници. Плътно зад конниците вървяха двадесет и четирите ликтори на двамата консули. След тях идваха самите консули, а зад тях крачеха сенаторите: едните с пурпурен ръб на тогите си, което показваше, че заемат висши длъжности, а другите облечени в бяло. Процесията завършваха всички онези, които не притежаваха никакви по-особени привилегии, сиреч зяпачите или пък клиентите на двамата консули.

„Бива си ги“ — каза си Марция. Може би хиляда души изкачваха тържествено стъпалата, водещи към храма на Юпитер Оптимус Максимус — върховното римско божество, чиято внушителна сграда се издигаше на върха на един от двата капитолийски хълма. Гърците строят храмовете си на равното, но римляните винаги избират за своите такова място, до което да се стига по много стъпала; а онези, които водеха до Юпитер Оптимус Максимус, бяха предостатъчно. „Бива си ги“ — отново си помисли Марция, докато гледаше как жертвените животни и водачите им се присъединяват към шествието, заемайки полагащото им се място на площадката пред величествения храм, оказала се тясна да побере всички. Някъде сред цялото това множество бяха съпругът й и двамата й синове, които също имаха своя дял в управлението на най-великия град на света.

Някъде сред множеството се намираше и Гай Марий. Като бивш претор той и сега носеше своята обшита с пурпур тога претекста, тъмночервените си обувки на сенатор, украсени с токата във форма на полумесец, която свидетелстваше за някогашната му длъжност. Но това му се струваше недостатъчно. Бяха го избрали за претор преди пет години и както беше прието, още преди три трябваше да встъпи и в консулската длъжност. Ала това така и не стана. Защо? Защото никой не го считаше за достоен. Това беше единствената причина. Нима някой бе чувал за рода Марий?

Гай Марий беше от провинцията, сиреч отникъде. Той беше човек на войната, човек, за когото се говореше, че не знае нито думичка гръцки, и който, щом го обземеше гняв или вълнение, сам издаваше провинциалния си произход с диалектни думи и изрази. Никого не го беше грижа, че ако поиска, той може да купи или продаде половината Сенат; никого не го беше грижа, че на бойното поле би направил за смях и останалите сенатори. Единственото, което имаше значение, беше кръвта в жилите му. А неговата не беше достатъчно чиста.

Гай Марий беше от Арпинум — в действителност не много далеч от Рим, но за нещастие близо до границата със Самниум; сред всички италийци и до ден-днешен самнитите си оставаха най-заклетите врагове на Рим, а това естествено превръщаше всекиго, родил се в съседство със земите им, в твърде подозрителен субект. Жителите на Арпинум бяха добили много късно правото да се наричат римски граждани — само преди седемдесет и осем години и областта още не беше получила същия статут на управление като останалите.

Но затова пък криеше такива красоти! Представляваше китна, плодородна долина в самото подножие на високите Апенини, обилно напоявана от реките Лирис и Мелфа. В нея се отглеждаше с еднакъв успех десертно и винено грозде, нивите се отблагодаряваха стократно на стопаните си, овцете преяждаха, а вълната им изненадваше с високото си качество. Спокойствие. Зеленина. Всичко живо дреме блажено. През лятото навява приятен хлад, през зимата не е студено както другаде. Реките гъмжат от риба, гъстите гори, които опасват долината, все още дават превъзходна дървесина за строителството на кораби и къщи. Има смолисти борове и борове за факли, дъбове, които през есента хранят с жълъдите си прасетата, за да ги угоят и превърнат в сочна шунка, наденица или пушена сланина; достойни да украсят всяка римска трапеза, което и правеха.

Дедите на Гай Марий бяха живели в Арпинум в продължение на векове и се гордееха с латинския си произход. Но Марий не беше ли волско или самнитско име? Можеше ли да се търси нещо осканско в него само защото сред самнитите и волските се срещат хора, които се наричат по същия начин? Не! Марий беше латинско име. Той, Гай Марий, струваше колкото всички онези самонадеяни аристократчета в Рим, които само знаят да си вирят носовете и да се смеят за негова сметка. В действителност — и именно затова най-много го болеше! — той струваше много повече от тях. Нещо отвътре му го повтаряше непрекъснато.

Как би могъл човек да обясни или пропъди чувствата, които му идват отвътре? То е като да си пуснал в дома си гост, който отказва да си тръгне, независимо колко грубо се държиш с него. Отдавна, много отдавна това чувство се беше загнездило в съзнанието му, но с времето събитията бяха опитали всичко да докажат необосноваността му — да го превърнат от упование в бъдещето в болка и отчаяние. Така и не бяха успели. То живееше в съзнанието на Марий и дори след цял един половин живот нямаше намерение да изчезне.

„Колко странен е светът!“ — мислеше си Гай Марий, докато на фона на сивото небе оглеждаше отблизо маските по лицата на мъжете с бяло — пурпурните тоги. Не, сред тях нямаше нито един Тиберий или Гай Семпроний Гракх! Извадете Марк Емилий Скавър и Публий Рутилий Руф и пред вас ще остане просто една тълпа от дребни и нищожни човеченца. И все пак всеки от тях се чувстваше в правото си да го гледа отвисоко — него, Гай Марий, който продължаваше да си остава самонадеяният кариерист, разчитащ повече на злобата и наглостта си, отколкото на някакви лични качества. И то само защото в техните, не в неговите жили, течеше синя кръв. Но надали някой от тях се е съмнявал, че ако назрее подходяща ситуация, то именно той ще бъде обявен за Пръв сред римляните, тъй както през вековната история на Републиката се е случвало подобно звание да бъде дадено на Сципион Африкански, на Емилий Павел, на Сципион Емилиян и на още около дузина други.

Първият сред римляните никога не е бил най-знатният; просто един от негови равни по чест и достойнство хора. Да бъдеш Пръв сред римляните означава нещо много повече от това да ти е дадена царска, еднолична власт, да бъдеш деспот, тиранин, или както щете го наречете. Първият сред римляните е такъв, докато е способен да докаже своето лично превъзходство над всички останали, които съвсем естествено ще искат на свой ред да заемат мястото му и които биха могли да го изместят по законен и ненасилствен път, ако покажат, че самите те го превъзхождат. Да бъдеш Пръв сред римляните означава много повече от, това да бъдеш консул; консулите идват и си отиват по двама всяка година. Но с вековете в историята на Римската република ще останат имената само на шепа хора, наречени от народа Първи сред римляните.

Сега такъв човек в Рим нямаше; всъщност не се беше появявал от смъртта на Сципион Емилиян преди деветнадесет години. Несъмнено Марк Емилий Скавър се беше доближил до заветната цел, но така и не бе намерил необходимата власт — или както я наричат, auctoritas, сиреч едновременно сила, слава и авторитет, заради която да го обявят за Пръв. Беше станал Пръв, но само пред себе си!

Ненадейно сенаторите неспокойно се раздвижиха; първият консул Марк Минуций Руф трябваше да поведе своя бял бик към жертвения олтар, но явно някакво предчувствие беше възпряло животното да яде от напоения с наркотик фураж и сега то не искаше да се подчини. Вече никой не се съмняваше, че годината ще бъде лоша. Предзнаменованията по време на нощното бдение на консулите, лошото време, а сега като капак на всичко и непокорството на жертвеното животно, което пръхтеше зловещо и се дърпаше с все сила, за да се освободи от шестимата храмови прислужници, увиснали с цялата си тежест върху главата му — понеже никой не беше сметнал за нужно да му сложи халка на носа. Гол до кръста подобно на останалите свещенослужители, участващи в церемонията — човекът с жертвения чук сякаш забрави, че бикът първо трябва да вдигне главата си към небето, а след това да я сведе към земята, и като пристъпи крачка напред, замахна с оръжието и го стовари толкова мълниеносно върху черепа на жертвата, че повечето зрители дори не можаха да видят какво става. После щеше да оправдае припряността си с това, че докато се борел с прислужниците, бикът през цялото време си мятал главата. Дочу се пращенето на счупената кост и как животното с грохот се свлече на колене, стоварвайки огромното си тяло върху камъните. Тогава напред пристъпи другият колач — също полугол, за да забие двуострата си секира във врата на бика, откъдето бликна фонтан кръв, изпълвайки догоре жертвените купи, но най-вече обливайки в червено всичко наоколо, преди да се смеси с дъждовната вода и да потече като димяща река надолу по склона.

„Много неща могат да се научат за човек само по реакцията му при вида на кръв“ — мислеше си Гай Марий, за когото цялото това кръвопролитие не представляваше нищо особено и който дори си позволяваше да се усмихне, когато някой от съседите му погнусен отдръпнеше бързо крака си или пък безразличен не забелязваше как цялата му обувка е напоена с кръв. Но най-забавно му беше да наблюдава скришом онези нещастници, които със стоически усилия се възпираха да не повърнат на площада.

Ах! Ето че наистина някой заслужаваше повече внимание! Някакъв млад, но като че ли вече напълно зрял мъж, облечен в тога без отличителни знаци, който само за миг се появи в края на редицата на конниците и бързо-бързо заслиза обратно по Кливус Капитолинус към Форума. Но не и преди Гай Марий да забележи необикновените му белезникави очи и хищническия блясък в тях — очевидно на човек, който се опива от гледката на кръвта. Убеден, че никога досега не се е сблъсквал с непознатия, Гай Марий съвсем естествено се почуди кой ли може да бъде. В излъчването му имаше нещо неопределено, едновременно мъжествено и женствено, но във всеки случай красиво. Пък и цветът му! Млечнобяла кожа и коси, златисточервени като изгряващото слънце. Като че ли беше въплъщение на самия Аполон. А да не би самият той да се беше появил на площада? Едва ли. Никое божество не притежава подобни очи — погледът беше присъщ единствено на смъртен; защото това бяха очите на страдалец, а какъв е смисълът да си бог, ако ще страдаш?

Макар вторият бик да изглеждаше по-добре упоен, той също започна да се съпротивлява, дори по-ожесточено от първия. Човекът с чука не успя да го нацели добре и ударът му само разяри до крайност и без това обезумялото създание, което заплашително насочи рога към мъчителите си. Обаче някой по-съобразителен юначага навреме го сграбчи за тестисите, с което го приспа за миг, миг напълно достатъчен на двамата палачи — единият с чука, а другият със секирата — да го довършат. Бикът тежко се строполи на земята, оплисквайки с кръвта си всичко живо наоколо, включително двамата консули. Спурий Постумий Албин беше измокрен от глава до пети, както и по-малкият му брат Авъл, който непредпазливо беше застанал само на крачка зад него. Гай Марий ги изгледа изпитателно, сякаш се питаше дали и сам не би могъл да изтълкува знамението. Във всеки случай нищо добро не очакваше Рим.

Но дори сега онова вътрешно чувство, което никога не го оставяше на мира, проговори, и то по-ясно от всякога. Сякаш заветният миг наближаваше. Мигът, в който той, Гай Марий ще бъде обявен за Пръв сред римляните. Доколкото трезвият му разум обаче не желаеше да отстъпи, всяка частица от тялото му крещеше едно и също: „Това е предателство, клопка, която ще те отведе единствено до смъртта и позора.“ И все пак той не можеше да избяга от мечтите и ламтежите, които за кой ли път се натрапваха във въображението му. „Това е смешно!“ повтаряше вътрешният глас, принадлежащ на човека, който все още не беше изгубил съвсем разсъдъка си; та той беше вече на четиридесет и седем — последният от шестимата претори, служили заедно преди пет години, който все още не беше избран за консул; вече беше твърде късно за човек, който не се радва на име и няма поддръжката на силна клиентела. Времето му беше минало. Безвъзвратно.

Най-сетне консулите встъпиха официално в длъжност. Онова надуто магаре, Луций Цецилий Метелий Далматик, което имаше честта да се нарича и върховен понтифекс, вече привършваше с последните молитви и скоро първият консул Минуций Руф чрез своя глашатай щеше да подкани всички сенатори да се съберат в храма на Юпитер Оптимус Максимус. Там те трябваше да определят датата на латинските празненства, които се провеждаха ежегодно на Албанската планина, да обсъдят кои провинции се нуждаят от нов управител и на кои от сегашните управители ще е целесъобразно да се удължат пълномощията; да теглят жребий за разпределението на провинциите както между преторите, така и между консулите; разбира се, някой народен трибун, преследващ собствените си интереси, щеше да започне пламенна реч за тежкото положение на народа, а Скавър на бърза ръка да го смачка като буболечка с красноречието си, за да остави някой от безбройните Цецилий Метели да запее старата песен за упадъка на нравствените ценности у младото поколение, преди половината зала да се е раздюдюкала и думата да му е отнета. Изобщо сенатът си беше същият, народът си беше същият, добрият стар Рим си беше същият, и най-вече той самият, Гай Марий си беше и щеше да си остане все същият. Сега бе на четиридесет и седем. Скоро ще навърши петдесет и седем, а след това — шейсет и седем, докато дойде време да го сложат върху кладата и да си отиде яко дим от този свят. Сбогом, Гай Марий, сбогом, свинарю от Арпинум, сбогом, на теб, който никога няма да бъдеш римлянин.

Наистина глашатаят оповести откриването на заседанието. Въздишайки тежко, Гай Марий се запъти към храма, като скришом се огледа, за да открие в тълпата около себе си човека, когото би му доставило удоволствие да настъпи. Но никой не смееше да го доближи достатъчно. Както можеше и да се очаква. Но ето, че в този миг очите му срещнаха тези на Гай Юлий Цезар, който му се усмихна, сякаш прочел мислите му.

Озадачен, Гай Марий отвърна на погледа му. Вярно, че Гай Юлий Цезар беше от сенаторите, които гласуват чуждите предложения, без да имат право да говорят пред колегите си, но това не му пречеше винаги да държи на собственото си мнение, да гласува по съвест и да не се обвързва с никого. Освен това, откакто по-големият му брат Секст се беше споминал, сега той беше най-възрастният представител на тази брънка от големия род на Юлиите. Беше висок, с войнишка стойка, с буйна златиста коса, която украсяваше като корона главата му. Беше изживял отдавна младостта си и сега трябваше да е на повече от петдесет и пет, но у него вече се усещаше онази изключителна жилавост, срещаща се тъй често сред представителите на старите патрициански родове, която им позволяваше, дори и прехвърлили деветдесетте, да посещават редовно заседанията на Сената и на народното събрание и да се изразяват със завидна дори за по-младите си събратя точност и яснота. Човек живееше с чувството, че хора като него, ако ще и с топор да ги ударят по главата, пак не биха могли да ги убият. Именно те — когато му бе дошло времето — бяха превърнали Рим в това, което е, и то въпреки че и тогава е имало празнодумци като Цецилий Метелите. Вкупом тези хора струваха повече от целия останал свят.

— Според теб кой Метел ще ни наставлява днес? — попита Цезар, щом двамата се изравниха и заизкачваха рамо до рамо стъпалата към храма.

— Ами някой от онези, които още не са се сдобили с четвърто име — отговори Гай Марий, а рошавите му вежди се повдигнаха и спуснаха като стоножки, набодени на карфица. — Според мен ще е Квинт Цецилий — Метел, по-малкият брат на преподобния върховен понтифекс.

— Защо точно той?

— Защото догодина ще се кандидатира за консул, ако не се лъжа. Така че защо да не започне да вдига шум още от сега — обясняваше Гай Марий, отдръпвайки се встрани от входа, за да направи път на спътника си, който беше по-възрастен от него. И двамата се озоваха в светата обител на Великото божество Юпитер Оптимус Максимус Юпитер най-силния и най-великия.

— Като че ли си прав — съгласи се Цезар.

Заради гъстите облаци навън просторната главна зала на храма тънеше в полумрак, но това не пречеше на керемиденочервеното лице на Великото божество да сияе сякаш с някаква вътрешна светлина. Статуята беше много стара, изработена от прочутия етруски скулптор Вулка. Беше я изваял от най-проста глина, но с вековете божеството се беше сдобило с роба от слонова кост, златни коси, златни сандали, златна мълния в едната ръка; кожата по ръцете й краката му изведнъж се бе оказала от сребро, а ноктите му издялани от слонова кост. Само лицето му, гладко избръснато според някогашната етруска мода, която римляните бяха възприели, си беше също тъй червендалесто, както навремето, разкривено от тъпоумната усмивка, която стигаше почти до ушите му и му придаваше вид на някой глуповат баща, който така и не ще да проумее, че синчето му прави всичко възможно да запали бавачката си.

От двете страни на залата, в която се помещаваше Великото божество, имаше други, по-малки помещения. В лявото обитаваше неговата дъщеря Минерва, а в дясното — съпругата му Юнона. Всяка от двете богини бе великолепно изваяна от злато и слонова кост, но в същото време трябваше примиренчески да търпи присъствието на натрапника, с когото беше обречена да съжителства завинаги, защото при построяването на храма двама от старите богове, които следваше да бъдат пропъдени, просто отказаха да си вървят, и понеже римляните са си римляни, оставиха ги да се разполагат в компанията на новодошлите.

— Чудя се, Гай Марий — заговори Цезар, — дали ще бъдеш тъй любезен да споделиш трапезата ми утре следобед?

Ама че изненада! За миг затвори очи, колебаейки се как да постъпи. Несъмнено събеседникът му имаше нещо предвид; но пък и никога не би си губил времето с празни приказки. А ако не друго, то поне никой не можеше да обвини Цезарите, че са сноби. Един Юлий Цезар никога не би се държал надменно. Ако наистина си сигурен, че по мъжка линия родът ти произхожда чак от Юл, Еней, Анхиз и богинята Венера, то естествено нищо и никога не би могло да те злепостави — дори да те видят, че приказваш с докерите или пък с някой Цецилий Метел.

— Благодаря ти, Гай Юлий — реши се най-сетне Марий. — Много ще се радвам да ти гостувам.

В същия новогодишен ден Луций Корнелий Сула се събуди още преди да се е зазорило, и то почти трезвен. За свое учудване откри, че се намира точно където му е мястото: в леглото си, между мащехата от едната и любовницата си от другата страна. Напълно облечени обаче, двете дами — може би на някого изразът ще се стори твърде евфемистичен — го бяха загърбили, което подсказваше, че не е бил събуден, за да изпълни задълженията си към някоя от тях. Това му прозрение се допълни и от факта, че всъщност го е притеснила огромната му и дори леко болезнена ерекция. За миг той остана неподвижен, опитвайки се да се срещне очи в очи с другата си глава, която най-безсрамно го наблюдаваше над корема му, с надеждата, че ще й внуши малко благоприличие; но както обикновено в такива случаи моралистичният му упрек остана без отговор. Няма що, онзи неблагодарник трябваше да си получи своето. Сула протегна дясната си ръка към мащехата си, запретвайки недискретно робата й, като в същото време с лявата разсъбличаше любовницата си. Но за негова неприятна изненада и двете жени, които само се бяха престрували, че спят, мигом скочиха на крака и като започнаха безмилостно да го налагат с юмруци, избълваха поток гневни слова.

— Но какво съм направил? — изпищя Сула, като се сви на кълбо, за да прикрие слабините си. Само за секунда мъжествената гордост между краката му беше спаднала като празен мех.

И двете само чакаха да му отговорят на въпроса. Но докато се надвикваха така, че нищо да не им се разбира, той и сам успя да си припомни с какво бе успял да ги разгневи. Метробий, проклети да са очите му! Но какви очи! Тъмни и блестящи като черен кехлибар, скрити под остри мигли, толкова дълги, че човек би могъл да ги увие около пръста си. Кожа като гъста сметана, черни къдрици, спускащи се около изящни рамене, и накрая — най-сладкото дупе на света. Четиринадесетгодишен, но в греховете си — стар като света, това бе той — чиракът на стария Сцилакс, актьорът, обречен да предизвиква, да измъчва, да унижава, но винаги да побеждава.

В последно време Сула се интересуваше повече от жените, но Метробий беше красиво изключение. Момчето бе дошло на празненството заедно със Сцилакс, облечено като Купидон, който придружава майка си Венера, между другото доста попрекалила с пиенето. За целта му бяха сложили две крилца с пера на гърба и го бяха облекли във възможно най-късата поличка, боядисана за случая с някаква евтина имитация на шафран. Поради непоносимата жега в помещението обаче боята се беше размила от потта на малкото божество, оставяйки по кожата на бедрата му жълто-оранжеви петна, които само привличаха любопитството на някоя скучаеща особа, питаща се какво ли се крие между тях.

Но само един поглед беше достатъчен и Сула бе запленен от момчето, което естествено също не можеше да не оцени белоснежната му кожа, косите му с цвета на изгряващото слънце и необикновено светлите му, почти бели очи, каквито трудно биха могли да се открият у другиго. Да не говорим за красивото лице на Сула, което още преди години до такава степен беше омаяло един в поделението си потънал в забравата на времето представител на рода Емилий, че той беше прибрал тогава шестнайсетгодишния юноша, останал без пукната пара, и го беше влачил със себе си по време на целия преход от Патрас до Атина, удължавайки го умишлено (как не, като войниците трябваше да следват не използваните пътища, ами безкрайната брегова ивица на Пелопонес), за да може по-дълго време да се радва на услугите на храненика си.

Но в Атина Сула беше изритан на бърза ръка — Емилий беше твърде важна клечка, за да позволи някакво петно да засегне мъжкото му достойнство. Римляните винаги са презирали хомосексуализма, за разлика от гърците, които го считат за най-висша форма на любов. Така че онова, което един само би търсил как да скрие, друг би направил всичко възможно да покаже пред околните, ако ще и единствено за да ги смае. Но в случая със Сула не се получи очакваното. Той бързо откри, че страхът от разобличаването не само внася повече привкус на цялата работа, но е и причина за щедрост, далеч по-голяма от тази, на която е способен един грък, свикнал да получава всичко наготово и безплатно — дори когато става дума за такава превъзходна стока като Сула. Така че за него се стори най-подходящо просто да изнуди Емилий да му плати пътя обратно до Рим и да напусне Атина завинаги.

Разбира се, с възмъжаването всичко се беше променило. Щом брадата му започна да расте толкова бързо, че трябваше да я бръсне всеки ден, а гърдите му се покриха със златисточервеникави косми, мъжете престанаха да се интересуват много-много от него, а с това изчезна и щедростта им. Но Сула скоро откри, че жените са далеч по-глупави и вечните им копнежи по нещо, което той е способен да им даде, ги прави твърде лесни за използване. В детството си той не беше общувал кой знае колко с жени, защото майка му бе умряла още преди да е оставила у него някакви спомени, които да тачи, а баща му, като всеки обеднял пияница, го беше малко грижа за съдбата на наследниците му. Сула имаше сестра, Корнелия Сула, която беше две години по-голяма от него. Понеже по нищо не отстъпваше на красивия си брат, тя беше съумяла да се омъжи за един доста богат провинциалист от Пиценум, Луций Ноний, и беше заминала с него на север, за да се радва на лукса, с който забутаната провинция можеше да я обгради. Така шестнадесетгодишният Сула остана да се грижи сам за баща си, което съвсем естествено си каза своето по отношение хигиената, която двамата спазваха, и изобщо начина им на живот.

И изведнъж, когато вече беше навършил двадесет и четири, баща му се ожени повторно. Това в никакъв случай не можеше да се нарече събитието на годината, но за младежа, който от години измисляше всевъзможни начини да плаща пиянските дългове на родителя си, промяната беше неочаквана възможност да поотдъхне. Защото новата жена на баща му (казваше се Клитумна и произхождаше от някакво село в Умбрия) беше вдовица на много богат търговец, която беше имала предвидливостта да унищожи завещанието на покойния си съпруг и като омъжи единствената му дъщеря за някакъв търговец на зехтин от Калабрия, да прибере цялото наследство.

Какво толкова беше открила Клитумна у деградиралия напълно Сула Старши, дори собственият му син не можеше да проумее. Но ето, че Клитумна го покани и него в удобния си дом на Палатинския хълм и едва ли не от първата нощ скочи от леглото на съпруга си в това на доведения си син. Но младият Сула установи, че в него все още не е изтляла последната искрица на лоялност и уважение към баща му, затова се отърва възможно най-тактично от мащехата си и незабавно напусна дома й.

Беше спестил съвсем малко и едва успя да си намери две стаички в една „инсула“ на Есквилинския хълм, близо до Агера, за които му искаха три хиляди сестерции годишно: за повече нямаше възможности. Така разполагаше със самостоятелна стая и с още едно помещение, което служеше едновременно за кухня и за спалня на слугата му. Освен него Сула използваше и услугите на една девойка, която живееше два етажа над него и която срещу различно възнаграждение всички обитатели на полусрутената сграда намираха за какво да наемат. Веднъж в седмицата тя взимаше мръсните му дрехи и се запътваше към края на улицата, където сред гъсто застроения квартал се оформяше нещо като площадче. Там имаше малко светилище, каквито често могат да се видят по кръстопътищата, нещо като място за среща на всички събратя скитници, в чийто двор имаше малък шадраван. Представляваше скромно по размери каменно басейнче, над което гордо се пъчеше грозната фигура на сатира Силен, из чиято широко отворена уста щедро се изливаше вода — за спомен и слава на цензора Катон, който, произхождайки от низините, се беше оказал човек на място и бе сторил доста добрини на своя град. Служейки си с лакти, за да се добере до чешмата, девойката хвърляше туниките на Сула върху гладките камъни, хвърляше им порядъчен пердах с бухалката си, след което заедно с другите перачки изстискваше до капка прането (като, разбира се, и тя от своя страна им помагаше), сгъваше го възможно най-прилежно и го занасяше обратно на собственика му. Заплащането беше проста работа — един сеанс в леглото и ни чул, ни видял, особено пред киселия дъртак, който живееше с нея.

Тогава именно Сула се запозна с Никополис. На родния й гръцки това означаваше Град на победата и тъкмо като такава я възприе и той. Беше вдовица, достатъчно добре материално и влюбена в него до полуда. Единствената неприятност се състоеше в това, че ако тя подплатяваше страстта си, задоволявайки и най-налудничавите му прищевки, то настояваше всичко да й е под контрол и никога не й минаваше през ум да го остави с пари в себе си. Все едно имаше мащехата си пред себе си, мислеше си той и това никак не го въодушевяваше. Жените бяха глупачки, но умни глупачки. Или просто той беше твърде прозрачен, за да крие нещо от тях.

Две години след като се беше изселил от прекрасния дом на Клитумна, баща му умря — дългогодишното пиянство го бе оставило без черен дроб. Ако той беше цената, която Клитумна бе решила да заплати, за да има някога сина му, то хитрината й най-после успя: особено когато Сула откри, че мащехата му няма нищо против да споделя услугите му — и леглото си — с Никополис Гъркинята. Тримата заживяха в чудесни отношения заедно в къщата на Палатинския хълм и единствено от време на време в повод за дрязги се превръщаше слабостта на Сула към малките момченца. Той винаги се опитваше да убеди двете жени, че тази му слабост не заслужава особено внимание; нито изпитваше копнеж по невинността, нямаше желание да се шляе по Марсовото поле, за да прелъстява сенаторските синове, прекарващи времето си да размахват дървени мечове и да яздят дебели възглавници, оседлани като истински коне. Не, Сула се увличаше по онези малки продажници, истинските, закоравели професионалисти, за които нямаше тайни в бранша; истината бе, че те му напомняха за времето, когато той самият беше като тях.

Но тъй като жените му ненавиждаха мъжките му проститутки, а пък и той въпреки сексуалните си желания можеше да се нарече истински мъж, Сула възпираше своевременно страстите си или ако това му се стореше непосилно, в името на домашния мир, отиваше да ги задоволява по-далеч от погледа на Клитумна и Никополис. И така до новогодишната вечер, до последните дни от консулството на Публий Корнелий Сципион Назика и Луций Калпурний Бестия, до последните часове преди встъпването в длъжност на новите консули Марк Минуций Руф и Спурий Постумий Албин. Отсега нататък, ако зависеше от Клитумна и Никополис, щяха да я наричат Вечерта на Метробий.

И тримата обожаваха театъра, но не претенциозните гръцки глупости на Софокъл, Есхил и Еврипид, с техните маски, задгробни гласове и бомбастични стихове, от които кажи-речи нищо не се разбира. Не, обичаха комедията — искрящия латински хумор на Плавт, Невий или Теренций, а още повече простата, открита, направо идиотска пантомима, в която един до друг играят разсъблечената проститутка, непохватният шут, майсторът на оглушителните пръдни; в която шегите се изказват единствено с езика на жестовете, но затова пък са далеч по-смешни от всякакъв словесен каламбур; в която насред до болка познатата сценка се появява нещо ново, неочаквано, нещо истински изненадващо. Например маргаритки, забити в нечий прелъстителен задник или пък някой уж благопристоен свекър, който взема циците на снаха си за зрели пъпеши. Едно помръдване на пръста би могло да бъде по-красноречиво от хиляда думи; едно прелюбодеяние забавно, един истински бог — мъртво пиян; за всемогъщия Мим няма нищо свято.

Тримата бяха приятели с всеки комедиен актьор в Рим и никога не вдигаха празненство, без да са поканили на него поне няколко от „големите имена“. Ако зависеше от тях, трагедията отдавна да е била забранена — за тях тя просто не съществуваше като жанр — тъй както не съществуваше за всеки истински римлянин, който обича най-много смеха.

И така за празненството по случай Новата година у Клитумна бяха поканени между другите Сцилакс, Астера, Мило, Педокъл, Дафне и Марсий. Естествено всеки щеше да бъде костюмиран; Клитумна обожаваше да се маскира, също както и Никополис, а Сула изпитваше някаква скрита наслада да приема ролята на някой женски персонаж, и то по такъв начин, че страничният наблюдател да оцени по достойнство иронията, с която един добре запознат с женската същност мъж си позволява да я осмива.

Затова сега той си беше избрал ролята на Горгоната Медуза, без да забрави да сложи венец от живи змийчета, които хвърляха в ужас всички в залата всеки път, щом той доближеше някого и уж случайно тръснеше глава. Беше облечен в роба от ефирна коприна, която позволяваше на любопитните добре да разгледат най-голямата змия между краката му. Мащехата се беше превърнала в човекоподобна маймуна, сиреч беше се облякла в костюм от гъста козина, беше си боядисала голия задник в синьо и през цялото време подскачаше и се чешеше къде ли не. Никополис, която беше по природа далеч по-красива и надарена от Клитумна, бе предпочела далеч по-баналната роля на горската богиня Диана, за да изложи на показ дългите си, стройни крака и прекрасния си бюст, без да забравя да подтичва игриво на фона на музиката (за целта свиреше цял оркестър от флейти, гайди, звънци, лири, тъпани и какво ли още не), за да се чуе как тракат стреличките в малкия й колчан.

Празненството се очертаваше знаменателно. Сула със змийското гнездо върху главата си беше безспорно гвоздеят на вечерта, но Клитумна — маймуната разсмиваше най-много. Виното се лееше като река; смехът и писъците на присъстващите се чуваха далеч извън пределите на дома и пощуриха всички по-консервативни съседи много преди новогодишната нощ да е преминала в новогодишен ден. Последен от гостите пристигна, олюлявайки се, Сцилакс, обут в плоски сандали с коркови подметки, на главата си със златисторуса перука, с огромни изкуствени гърди, които издуваха пищната му рокля, натруфен с грим като някоя престаряла проститутка (бедната Венера!). Зад него се влачеше преданият Купидон — Метробий.

Най-скъпоценната змия на Сула попогледна изпод дрехата си новодошлия и любопитството скоро я подтикна да надигне главата си по-нависоко, което естествено никак не се понрави нито на Маймуната, нито на Диана. А да не забравяме, че и Венера не се почувства особено поласкана от тази чест, оказана на детенцето й. В резултат пред нищо неподозиращите зрители се разигра такава великолепна пантомима, каквато рядко можеше да се види по сцените: подскачащи сини задници, подскачащи голи бюстове, подскачащи руси перуки, подскачащи змии и най-накрая подскачащи крилати момченца. И като истински блестящ завършек, кратката и страстна сценка между Метробий и Сула, избрали за декор едно тъмно ъгълче, което обаче се оказа не чак дотам скрито от погледите на останалите действащи лица.

Разбира се, през цялото време Сула си даваше сметка, че извършва непоправима грешка, но това не промени намеренията му. В мига, в който бе видял как жълтеникавата боя потича по копринената кожа на бедрата, в момента, в който забеляза дългите мигли над гарвановочерните очи, Сула вече беше изгубил всякаква власт над деянията си; беше запленен, безнадеждно запленен. А щом ръката му се плъзна по фината тъкан на поличката, щом надигна ръба й, за да се покаже изотдолу цялата прелест на мургавата, неокосмена плът, не му оставаше нищо друго, освен да стори това, което и стори, сиреч да придърпа момчето в един тъмен ъгъл и да го обладае зад прикритието на една табуретка.

Фарсът едва не се превърна в трагедия. Клитумна грабна един скъпоценен бокал от александрийско стъкло, строши го в стената и с парчето, което остана в ръката й, заплашително се устреми към незащитеното лице на Сула. Никополис от своя страна се насочи към нея, въоръжена с празна кана от вино, а Сцилакс — към Метробий, размахвайки недвусмислено единия от корковите си сандали. Всички присъстващи за миг се обърнаха към малката групичка, любопитни да видят как ще свърши представлението. За щастие Сула не беше чак дотам пиян, че да не може да се разправи, и то по категоричен начин, с нападателите си. Сцилакс се запозна със здравия му юмрук, който щеше да доукраси грижливо гримираното му око с прелестна синина, която едва ли щеше да изчезне през идния месец. Полуголата Диана трябваше да изпита върху собствените си нежни крачета остриетата на стреличките в колчана си, а Клитумна беше на бърза ръка обърната надолу с главата и здравата нашляпана по синия задник. След което Сула дари за сбогом момчето с една дълга и чувствена целувка и се отпусна в леглото си, обзет от дълбоко отвращение от живота.

Едва призори на Нова година той ясно си даде сметка къде е грешката. Не ставаше дума за никакъв фарс, за никаква комедия. А за една трагедия, толкова непонятна и объркана, каквато дори и Софокъл, в пристъп на най-жестоко отчаяние от противоречията между богове и хора, не би бил способен да напише. Нова година беше рожденият ден на Сула. Той ставаше точно на тридесет години.

От Медуза вече нямаше и помен. Сега Сула, без да каже дума, изгледа двете лаещи кучки насреща си и в очите му проблесна такава ярост, болка и презрение, че жените за миг сякаш се вкамениха и се отпуснаха безпомощно върху леглото. Той стана, навлече си чиста туника и нареди на един от робите да му помогне да си сложи тога — дреха, каквато не беше обличал от години, освен когато отиваше на театър. Едва след като излезе, жените си възвърнаха способността да се движат, спогледаха се и жално захлипаха, не заради собствените си неволи, а заради неговите, които така и не можеха да разберат.

Истината беше, че Луций Корнелий Сула вече тридесет години живееше, обграден от лъжи. Всичко около него беше лъжа. Светът, в който се беше движил през тези трийсет години — свят, обитаван от пияници и просяци, актьори и проститутки, шарлатани и освободени роби, не беше неговият, такъв, какъвто би си го избрал.

Рим беше пълен с мъже, носещи фамилията Корнелий. Но повечето бяха наричани така не за друго, а защото дядовците, прадядовците им или още по-далечните им предци, независимо от това, дали са били свободни или роби, са служили при някой патриций от рода Корнелий. Когато в чест на нечия сватба, раждане или смърт същият този патриций Корнелий ги освободеше от задълженията им към него, или когато въпросният предшественик успееше да заплати със спестеното през годините цената на своята свобода, тогава той отнасяше със себе си и името на своя някогашен господар. Всички, които се зовяха Корнелий, всъщност не бяха нищо повече от клиенти на някой от патрициите с това име, които не можеха да не отдадат дължимото на онзи, който им беше дарил свободата и правото да се наричат граждани.

Като се изключат Клитумна и Никополис, всички, които се сблъскваха с Луций Корнелий Сула, смятаха, че и той е син, внук или по-далечен наследник на бивш слуга или роб на Корнелиите; а ако се съдеше по косите и очите му, които повече подхождаха на някой варварин, потеклото му по-скоро би се оказало робско. В крайна сметка имаше патриции, които се казваха Корнелий Сципион, Корнелий Лентул или Корнелий Мерула, но чувал ли беше някой за патриций с името Корнелий Сула? Изобщо какво означаваше това „Сула“!

Истината обаче беше, че Луций Корнелий Сула, който беше записан от цензорите в списъците на безимотните, на тъй наречените capite censi, защото беше един от многото жители на Рим, които не притежаваха никаква поземлена собственост, всъщност беше по произход истински патриций, син на патриций, внук на патриций… Родът му водеше своето начало още от далечните години, когато Рим не е бил основан. Ако зависеше единствено от кръвта в жилите му, то той спокойно би могъл да заеме своето място сред силните на деня, политическата му кариера рано или късно би го извела на върха на йерархическата стълба. Защото на човек като него консулството би прилягало много повече, отколкото на всеки друг.

Но неговата трагедия беше именно в това, че не притежаваше нищо. След като веднъж завинаги родът им бе изгубил поземлените си владения, баща му се беше показал напълно неспособен да възстанови поне част от стойността им в пари, лишавайки сина си от възможността да се причисли към последната от петте икономически състоятелни класи; единственото, което Сула дължеше на баща си, бе, че поне се радваше на римско гражданство. Но за бедния Луций Корнелий нямаше пурпурна ивица върху туниката, нито тънка, нито широка, нито конническа, нито сенаторска. Когато се представеше като член от триба Корнелия, всички около него се присмиваха на глупавото му чувство за хумор. Защото, ако наистина прародителят му е бил освобожденец на някого от Корнелиите, то мястото му беше или в триба Есквилина, или в триба Сатурана. В триба Корнелия влизат изключително земевладелци и в нея няма място за голтаци.

На тридесет години Сула би трябвало да заеме полагащото му се място в Сената — като избран от народа и одобрен от цензорите квестор, или просто по право, заради патрицианския си произход.

Вместо това той продължаваше да е играчка на две вулгарни жени, които ревниво го пазеха от света наоколо. Нямаше дори и най-слаба надежда, че някой ден ще разполага с достатъчно състояние, за да се възползва от правата, които му носеше благородният произход. Следващата година щеше да е цензорска — ох, да беше възможно да се представи пред цензорския трибунал на Форум Романум и да представи доказателство, че владенията му осигуряват един милион сестерции годишен доход! Това беше необходимият минимум, за да бъдеш приет в сенаторското съсловие. Или поне четиристотин хиляди сестерции, за да го обявят за конник. Уви, тъжната действителност беше, че всъщност Сула не притежаваше абсолютно нищо, годишният му доход никога не беше надвишавал десет хиляди сестерции, а дори в последните години се издържаше единствено от някакви си жени. За един римлянин, ако не притежава поне един роб, означава да е изпаднал в крайна нищета. Сула на няколко пъти през живота си беше изпадал в това унизително за всеки гражданин положение — той, патрицият Корнелий.

През онези две години, когато живееше отделно от баща си и новата му съпруга в двете стаички близо до Агера на Есквилинския хълм, той се беше принудил да си търси работа на римското пристанище, под Дървения мост, където се превиваше под тежестта на амфорите с вино или празните делви за зърно, само и само да задържи единствения си роб, който му служеше за доказателство пред целия свят, че не е стигнал до просешка тояга. Защото с възрастта растеше и честолюбието му и му ставаше все по-болезнено да осъзнава унизителното си положение. Именно от гордост така и не се опита да си намери постоянна и доходна работа — да се научи на някой занаят, да се хване като писар, счетоводител или преписвач на ръкописи за някое издателство или библиотека. Когато човек работи по доковете или по пазарищата, никой не го пита за нищо; но получи ли някоя сериозна служба, то мигновено ще се превърне в обект на внимание за всички около себе си, от което Сула най-много се страхуваше. Той нямаше достатъчно средства дори да се запише в армията. Потеклото му изискваше да води легионите в сражение, а той през живота си не бе държал меч, не бе яздил кон, не бе мятал копие дори на учебните площадки край Вила Публика на Марсово поле. Той, патрицият Корнелий.

Може би ако все пак бе потърсил помощта и съдействието на някой забравен роднина, ако се беше хвърлил в краката му в името на родовата кръв, щеше да получи достатъчно голям заем, който да промени живота му. Но гордостта — която между другото не му пречеше да живее с две цинични същества — не му позволяваше да бъде просяк. Друг патриций с името Корнелий Сула нямаше, а далечните му братовчеди едва ли щяха да се заинтересуват от незавидната му съдба. По-добре да си остане никой, дори ако трябва за това да се раздели и с последния си роб, отколкото да си създава име за сметка на клиентните си задължения към онзи, който се е бръкнал, за да го извади от калта. Все пак и той беше патриций… Корнелий.

След като тъй внезапно избяга от къщата на мащеха си, Сула всъщност не знаеше къде точно да отиде. Може би просто имаше нужда да се поразходи на чист въздух, да се поосвежи и успокои болката, която го мъчеше отвътре. Като се има предвид селският й произход, Клитумна си беше избрала доста странно място за живеене: на една улица с преуспели адвокати, членове на Сената и конници, които не можеха да се нарекат нито бедни, нито богати. Домът й се намираше в по-ниските части на Палатинския хълм, откъдето не се разкриваше кой знае каква гледка, но затова пък беше кажи-речи в самото сърце на политическия и деловия живот, близо до Форум Романум и заобикалящите го пазарища и колонади. Разбира се, Клитумна бе предпочела да живее в един от най-спокойните квартали на града, далеч от вертепите на Субура, където престъпленията бяха нещо обичайно, но шумните забави, които уреждаше, и съмнителните й приятелства често бяха причина на вратата й да чукат разгневените съседи, които като че ли от всичко най-много държаха на тишината. От едната й страна живееше преуспелият търговец — лихвар и управител на сдружение Тит Помпоний, а от другата сенаторът Гай Юлий Цезар.

Не че това имаше особено значение, защото рядко се срещаха. Това беше едно от предимствата (или недостатъците, зависи от случая) на римските домове, отворени единствено към вътрешния си двор — тъй наречения перистил, загърбвайки външния свят с голите си стени, без нито един прозорец, от който би могло да се погледне какви ги вършат домакините. Но това не пречеше на гостите на Клитумна, които обикновено с привършването на вечерята излизаха на двора да вдигнат врява до небесата и да превърнат домакинята си в напаст за всички жители на квартала.

Вече се беше зазорило. На няколко крачки пред Сула ситнеха жените на Гай Юлий Цезар, които с дебелите си зимни обувки с коркови подметки се опитваха да избегнат локвите и боклуците по пътя. „Отиват да зяпат церемонията“ — предположи той, като забави крачка и почти несъзнателно огледа увитите им във вълнени наметала фигури, оценявайки ги по достойнство като мъж, който цял живот свободно е задоволявал сексуалните си потребности. Майката беше от рода на Марциите — дъщеря на строителя на Аква Марция — и нямаше вид да е минала отдавна четиридесетте. Сула й даваше най-много четиридесет и пет. Все още изглеждаше добре — с тънка фигура, висока, мургава — изобщо имаше с какво да привлече погледа. Но в никакъв случай не можеше да съперничи на двете си дъщери, истинските Юлии. И двете бяха ослепителни русокоси красавици, но Сула винаги беше готов да се обзаложи, че по-малката ще обере всички лаври. Познаваше ги, защото от време на време ги беше виждал да се разхождат покрай сергиите, без да купуват; знаеше твърде добре, че кесиите им са също тъй тънки, както и кръшните им фигури и че баща им едва запазва мястото си в Сената. Конникът Тит Помпоний, другият съсед на Клитумна, имаше къде по-голямо влияние от него.

Парите — те и само те управляваха света. Без тях човек беше никой. Нищо чудно тогава, че всеки, който се издигнеше до положение, което би могъл да използва за увеличаване на собственото си благосъстояние, никога не изпускаше предоставилата му се възможност. Но и за да се натрупат пари с политическа кариера, пак бяха нужни пари — нали трябваше да се осигури по някакъв начин избирането за претор, което променяше коренно целия му живот; времето щеше да върне всичко с лихвите. Защото преторът щеше да бъде назначен за управител на някоя провинция и в тази провинция би бил равен единствено на боговете. Значи все нещо би могъл да запази и за себе си. Най-добре би било да започне война с някое погранично варварско племе — ще му вземе златото и светите съкровища, ще продаде пленниците в робство, ще прибере лъвския пай от спечеленото. Ако ли пък положението не се окажеше тъй розово, то откриваха му се други възможности: да търгува с жито и други стоки от първа необходимост, да дава заеми при лихви, от които да му се изправят косите на човек (и ако се наложи, да използва войниците си, за да си ги прибере), да подправи счетоводните книги, отчитащи събраните данъци, да продаде изгодно някому римското гражданство, да приеме подкуп, независимо дали става дума за сключване на търговска сделка или за освобождаване на някой провинциален град от данъчното му бреме към Рим.

Парите бяха всичко. Но откъде да ги намери? Откъде да намери достатъчно, за да влезе в Сената? Мечти, Луций Корнелий Сула! Напразни мечти!

Когато жената и дъщерите на Цезар свърнаха надясно по Кливус Викторие, за Сула не беше трудно да се досети накъде са се запътили. Най-вероятно бързаха да излязат на Ареа Флакиана, празното място, където навремето се беше издигал домът на Флак. Реши да ги последва. Докато изкачи най-стръмната част на улицата, която съвсем му взе дъха, дамите вече се бяха разположили върху походните си столове, а някакъв здравеняк, навярно тракиец, който беше нещо като предводител на скромната им свита от роби, се мъчеше на бърза ръка да издигне платнения навес за господарките си. Но както Сула забеляза, двете Юлии се задържаха за твърде кратко край майка си. В мига, в който тя се разговори с бременната съпруга на Тит Помпоний, девойките се надигнаха заедно със столовете си и тихомълком се примъкнаха до четирите момичета на Клавдий Пулхерите, разположили се доста далеч от майките си. Майките им ли? А, да! Лициния и Домиция. Сула ги познаваше и двете, и то твърде добре, защото се беше постарал да спи с всяка от тях поотделно. Затова сега, без изобщо да се оглежда, той заслиза по склона право към двете си познати.

— Добро утро, мили дами. — Застана пред тях и леко се поклони. — Какъв неприятен ден, нали?

Едва ли някоя от благородните обитателки на Палатинския хълм си правеше илюзии относно истинското положение на Сула — което го правеше още по-непоносимо. Ако приятелите и познатите му от простолюдието просто го смятаха за един от техните, то римската аристокрация никога не правеше подобна грешка. Всички патриции знаеха кой е родът му! Всички знаеха историята му, но знаеха и какви хора са били предците му. Някои може би го съжаляваха, други като Лициния и Домиция се забавляваха сексуално с него, но никой не би си мръднал пръста да му помогне.

Вятърът духаше от североизток и носеше острата, натрапчива миризма на изгасен огън — миризма на пушек, влажни въглища и негасена вар, над която се усещаше вонята на опърлено… на хиляди изгорели човешки и животински трупове. Миналото лято беше изгорял целият Виминал заедно с горната част на Есквилин — най-ужасният пожар в историята на Рим. Може би около една пета от града вече беше изчезнала в пламъците, преди населението да се организира и да събори много от все още незасегнатите сгради, за да спаси гъсто населените квартали на Субура и горната част на Есквилинския хълм. Само вятърът и Викус Лонгус, който се беше оказал достатъчно широк за целта, предотвратиха разпространението на огъня към разпръснатите по Квириналския хълм къщи, най-северната част на града, обхваната от Сервиевите стени.

Макар да беше изминала половин година от пожара, от мястото, където беше застанал сега Сула, още личаха жестоките следи от огнената стихия: отвъд пазара Мацелум хълмовете още плашеха окото; два квадратни километра и половина пустош — само черна земя и полуразрушени сгради. Колко бяха загиналите, никой не можеше да каже. Във всеки случай твърде много, щом като след пожара нуждаещите се от ново жилище не се бяха оказали кой знае колко. Затова и застрояването на опустошените райони вървеше, общо взето, бавно. Само тук-там някое огромно дървено скеле подсказваше, че се гради нова многоетажна инсула, която да напълни кесията на някой едър градски собственик.

За Сула беше доста забавно да види гримасата на неприятна изненада, която се изписа по лицата на Лициния и Домиция, щом разбраха кой ги беше поздравил; та нямаше ли най-после да се смили над тях и да ги остави на мира. „Нека още им държи, тъпи крави! — каза си той. — Чудя се дали някоя от тях знае, че съм спал и с другата?“ По всяка вероятност не. Което само можеше да допълни удоволствието му от неочакваната среща. Правеше се, че не забелязва скритите погледи, които двете си хвърлиха първо една на друга, а след това и на останалите жени наоколо. Ох, какво ли ще си помисли Марция! Тя, стълбът на нравствеността! Опората на благочестието!

— Беше ужасна седмица — затюхка се Лициния, без да отвръща поглед от опожарените хълмове, но гласът й прозвуча прекалено пискливо.

— Наистина — съгласи се Домиция, като се изкашля, за да прикрие неудобството си.

— Не бях на себе си от страх! — продължи Лициния. — По онова време, Луций Корнелий, живеехме в Карине и огънят се приближаваше все повече към нас. Естествено, щом пожарът беше овладян, първата ми работа беше да убедя Апий Клавдий да се преместим в тази част на града. Вярно, че човек никъде не може да се чувства съвсем сигурен, но така поне можем да се надяваме, че Форумът и Блатото ще ни предпазят, ако стане нещо в Субура.

— Беше красива гледка — отвърна й Сула, който си спомни как през онази седмица всяка вечер беше стоял на Весталските стълби, за да наблюдава незапомненото зрелище, въобразявайки си, че горящите квартали представляват някакъв неприятелски град, който той като римски пълководец е заповядал да бъде плячкосан и опожарен. — Наистина красива! — повтори той.

Тонът, с който изрече тези думи, подсказваше, че говори напълно сериозно. Нямаше как, в този миг Лициния се поддаде на изкушението да го погледне, но само след секунда като ужилена отвърна очи и за сетен път си каза с горчивина, че за нищо на света не е трябвало да се остави в ръцете на този мъж. Сула не само че беше опасен, но и нещо в главата му не беше наред.

— Е, всяко зло за добро — заключи тя тържествено. Братовчедите ми Публий и Луций Лициний закупиха едри парцели от изгорелите квартали. Твърдят, че с течение на времето стойността им ще се покачи многократно.

Лициния произхождаше от рода на Лициний Крас, където всички бяха милионери, даже много повече от милионери. А защо и той да не си намери някоя богата съпруга, подобно на нейния Апий Клавдий Пулхер? Наивни Сула! Та кой баща, брат или попечител на някоя благородна девойка би се съгласил на подобен брак?

Тази мисъл му развали цялото настроение и без да каже нито дума повече, той се обърна и се изкачи обратно на Кливус Викторие. По пътя забеляза, че двете Юлии са били привикани от майка си и сега седяха чинно до нея под прикритието на навеса. Погледът му се плъзна по голямата сестра и се спря задълго върху малката. Богове, не е ли за изхрускване! Като медено сладкишче, напоено с нектар лакомство, достойно за самите олимпийци. Нещо го бодна в гърдите и той се потърка под тогата, сякаш така болката щеше да се разсее по-бързо. Но с крайчеца на окото си забеляза как Юлия Младша се извръща на стола си и го изпраща с поглед.

Сула пое надолу по Весталските стълби към Форум Романум, после се заизкачва по Кливус Капитолинус, за да се смеси с тълпата, обградила храма на Юпитер Оптимус Максимус. Беше невероятен майстор в това да кара хората около него да се чувстват неудобно и усетят ли присъствието му, да се отдръпват едва ли не с погнуса. Обикновено използваше тази си способност в театъра, където винаги съумяваше да си намери удобно място, но сега необичайният му талант щеше да му позволи да си пробие път до най-предната редица конници, откъдето безпрепятствено да наблюдава извършваното жертвоприношение. По закон нямаше право да е там, но никой не би посмял да го изпъди. Сред конниците твърде малко знаеха за него, а дори и сред сенаторите се срещаха доста непознати лица, но от останалите все щеше да се намери кой да се застъпи за него, ако се повдигнеше въпросът за присъствието му.

Между хората с благородна кръв съществуваше някакво чувство за съпричастност, което дори толкова години, прекарани далеч от потока на политическия живот, не можеха да изличат; това чувство се беше предавало от поколение на поколение в продължение на хиляда години, беше, тъй да се каже, сраснало с душата на всеки патриций и като камбанка се обаждаше всеки път, когато над нечия аристократична глава надвиснеше буря или нещастие. Самият Сула отдавна се беше зарекъл за нищо на света да не се интересува от политическите интриги, които се плетяха на Форум Романум, защото какъв е смисълът да се вълнуваш от проблемите на една каста, сред която нямаш никакъв шанс да попаднеш. И все пак достатъчно му беше да прекара само няколко минути в редовете на конническото съсловие, за да му стане ясно, че се задава лоша година. Още една след дългия низ от нещастия, съпътстващи живота на града от убийството на Тиберий Семпроний Гракх, и десет години по-късно — принуденото самоубийство на брат му Гай Гракх. На Форума бяха засвяткали ножове и оттогава сякаш съдбата беше обърнала гръб на Рим във всяко отношение.

Човек живееше с чувството, че великият град е започнал да се топи, да се свива, да се задъхва от политическа немощ. Сула оглеждаше насъбралите се на площада сенатори и конници и всички му изглеждаха като жалки мижитурки. Онези, които носеха отговорността за пролятата кръв на повече от тридесет хиляди римски и италийски войници през последните десет години, заминали си завинаги от този свят заради техните собствени интереси, сега имаха наглостта да дремят прави насред площада въпреки неприятния дъжд, който ръмеше над главите им. Защото отново ставаше дума единствено за пари. За пари и още пари. Макар че и властта влизаше в сметката. Никой за нищо на света не трябваше да подценява ролята на политическата власт. Но дали тя зависеше от парите или те от нея? Кое беше средството и кое целта? Навярно въпросът имаше своя отговор за всекиго поотделно. Но къде сред тази тъжна сбирщина бяха истински великите мъже, онези, които щяха да дадат на Рим повече, отколкото да му отнемат?

Белият бик отказваше да се подчини. Пък и нищо чудно, ако бе чул кои са новоизбраните консули. „Аз самият — мислеше си Сула, — никога не бих си подложил бялото вратле под секирата заради такива нещастници като Спурий Постумий Албин; в крайна сметка какво като е патриций? А и как тъй ставаше, че все такива като него намираха пари?“ Отговорът беше прост. Постумий Албините винаги се женеха по сметка. Проклети да са хитреците му с хитреци!

Кръвта на животното бликна като фонтан. Каква загуба! Колко сила, колко енергия, колко мъжественост се похабяваха напразно. Но пък и какъв красив цвят наситен пурпур; вярно, че кръвта беше мазна, но затова пък колко величествено мощните й струи се стичаха надолу по хълма, между краката на хората. Сула беше запленен от гледката. Нима всичко, изпълнено с енергия, бе червено? Огънят, кръвта, косата… неговата коса, пенисът, сенаторските обувки, мускулите, разтопеният метал, лавата.

Беше време да се оттегли. Но къде да отиде? Замаян от видяното, той почти несъзнателно срещна свирепия поглед на някакъв висок сенатор, облечен в тога претекста, която свидетелстваше за високото му положение. Удивително! Ето това се казва истински мъж! Но кой е той? Не даваше вид да е представител на знатна фамилия. Колкото и да бе отчужден от своите събратя, Сула винаги и у всекиго би различил характерните черти на всеки патрициански род.

Не, който и да беше непознатият, със сигурност не принадлежеше към знатните фамилии. Най-малкото носът му подсказваше, че в рода му има нещо келтско: беше твърде малък и твърде прав, за да го наречеш римски. Дали не произхожда от Пиценум? Но пък тези гъсти вежди! Без съмнение и те бяха келтски. Но лицето на непознатия имаше два дълбоки белега от меч, които обаче в никакъв случай не го загрозяваха. Да, това беше плебей, но какъв плебей! Едновременно силен, жесток и интелигентен. Същински орел. Кой е той? Не е бил консул, защото Сула знаеше всички живи консули до най-стария. Тогава претор? Явно не е избран тази година, защото иначе щеше да е при колегите си, скупчили се един до друг зад двамата консули и навирили нос с такова достолепие, на каквото е способна само някоя застаряваща царица, натрупала с годините завидно състояние.

Е — ех! Сула рязко се извърна и загърби конници и сенатори, включително и бившия претор с осанка на орел. Време беше да си върви. Но къде да отиде? Къде другаде, ако не в единственото убежище, което си беше намерил, между отпуснатите, състаряващи ден след ден тела на мащехата и любовницата му? Той вдигна рамене и се усмихна презрително. В крайна сметка имаше много други в далеч по-окаяно положение от неговото. „Да — съгласи се нечий глас дълбоко в съзнанието му, — но не и сред онези, чието място от днес би трябвало да е в Сената.“

Неприятното в това да си чужд монарх на посещение в Рим беше, че не можеш да преминаваш неговите свещени граници, тъй наречения помериум. Така че Югурта, царят на Нумидия, беше принуден да прекара целия новогодишен ден във вилата, която беше наел прескъпо в горната част на Пинцийския хълм, за да се радва на живописната гледка, която му предлагаше голямата извивка на Тибър около Марсово поле. Агентът, който му я беше намерил, се беше захласнал да му я описва с часове, без да забравя да наблегне на вълшебната картина на Яникулума и Ватиканския хълм в далечината, както и на тучните зелени ливади по двата бряга на Тибър — Марсовото и Ватиканското поле. „Обзалагам се, че в Нумидия трудно ще се открие река с размерите на добрия стар Татко Тибър!“ — дрънкаше самонадеяният дребосък, опитвайки се да прикрие очебийния факт, че е нает от същия онзи сенатор, който открай време най-ревностно поддържаше каузата на Югурта, но пък и само с безрезервната си преданост едва ли би могъл да си позволи да се храни цяла година със змиорки. Откъде им беше дошъл този навик на тукашните да смятат, че всеки човек — да не говорим, че в случая ставаше дума за цар, — който не се е родил римлянин, лапа мухи? На Югурта му беше повече от ясно кой е истинският собственик на вилата, ясно му беше, че и относно наема са го оскубали здраво. Но за всичко си имаше време и място, а нито Рим, нито сключването на договора за луксозната вила бяха подходящи човек да проявява искреност.

Наистина, когато Югурта седеше в лоджията срещу просторната си градина, пред него се разкриваше хубава гледка. Но за него тя не беше нищо особено, а когато вятърът довяваше тежката смрад на човешки нечистотии от пазарищата по Вия Ректа край Марсово поле, той за сетен път се замисляше не беше ли сбъркал, че не си избра за жилище някоя вила по-далеч от града, някъде в Бовиле или Тускулум. Привикнал на големите разстояния в родната Нумидия, на него не биха му направили никакво впечатление двайсет и петте километра, които отделяха Рим от Бовиле и Тускулум. А след като и без това не му позволяваха да влиза в самия град, какъв беше смисълът да кисне пред самите му врати, освен в пристъп на досада да им се изплюе върху свещената граница.

Разбира се, ако се обърнеше на деветдесет градуса, Югурта щеше да види скалите на Капитолия и задната стена на храма на Юпитер Оптимус Максимус, в който според уверенията на агентите му новоизбраните консули би трябвало в момента да откриват първото за годината заседание на Сената.

Как трябва да се държи човек с римляните? Само ако знаеше отговора на този въпрос, вероятно Югурта би могъл с ръка на сърцето си да заяви, че наистина не се притеснява.

В началото всичко изглеждаше лесно. Дядо му не беше друг, а великият Масиниса, създал царство Нумидия от руините на разгромения от римляните Картаген, простиращи се по целия северноафрикански бряг. В началото възмогването на Масиниса беше гледано с добро око от римляните, които дори открито му помагаха да устрои държавата си, но по-късно, когато силите му укрепнаха прекалено много и държавата му започна да наследява все повече и повече неща от политическата уредба на Картаген, Рим изведнъж се разтревожи да не би под носа му да изгрее някой нов негов съперник и лека-полека започна да се държи враждебно. За щастие на цяла Нумидия Масиниса умря във възможно най-подходящия момент. Разбирайки, че след всеки силен цар на престола се възкачва нечия слаба натура, той още приживе бе предпочел да остави на Сципион Емилиян да раздели новосъздаденото му царство между тримата му синове. Но Сципион Емилиян се бе показал значително по-мъдър, отколкото Масиниса навярно е предполагал: вместо просто да раздели огромната територия на царството на три, той разграничи управленческите функции на тримата наследници. Най-старият получи държавната хазна и под негово попечителство бяха дадени всички дворци в страната, вторият син беше обявен за пръв пълководец на Нумидия, а най-малкият беше натоварен да съблюдава спазването на законите. Което означаваше, че онзи, който командваше армията, нямаше нужните средства, за да вдигне въстание, другият нямаше нужната войска, а третият не можеше да разчита нито на едното, нито на другото.

Но още преди негодуванието на един от тримата да е прераснало в мисъл за бунт, двамата по-малки братя умряха, оставяйки първородния син на баща си, Миципса, да управлява самичък. Все пак и двамата се бяха постарали да създадат наследници, които да му причинят достатъчно главоболия: двама законни синове и един извънбрачен, на име Югурта. Един от тримата щеше да наследи трона на Миципса след смъртта му, но кой точно? Всичко се обърка съвсем, когато малко преди своя край дотогава бездетният Миципса също се сдоби с две мъжки рожби — Адербал и Хиемпсал. Това беше достатъчно, за да потъне целият двор в сплетни и интриги, защото възрастта на всеки от претендентите беше обратнопропорционална на законовите му основания да наследи короната. Копелето Югурта беше най-възрастният от всички, а двамата синове на действителния цар едва прохождаха.

Докато беше жив, дядо му Масиниса никога не бе прикривал искреното си презрение към Югурта — не толкова, задето беше незаконороден, колкото заради майка му, представителка на най-нискостоящата прослойка в държавата — номадка — берберка. Миципса беше наследил изцяло отношението на баща си към внука му и когато един ден си даде сметка, че нежеланият му племенник се е превърнал в красив и интелигентен младеж, той си постави за цел непременно да го отстрани от борбата за трона. Сципион Емилиян беше поискал от царя на Нумидия да му прати съюзнически подкрепления за обсадата на Нуманция и Миципса се възползва от случая да се отърве от Югурта, като го натовари с командването на войските в Испания. Предполагаше се, че Югурта няма да се върне жив от похода.

Само че събитията се развиха съвсем неочаквано. Югурта беше роден пълководец, а освен това той твърде скоро успя да си създаде приятели сред римляните, двама, от които имаше за своите най-близки хора на света. И двамата бяха младши военни трибуни, прикрепени към щаба на Сципион Емилиян; имената им бяха Гай Марий и Публий Рутилий Руф. Между другото тримата бяха връстници — тогава бяха на по двайсет и три.

Малко преди приключването на кампанията Сципион Емилиян повика Югурта в палатката си, където му изнесе дълга беседа на тема няма ли да е по-добре той да се отнася почтено с Рим, неговия Сенат и народ, отколкото да завързва контакти с конкретни, твърде конкретни римски граждани. Югурта го изслуша от край до край невъзмутимо. Животът му сред римляните по време на обсадата на Нуманция го беше научил на едно-единствено нещо за тях, а именно, че всеки римлянин, който таи някаква амбиция за политическа кариера и издигане в обществото, неизменно се оказва неспособен да я подплати със средства. С други думи, всеки римлянин можеше да бъде купен.

При завръщането си в Нумидия Югурта носеше писмо от Сципион Емилиян до цар Миципса. В него толкова подчертано се изтъкваха смелостта, благоразумието и необикновеният интелект, проявени от Югурта по време на войната, че старият Миципса за кратко време забрави наследената от баща си неприязън към младия си племенник. И някъде по времето, когато Гай Семпроний Гракх намери смъртта си в горичката Фурина, в подножието на Яникуланския хълм, цар Миципса официално осинови Югурта и го обяви за пръв наследник на нумидийския престол. Обаче не забрави изрично да упомене в политическото си завещание, че Югурта не бива в никакъв случай да бъде провъзгласен за цар; на него бе отредил ролята на попечител на двете си невръстни деца, които едва навлизаха в пубертета.

Много скоро след като бе направил тези си разпореждания относно бъдещето на царството си, цар Миципса почина, оставяйки двамата си малолетни наследници на грижата на регента Югурта. По-малко от година след това по поръчение на Югурта по-малкият брат Хиемпсал беше убит; големият, Адербал, се спаси от клопката, която му се готвеше, и избяга в Рим, където се представи пред Сената и поиска от римския народ да уреди вътрешните работи на Нумидия и да лиши от власт Югурта.

— Всъщност защо толкова се страхуваме от тях? — питаше сега Югурта, връщайки се в настоящето, и отново зарея поглед в дъждеца, стелещ се като пелена над учебните площадки и пазарищата и закриващ напълно отсрещния бряг на Тибър.

В лоджията беше пълно с народ, но с изключение на един-единствен човек всички бяха просто охрана. Югурта не се доверяваше на тукашните гладиатори, които обикновено биваха наемани за целта, и си беше довел свои хора от Нумидия — всъщност това бяха същите онези, които преди седем години му бяха донесли главата на младия принц Хиемпсал, а пет години по-късно го бяха зарадвали и с тази на принц Адербал.

Този човек, към когото се обръщаше с въпроса си Югурта, представляваше едър, но не чак толкова, колкото него, мъж със семитски вид, който се беше разположил удобно на стол до своя цар. Ако се съдеше по поведението им, двамата трябваше да са кръвно обвързани — каквито всъщност и бяха, но Югурта често се правеше, че го забравя. Презряната майка на Югурта беше най-обикновено номадско момиче, произхождащо от някое забравено от боговете берберско племе, едно момиче, за което никой не би се сетил, ако не беше одрало кожата на Троянската Елена. Единствената компания на царя в този навъсен новогодишен ден беше природеният му брат, син на скромната му майка и на един от царедворците, за когото бащата на Югурта я беше омъжил от благоприличие. Името на този природен брат беше Бомилкар и той във всичко се беше показвал предан на своя повелител.

— Защо наистина толкова се страхуваме от тях? — отново попита Югурта, като този път в гласа му прозвуча нотка на отчаяние.

Бомилкар въздъхна:

— Според мен отговорът е твърде прост. Носи стоманен шлем, който повече прилича на обърнат леген, червеникавокафява туника и дълга до коленете плетена ризница, в ръката си държи къс меч, който да си признаем изглежда доста глупаво, закачил е на пояса си кама, дълга почти колкото меча, и е увесил на гърба си едно-две копия с малки остриета. Не е наемник. Не е и просяк. Казва се римски пехотинец.

Югурта изсумтя недоволно и поклати глава в знак на несъгласие:

— Това, уви, е само част от отговора. И римските войници умират както всички други.

— Умират, но много трудно — възрази му Бомилкар.

— Не, не, става въпрос за нещо съвсем различно. Което така и не мога да разбера! Човек може да ги купи толкова лесно, колкото и да си вземе хляб от фурната; следователно и те самите би трябвало да са меки като хляб. Но не са.

— Имаш предвид водачите им.

— Водачите им… Сиреч именитите Бащи на Сената. Та те са толкова корумпирани! Тогава защо толкова години не са се разложили? Би трябвало да са станали като восък, да са се стопили. Но не са. Вместо това са корави като камъни, студени като лед и в същото време хитри и лукави като партиянски сатрапи. И никога не се отказват. Ще се захванеш с някого от тях, ще го прикоткаш, ще си го опитомиш и изведнъж той изчезва и на негово място се появява друг, при когото нищо, ама нищо не е същото. Все едно си попаднал в друга вселена.

— И да не говорим, че точно онзи, който най-много ти трябва, точно него никога не би могъл да купиш. И не защото си няма цена, а защото, каквато и да е цената, ти не можеш да я заплатиш. Нямам предвид само парите — допълни Бомилкар.

— Ненавиждам ги, всички до един — процеди Югурта през зъби.

— Аз също. Но само с ненавист трудно ще се отървем от тях, не мислиш ли?

— Нумидия е моя! — възкликна царят. — Та те дори не я искат, даваш ли си сметка! Просто обичат да си пъхат носа навсякъде. Навсякъде!

Бомилкар безпомощно вдигна ръце.

— Нищо не ме питай повече, Югурта, защото нищо не знам. Знам само, че сега си в Рим и че бъдещето ни е единствено в ръцете на боговете.

„Така си е“ — каза си царят на Нумидия и отново потъна в размисъл.

Когато преди шест години младият Адербал беше избягал в Рим, Югурта много добре знаеше как трябва да постъпи и не се забави нито за миг. От негово име за Рим замина многобройна делегация, носеща злато, сребро, скъпоценни камъни, произведения на изкуството — изобщо всичко, което можеше да зарадва римската аристокрация. Интересно, че римляните никога не се поддаваха на изкушенията на плътта и беше невъзможно да ги подкупиш с жени или с момченца. Оставяха се да бъдат залъгвани единствено със стоки, които биха могли по-късно да препродадат. И като се имаха предвид тогавашните обстоятелства, делегацията си свърши добре работата.

Римляните бяха обсебени от идеята, че за всичко трябва да има я някой комитет, я някоя комисия и нищо не можеше да им достави по-голямо удоволствие от това да пратят групичка официални посланици, до която и да е далечна точка на света, която да разучава, назначава, поучава и което е винаги нейната крайна цел — да подобрява. Всеки друг на тяхно място би повел цяла армия със себе си, но римляните се появяваха облечени не в ризници, а в тоги, и следвани не от въоръжени до зъби пълчища, а само от своите ликтори, които едва ли биха могли да им гарантират нужната закрила, ако се наложеше; но това не им пречеше да дават заповеди и да изискват те да бъдат изпълнявани, сякаш наистина са дошли като завоеватели. И както обикновено се случваше, всички се подчиняваха.

Което върна Югурта отново на въпроса: „Защо се страхуваме от тях?“ „Ами, просто защото се страхуваме. Страхуваме се. Но по каква причина? Може би защото сред тях винаги ще се намери някой Марк Емилий Скавър.“

Когато Адербал беше отишъл в Рим да се жалва от чичо си, именно Скавър беше убедил Сената да не подкрепя каузата на Югурта. Един-единствен човек беше възразил на триста умни глави! И все пак този единствен глас беше надделял, беше им натяквал своите съображения, докато постепенно спечели по-голямата част от сенаторите. Именно заради Скавър се достигна до онзи фалшив компромис, който не удовлетворяваше нито Югурта, нито Адербал, а именно комитет от десетина римски сенатори, водени от Луций Опимий да бие път чак до Нумидия и там, след като се убеди на място какво е разположението на силите, да каже тежката си дума. И какво измъдри пустият му комитет? Раздели царството. Адербал получи източната половина със столица Цирта, половина, която беше по-гъсто населената и макар да отстъпваше по своите богатства на другата, развиваше далеч по-интензивни търговски връзки. За Югурта остана западната половина, притисната от една страна от Адербал, от другата — от царство Мавритания. Доволни от решението си, римляните си се бяха върнали у дома, а Югурта остана да дебне подходящия момент да се разправи веднъж завинаги с Адербал. И за да се подсигури откъм тила си, счете за най-подходящо да вземе за жена дъщерята на мавританския цар.

Така той търпеливо чака в продължение на четири години, след което нападна войските на Адербал някъде между Цирта и морското й пристанище Беатен. Адербал успя да се оттегли зад стените на столицата си, където организира отбраната си, подкрепян от големия брой римски и италийски търговци, които, представлявайки гръбнака на икономическия живот в цяла Нумидия, се радваха на голямо влияние. В римското присъствие в страната нямаше нищо необичайно: където и да отидеше човек по света, неизменно щеше да се сблъска с някоя римско — италийска търговска колония, която развива свободно своята дейност дори и по места, с които Рим официално не е влизал в почти никакви отношения и където още не са и помислили, че някой ден ще трябва да търсят закрилата му.

Разбира се, новината за избухналата война между Югурта и Адербал стигна съвсем скоро и до ушите на Сената. Сенатът от своя страна реагира светкавично, като изпрати нов комитет, този път само от трима, но затова пък чаровни млади сенатори (хем така щяха да придобият опит, хем и да се окажеха неспособни, Рим нямаше какво да изгуби), които трябваше да разплетат нумидийския възел. Югурта пръв се добра до тях, погрижи се те изобщо да не влязат в контакт с Адербал или с когото и да било жител на Цирта и ги изпрати обратно у дома, натоварени с прескъпи дарове.

Но Адербал все пак успя да изпроводи свой човек в Рим, който да поиска помощ за него. Този път начело на поредния комитет за Нумидия замина самият Марк Емилий Скавър, който още стоеше твърдо на негова страна. Но положението в цяла Африка се беше усложнило до такава степен, че римските представители не посмяха да напуснат пределите на римската африканска провинция и в крайна сметка се видяха принудени да се завърнат в Рим, без да са се срещнали с нито един от двамата претенденти за престола и следователно, без да са успели с нищо да променят хода на събитията. Междувременно Югурта успя да превземе Цирта и по разбираеми причини Адербал веднага беше обезглавен. Но по не чак толкова разбираеми причини Югурта попрекали с екзекуциите и не остави в цяла Цирта нито един жив римски или италийски търговец, с което си навлече гнева на римския сенат и народ, и то без никаква надежда някога да постигне дълготраен мир с тях.

Новините за клането, извършено над римските и италийски търговци в Цирта, се бяха разнесли в Рим преди петнайсет месеца, през есента. Един от народните трибуни, Гай Мемий, по този повод държа такава сърцераздирателна реч на Форума, че занапред каквито и подкупи да дадеше Югурта, катастрофата изглеждаше неизбежна. Вторият консул, Луций Калпурний Бестия, още при встъпването си в длъжност беше призован да тръгне на поход срещу Нумидия, за да покаже на Югурта, че не може току-така да посяга на живота на римските граждани.

Но Бестия се бе оказал продажен човек и Югурта успя да го купи. Шест месеца по-късно, с негова помощ той съумя да сключи мир с Рим. Цената бяха тридесет бойни слона, които минаха на разположение на Бестия, заедно с малко пари за римската хазна… и доста по-значителна сума, озовала се тихомълком в личната съкровищница на самия Бестия. Рим изглеждаше доволен от решението, а Югурта най-после бе признат за едноличен владетел на цяла Нумидия.

Но Гай Мемий, който малко се интересуваше, че вече не е народен трибун, така и не замлъкна. Ден след ден продължаваше своята кампания за хвърляне цялостна светлина върху нумидийския въпрос. Ден след ден той подновяваше своите обвинения срещу Бестия, че е измъкнал пари от Югурта в замяна на мира и оставането му на престола. Най-сетне постигна целта си, защото наплашеният от словата му Сенат реши да провери тяхната правдивост. В Нумидия беше изпратен преторът Луций Касий Лонгин, който беше получил изричното нареждане да доведе лично цар Югурта в Рим, за да съобщи на Гай Мемий имената на всички онези, които е подкупвал. Ако царят трябваше да отговаря единствено пред Сената, то положението му далеч не би изглеждало толкова тревожно, но Югурта трябваше да се отчита пред народа.

Когато преторът Касий пристигна в Цирта и съобщи на царя желанието на Сената, Югурта нямаше как да откаже и го придружи обратно до Рим. Само че защо? Защо всички толкова се страхуваха? Какво толкова можеше да направи Рим? Да нахлуе с войски в Нумидия? Но в армията винаги щяха да се намерят повече продажници като Бестия, отколкото принципни хора като Гай Мемий! Защо въпреки това всички се страхуваха? Та не беше ли върхът на безочието от страна на Рим да пратят един-единствен човек, който да хване владетеля на една обширна и богата страна за врата и да го поведе след себе си като послушно животно?

И Югурта беше постъпил като послушно животно: стегна си безропотно багажа, покани някои от доверениците си да го придружат, избра петдесетте най-опитни бойци от царската си гвардия и се качи на един кораб с претора Касий. Това беше станало преди два месеца. Два месеца, през които не се случи нищо особено.

Вярно, че Гай Мемий беше удържал на думата си! Беше свикнал плебейското събрание в цирка на Фламиний, който се намираше извън свещените граници на града и следователно нищо не пречеше на Югурта да се яви лично пред народа. Целта на тази среща беше да се даде възможност на всеки римски гражданин, независимо от общественото му положение да чуе как царят на Нумидия ще отговори на въпросите на Гай Мемий, а именно кого и как е подкупил. Нямаше жител на града, който да не знае какви точно въпроси Гай Мемий смята да зададе и затова циркът беше препълнен с хора, които бяха залели цялата арена, оставяйки закъснелите да напрягат слух от трибуните, където не се чуваше кой знае колко.

Но и Югурта знаеше как най-добре да подготви защитата си. Кампанията в Испания, а и годините след това добре го бяха научили как да се справя с римляните. Най-лесно щеше да му бъде, ако подкупи някой и друг народен трибун.

На книга последните стояха сравнително ниско в служебната йерархия и дори сред сенаторите те отстъпваха по почести на много други. Народните трибуни не разполагаха с империум — ако тази дума изобщо може да се преведе на нумидийски. Империум! Да имаш империум означава такава власт, каквато би се полагала на един бог, ако слезе сред смъртните. Всъщност това беше и основната причина някакъв си претор да може да заповядва на един цар. Управителите на провинции имаха империум. Консулите имаха империум. Преторите имаха империум. Куриатните едили имаха империум. Но всеки империум означава нещо различно и има различна сила. Единственият видим признак, че даден магистрат е удостоен с империум, е правото му да се обгражда с ликтори. Ликторите професионалисти, чиято задача е да вървят пред носителя на империум, за да му разчистват път, и които носят на лявото си рамо тъй наречените фасции — сноп от пръчки, завързани с пурпурна връв.

Други магистрати, например цензорите, нямат империум. Нито плебейските едили. Нито квесторите. Нито — а това бяха именно служителите, на които Югурта най-много разчиташе — народните трибуни. Последните, представляваха изборни представители на плебса — сиреч на онази огромна маса римски граждани, които не могат да твърдят, че са патриции. Патрициите бяха древните аристократи, онези, чиито предци са записани сред Бащите на Рим. Преди четиристотин години, когато републиката беше още млада и едва стъпваше на краката си, само патрициите можеха да решават съдбата й. Но понеже с времето и сред плебеите се намериха такива, които притежаваха едновременно пари и власт и които също успяха да си пробият път до Сената и куриатния стол, те също пожелаха да станат аристократи. В резултат се появи съсловието на тъй наречените нобили, сиреч знатни люде. Така патрициите, от една страна, и нобилите, от друга, образуваха своеобразната двойствена римска аристокрация. За да бъдеше приет сред нобилите, достатъчно беше някой от рода ти да е бил консул, а вече нямаше нищо, което да спре един амбициозен плебей да се добере до консулския пост. Плебейското достойнство беше уважено. Плебсът разполагаше със свой орган на управление, в който не се допускаха патриции. Заради нарасналата сила на плебса обаче въпреки неучастието на патрициите в този сравнително нов орган плебейското събрание предлагаше и приемаше почти всички закони. Десетте народни трибуни бяха избирани да отразяват интересите на плебса. Всяка година те бяха сменяни. Това беше и най-ужасната страна на римското държавно управление: всички висши магистрати служеха в продължение само на една година, което означаваше, че никога не можеш да си купиш човек, който да управлява достатъчно дълго, за да имаш някаква полза от него. Всяка година трябваше да се подкупва нов. А обикновено дори повече от един.

Един народен трибун не притежаваше империум, нито се считаше за висш магистрат и на пръв поглед изглеждаше, че с него или без него е все същото. Но с времето трибуните бяха успели да се превърнат в действително най-значителните служители в държавата. В техните ръце беше истинската власт, защото само те имаха правото на вето. И тяхното вето се отнасяше до всички и до всичко; никой, освен диктатора, не можеше да убегне от силата му, а от почти сто години в Рим диктатор изобщо не беше избиран. Народният трибун можеше да използва своето право на вето и срещу цензора, и срещу консула, и срещу претора, и срещу Сената, и срещу другите девет народни трибуни, и срещу центуриатните, и срещу трибутните комиции; каквото и да му се предложеше, той можеше да му наложи вето — както и обикновено правеше. Освен това личността му се считаше за свещена и неприкосновена, което означаваше, че никой, под страх от смъртно наказание, не можеше да му пречи да изпълнява задълженията си. Народният трибун създаваше законите. Дори Сенатът нямаше това право; на него му беше позволено единствено да препоръча даден закон да бъде формулиран и приет.

Разбира се, всичко това беше измислено, за да се наложи в римското управление една добре балансирана система, която да не позволява на никоя своя съставна част да вземе превес над останалите. И ако римляните в своите нрави отговаряха на тази съвършена политическа уредба, то тя без съмнение би проработила както трябва. Но понеже те не се различаваха особено от другите хора по света, и системата им обикновено трябваше да бъде заобиколена, за да се постигне нещо. Всъщност от всички народи по света едва ли има равни на римляните в тяхната невероятна способност да заобикалят закона по законен начин. И така, цар Югурта си купи един народен трибун — един „никой“, ако можем да го наречем така, защото не принадлежеше към някоя знатна фамилия, нито можеше да се нарече богат. Но така или иначе Гай Баебий беше законно избран на своя пост, а това беше най-важното. Когато на масата пред него бяха изсипани купищата сребърни денарии, той загреба с шепи от тях и тихомълком ги прехвърли в дванадесетте си чувала, без много-много да се замисля, че по този начин се превръща в собственост на нумидийския цар.

Малко преди да си е отишла старата година, Гай Мемий свика дългоочакваното народно събрание в цирка на Фламиний, където пред множеството се изправи самият цар Югурта. И докато царят стоеше със склонена глава на трибуните, а тълпата се опитваше да не вдига шум, за да се чуят отговорите му, Гай Мемий зададе своя пръв въпрос:

— Подкупил ли си Луций Опимий?

Но преди още царят да си е отворил устата, сред събранието прогърмя гласът на Гай Баебий:

— Царю Югурта, забранявам ти да отговаряш на Гай Мемий!

Повече не му трябваше.

Току-що той беше наложил своето вето. След като веднъж това му е било забранено от народен трибун, ако сега Югурта отговореше, щеше да престъпи закона. Плебейското събрание беше свикано напразно; на разочарованото множество не му оставаше нищо друго, освен да потегли обратно към къщи, обсъждайки полугласно случилото се. Нищо чудно, че на Гай Мемий му беше причерняло пред очите и трябваше приятелите му да го хванат и да го отведат от цирка, преди да е извършил нещо непоправимо. Гай Баебий излъчваше такова достойнство, докато на свой ред се оттегляше, че току-виж някой беше повярвал в честността и неподкупността му.

И все пак Сенатът не даде позволението си Югурта да се прибере в родината си и сега, на Нова година, той киснеше в лоджията на прескъпо наетата си вила и прекарваше времето си в ругаене на Рим и римляните. Никой от двамата новоизбрани консули все още не беше дал признаци, че едно частно дарение би го заинтересувало; не си струваше никой от новоизбраните претори да получава подобни предложения, а и новите народни трибуни не вдъхваха доверие.

Най-големият проблем с даването на подкупи беше, че човек не можеше просто ей тъй да ги хвърли като въдица във водата; трябваше да се изчака първо рибата да се появи на повърхността, да покаже, че й се иска да лапне златната кукичка. Но ако останеше на дълбокото, където всичко й беше толкова добре познато, то на рибаря не му оставаше нищо друго, освен да остави плавката си да се носи по вълните и да чака, проявявайки всичкото търпение, на което е способен.

Но пък и как би могъл сега да стои със скръстени ръце и да чака, когато царството му вече се беше превърнало в прицел на не един алчен поглед? И Гауда, законният син на Мастанабал, и Масива, синът на Гулуса, имаха основателни претенции към престола. Но най-лошото бе, че не бяха единствените, на които им се щеше да си го присвоят. За Югурта беше наложително да се прибере в родината си. А вместо това трябваше да чака, безпомощен да промени каквото и да било. Да замине, без да е получил разрешение от Сената, можеше да се счете като обявяване на война. Доколкото познаваше общественото мнение, никой в Рим не желаеше тази война, но пък и никой от агентите му не можеше да гарантира накъде ще се наклонят везните в Сената. Неговите членове, ако и да бяха с вързани ръце относно законодателството, все пак единствени имаха право на глас относно външните дела на Рим; само от тях зависеше дали ще се започне война и как ще се управляват римските провинции. Агентите на Югурта вече му бяха донесли, че Марк Емилий Скавър е побеснял след ветото на Гай Баебий. А думата на Скавър в Сената тежеше повече от тази на всеки друг и той беше способен сам да насочи цялостната държавна политика. Той вече неведнъж бе изразявал мнението си, че Югурта не мисли доброто на Рим.

Доведеният му брат Бомилкар седеше безмълвен и чакаше гневът на Югурта да се уталожи. Имаше да му съобщи новини, но от опит знаеше, че докато царят му не се успокои, по-добре да не ги споменава. В неговите очи Югурта беше наистина забележителна личност. Притежаваше такава вътрешна енергия и способност да се справя с всичко. А колко препятствия му се бе налагало да преодолява, и то само заради ниското положение на майка си. Защо за всички потеклото имаше такова значение? Та дори ако нумидийската аристокрация искаше да се отличава от народа със своята финикийска кръв, нима тя не течеше и в жилите на Югурта и не бе оставила своя отпечатък в чертите му? Вярно, че наполовина беше берберин. Но и двата народа бяха семитски, а берберите бяха населявали Северна Африка много преди финикийците да се заселят по бреговете й.

В Югурта обаче се бяха съчетали най-хубавите страни и на двете народности. От майка си, берберката, беше наследил светлосивите очи, правилния нос, издълженото си, изпито лице, както и високия си ръст. Но от Мастанабал, финикиеца, бяха останали черните, навити на масури къдрици, гъстото окосмяване по всички части на тялото му, мургавият тен и кокалестата фигура. Може би и затова правеше такова силно впечатление: светлите му очи изненадваха всеки, дори много хора се плашеха от тях. След като в продължение на столетия беше живяла в непрекъснат контакт с гърците, нумидийската аристокрация съвсем се беше елинизирала и се обличаше по гръцки образец. Обаче гръцките дрехи като че ли не подхождаха на Югурта, който изглеждаше далеч по-добре яхнал буен кон, с меч, висящ на хълбока, с шлем, броня и набедреници. Според Бомилкар беше твърде жалко, че жителите на Рим нямаха възможността да се възхитят на господаря му; чак го обземаше трепет, като си представеше гледката. Но това беше изкушение, за което по-добре беше да не мисли! По-добре още на другия ден да извърши жертвоприношение в чест на Фортуна, отколкото някога римляните да видят Югурта облечен за бой.

Царят постепенно се успокои и напрегнатото му изражение изчезна. Не беше никак приятно да разваля душевния покой, който така и така напоследък твърде рядко навестяваше брат му, за да му съобщи още тревожни новини. Но по-добре щеше да бъде, ако той чуеше всичко още сега от своя най-предан служител, отколкото по-късно от устата на някой от глупавите си агенти, които не биха го пожалили за нищо на света.

— Царю? — наруши мълчанието Бомилкар.

Сивите очи се обърнаха към него въпросително:

— Какво?

— Снощи, докато бях у Квинт Цецилий Метел, на масата подочух нещо.

Това, разбира се, нямаше как да не засегне честолюбието на Югурта: Бомилкар можеше да се разхожда съвсем свободно из Рим, защото не беше цар. И все така се случваше, че именно него, а не Югурта, канеха на вечеря.

— И какъв е този слух? — рязко попита царят.

— Че Масива се е появил в Рим. И което е по-лошо, успял е да заинтересува със случая си консула Спурий Постумий Албин, който ще представи от негово име петиция пред Сената.

Царят подскочи като ужилен и извъртя стола си към Бомилкар, за да го гледа в лицето.

— Тъкмо се чудех къде се е скрил този жалък червей — просъска той. — Е, вече знам. Но защо той ще отиде при консула, а не аз? Та Албин много добре знае, че от мен може да изкопчи много повече, отколкото от Масива.

— Не и според сведенията, до които успях да се добера — отговори брат му. — Мисля, че са сключили сделка, изгодна и за двама им, за чието изпълнение трябва само на Албин да бъде поверено управлението на римска Африка. Докато ти стоиш тук с вързани ръце, Албин потегля с една нищожна армийка за Африка, удря един бърз марш — маньовър до Цирта и „Да живее Масива, цар на Нумидия!“ Предполагам, че когато всичко това стане, цар Масива ще има с какво да се отблагодари както подобава на Албин.

— Трябва незабавно да се върна у дома! — извика царят.

— Знам! Но как?

— Не мислиш, че все пак ще успея да спечеля Албин на своя страна? Все още разполагам с достатъчно пари в наличност, а ако трябва, винаги ще намеря и още!

Бомилкар поклати глава:

— Новият консул не те обича. Пропусна да му пратиш подарък за рождения ден преди месец. А Масива не забрави. Всъщност той прати на два пъти подаръци на Албин: веднъж, когато го избраха за консул, и веднъж за рождения му ден.

— За всичко са виновни проклетите ми агенти! — изскърца със зъби Югурта. — Вече са си казали, че съм губещата партия, и дори не си правят труда да ме осведомяват.

Той прехапа устни.

— А според теб ще загубя ли?

Бомилкар се усмихна:

— Да загубиш? Ти? Никога!

— Не знам… Масива! Не знам дали ти минава през ума, но аз вече съвсем бях забравил за него. Мислех, че е в Киренайка при Птолемей Апион — вдигна рамене Югурта, който явно вече се беше овладял. — Може да се окаже фалшива тревога. Кой ти каза?

— Самият Метел. Той всичко знае. Слухти навсякъде и има защо, след като смята догодина да се кандидатира за консул. Това не означава, че самият той одобрява сделката на Албин. Напротив, ако беше с него, нямаше да го издаде пред мен. Но ти го знаеш какъв е Метел — от онези римляни от старото поколение, които не биха се оставили да бъдат подкупени за нищо на света. Никак не му е приятно да гледа как всички царе по земята идват да просят пред портите на Рим.

— Метел може да си позволи лукса да бъде страж на непорочността! — изрече хапливо Югурта. — Та кой Цецилий Метел не е богат като Крез? Цяла Испания и Азия са разделили помежду си. Но ако си мислят, че ще си поделят и Нумидия, грешно си правят сметката! Както и Спурий Постумий Албин! Името ми да не е Югурта, ако не му дам да се разбере.

Царят се изправи на стола си.

— Сигурно ли е, че Масива е тук?

— Според Метел, да.

— Първо трябва да научим имената на двамата консули, които ще управляват Африка и Македония.

Бомилкар едва не му се изсмя в лицето:

— Само не ми казвай, че вярваш в безпристрастния жребий!

— Вече не знам на какво да вярвам с тези римляни мрачно отбеляза Югурта. — Хем си мисля, че всичко е решено предварително, хем си казвам, че току-виж пустите му хитреци решат отново да се подиграят с целия свят и наистина да дадат думата на късмета. Така че ще чакам, Бомилкар. Когато науча какъв е бил жребият, тогава ще реша как да постъпя.

При тези думи той обърна стола си и отново зарея поглед в дъжда.

Бяха три деца в старата, измазана в бяло ферма близо до Арпинум: Гай Марий беше най-големият, след него идваше сестра му Мария, а най-накрая по-малкият му брат Марк Марий. Естествено родителите им тайно ги гласяха да заемат подобаващото им се място сред големците в града и областта, но никой не смееше дори да мечтае, че ще постигнат нещо повече. Родителите на Марий се имаха за хора с благороден произход, но до края щяха да си останат старомодни и чистосърдечни провинциалисти, които не смеят да си покажат носа извън неголямото си имение в Арпинум, където единствено можеха да се чувстват господари. Римският сенат беше нещо далечно и непостижимо. Вярно, че цензорът Катон беше раздвижил доста духовете на провинциалната аристокрация със своето неочаквано издигане, но и той беше родом от Тускулум, сиреч бе израснал на не повече от двайсетина километра от Сервиевите стени. Арпинум се намираше доста по-далеч и никой от областта не би могъл да си представи, че някой ден синът му ще се издигне до сенаторския сан.

Тук не ставаше дума за пари — пари имаше предостатъчно. Мариите никога не се бяха оплаквали от нищо. Арпинум беше богат край с много плодородна земя, която беше разделена между три фамилии: Мариите, Гратидиите и Тулий Цицероните. Когато някой Марий, Гратидий или Тулий Цицерон тръгнеше да се жени, той си търсеше жена не в Рим, а в Путеоли, където живееше фамилията на Граниите — могъщ клан от преуспяващи търговци, които някога бяха започнали от Арпинум, но сега търгуваха малко или много с цял свят.

Още като дете Гай Марий беше сгоден за една от представителките на този род на богаташи, която, понеже беше по-малка и от годеника си, търпеливо чакаше в бащиния си дом в Путеоли да порасне достатъчно, за да му стане жена. Но на Гай Марий не беше съдено да обикне жена. Нито мъж. Той се влюби, и то веднъж завинаги, в армията — страстта му беше толкова естествена и спонтанна, „изгората“ му го даряваше с толкова радост и щастие, че той се зарече да й остане верен до гроб. Беше се записал като кадет във войската на седемнадесетия си рожден ден, жалвайки се, че по онова време не се водеше нито една сериозна война. Все пак устоя на скуката, съпътстваща живота на всеки младши офицер от консулските легиони, и дочака деня, когато, вече двадесет и три годишен, беше зачислен към личния щаб на Сципион Емилиян по време на обсадата на Нуманция в Испания.

Скоро Марий се сприятели с Публий Рутилий Руф и с нумидийския принц Югурта, негови връстници. Тримата си спечелиха уважението на Сципион Емилиян, който ласкаво ги кръсти Ужасяващото трио. Никой сред тях не можеше да се похвали, че принадлежи към висшите обществени кръгове в Рим. Югурта си оставаше просто един чужденец, родът на Публий Рутилий Руф беше намерил място в Сената сравнително отскоро — стотина години, не повече, и досега никой от предците на младежа не се беше добрал до консулския пост, а Гай Марий беше наследник на провинциални земевладелци. Разбира се, по онова време никой от тримата не се вълнуваше от политика; войнишкият живот им стигаше.

Все пак Гай Марий беше малко по-особен случай. Той беше роден за войник, но и за нещо повече — беше създаден да командва армии.

— Той винаги знае какво и как трябва да се направи говореше за него Сципион Емилиян, без да забрави да въздъхне, може би от завист. Не че самият Сципион Емилиян не можеше да прецени какво и как трябва да се направи, но за него това се беше превърнало по-скоро в навик. От малък беше вечерял в компанията на не един и двама велики пълководци и беше слушал разговорите им. Беше откърмен с военното дело, но повечето от хитростите, с които искаше да срази врага, ги беше чул от други. Сам той бе постигнал твърде малко. Сципион Емилиян дължеше много повече на военното си образование, отколкото на дългогодишната си служба. Той искрено вярваше, че успехът на една кампания може да се осигури още върху картата, преди първият доброволец да се е записал в легионите.

Докато на Гай Марий всичко му идваше отръки. На седемнайсет той все още беше едно дребничко и слабо момче, което по всичко изглеждаше, че ще се запомни като злоядо и проклето дете, като галеника на мама, който в очите на баща си представлява срам за семейството. Но ето, че един ден момчето обу войнишките ботуши, нахлузи тежката бронзова броня върху дебелата си дреха и пое по пътя на истинското си израстване, за да се окаже след някоя и друга година, че и телом, и духом превъзхожда всеки в рода си. Защото младшият офицер Марий щеше да възпита у себе си не само смелост и сила, но най-вече воля за самостоятелност и независимост. С което неочаквано спечели симпатиите на строгия си баща и лека-полека започна да отблъсква майка си.

За Гай Марий не съществуваше друга алтернатива, освен да заеме своето място някъде в огромния механизъм на най-могъщата военна машина на всички времена римския легион. Нямаше поход, който да му се стори уморителен, нямаше учение, което да му бъде досадно или неприятно. Така и не беше дадена онази заповед, по-унизителна от всяка друга, която би могла да убие пламенния му ентусиазъм да служи на своя командир. Каквото и да се искаше от него, той го изпълняваше с вътрешното удовлетворение, че следва своя войнски дълг.

В Нуманция Марий се сблъска с един седемнадесетгодишен кадет, който по лична заповед на Сципион Емилиян току-що беше пристигнал от Рим, за да се присъедини към щаба му. Това бе младият тогава Квинт Цецилий Метел, брат на онзи същия Цецилий Метел, който след една успешна кампания срещу варварите из Далматинските планини в Илирия си прикачи към името когномена Далматик, а след това успя да се добере до сана на върховен понтифекс — най-високия религиозен пост сред римляните. Младият Метел беше типичен представител на фамилията си: упорит до смърт, без никакъв усет за работата, която се е заел да върши, но затова пък решен на всяка цена да я докара до успешен край и което беше най-важното, бе убеден, че се справя по-добре от всеки друг. Самият Сципион Емилиян беше твърде възпитан, за да му каже в лицето какво точно мисли за него, но явно седемнадесетгодишният всезнайко още с пристигането си в Нуманция успя да му се качи на главата, защото скоро беше прехвърлен на грижите на Ужасяващото трио, сиреч на Югурта, Рутилий Руф и Марий. Те от своя страна бяха твърде млади, за да изпитват милост и съчувствие към самонадеяния новобранец, и понеже тъй и тъй не се бяха зарадвали особено на умопомрачителната му компания, направиха всичко по силите си да го вкарат овреме в правия път. Не че прекаляваха — просто младият Метел трябваше да си знае мястото.

Докато Нуманция се държеше и Сципион Емилиян имаше да се занимава с по-важни въпроси, момчето безропотно се примиряваше със съдбата си. Но един ден крепостта най-сетне падна, след което беше и порядъчно оплячкосана. Всички в легиона — от военачалника до последния легионер — получиха правото да се изпонатряскат на воля и Ужасяващото трио се възползва от случая да докаже на какво е способно. По някаква случайност в същия ден Квинт Цецилий Метел имаше и свой повод да празнува — навършваше осемнайсет, а това беше добра причина и той да пие с другарите си. Ужасяващото трио обаче не можеше да подмине току-така рождения му ден и реши, че ще бъде най-подходящо, ако му го честити, хвърляйки го с дружни усилия при прасетата в една кочина.

Метел се надигна от калта напълно изтрезнял и усети, че повече не може да сдържи спотайваната толкова дълго време омраза:

— Вие… вие, жалки нищожества! За какви се мислите, бе? Не, не, по-добре аз да ви кажа кои сте! Ти, Югурта, мръсен чужденец такъв, та ти не заслужаваш дори да ни лижеш подметките на нас, римляните! А ти, Рутилий, си просто един подмазвач и нищо повече! За разлика от Гай Марий, който и това не е — прост италийски селянин, който и думичка не може да каже на гръцки! Как смеете! Как смеете! Та не си ли давате сметка кой съм аз? Не си ли давате сметка кой е родът ми? Не вие, а аз съм Цецилий Метел. Не вие, а ние сме били царе в Етрурия още преди Рим да се е пръкнал! Месеци наред търпя обидите ви, но всичко свърши! Да се отнасят с мен като с някакъв подчинен, сякаш са ми командири! Как смеете! Как смеете!

При тези думи нито Югурта, нито другите благоволиха да му отвърнат, ами продължиха да се облягат върху оградата на кочината и да мигат като бухали, сякаш изобщо не разбираха какво им се говори. Най-сетне Публий Рутилий Руф, у когото практичното мислене на военния се съчетаваше с рядко висока образованост, прехвърли единия си крак от другата страна на оградата, за да я яхне като кон, и усмихнат до уши, си изказа мнението по въпроса:

— Аз наистина оценявам по достойнство всичко онова, което ти току-що каза, Квинт Цецилий — започна подигравателно той, — но там е работата, о, царю на Етрурия, че доколкото мога да видя оттук, на главата си носиш не корона, ами някаква свинска фъшкия. — Тук другите двама не пропуснаха да се засмеят. — Може би ще е по-добре първо да се изкъпеш, а после да ни разправяш приказките си. Току-виж тогава не сме ти се смели толкова.

На Метел обаче толкова му беше причерняло пред очите, че никак не му се слушаха дълбокомислени съвети. С рязко движение той почисти главата си и високомерно просъска:

— Рутилий! Че какво име е това, дето напоследък се мъдри и по сенаторските списъци? Оскански нещастници, това сте вие! Селяни!

— О, я недей така! — уж приятелски го прекъсна Рутилий Руф. — То и аз поназнайвам етруски и ако приятелите ми се интересуват, бих могъл да им преведа на латински какво значи „метел“. — Както си седеше на оградата, той се извърна към Югурта и Марий. — С тази дума са се наричали наемниците, освободени от служба — обясни им той, сякаш бяха в училище.

Това вече беше прекалено. Младият Метел сграбчи Рутилий Руф за крака и рязко го дръпна до себе си в благоуханната кал, където двамата се счепкаха и започнаха да си раздават удари, където падне, с което обаче спорът им едва ли би се разрешил, ако Югурта и Марий не бяха сметнали за нужно и те да се присъединят към забавата. Заливайки се от смях, двамата на свой ред скочиха насред кочината, за да бъдат наобиколени от прасетата, които, каквито си бяха невъзпитани, надали щяха да пропуснат случая да си наврат носа там, където не им е работа. Най-накрая Ужасяващото трио реши, че на Метел му стига да го газят в калта, и го пусна да се изправи. Той само това и чакаше, за да си плюе на петите, но не и преди да им се закани през зъби:

— Ще ми платите за това!

— Да, да, няма да забравим! — изпрати го с щастлива усмивка Югурта, който наистина беше в добро настроение.

„Но колелото — размишляваше Гай Марий, докато се бършеше с кърпата, — направи своя пълен кръг, независимо от всичко, което опитахме, за да го спрем.“ Преди години насреща си имаха просто едно недорасло момче, което не можеше да се похвали с друго, освен със славното си потекло. Но думите му, изказани, за да ги засегнат, си оставаха самата истина. Та в края на краищата кои бяха те, Ужасяващото трио от Нуманция? Един мръсен чужденец, един подмазвач и един прост италийски селянин, който не знае думичка гръцки. Това и нищо повече. Рим им беше дал да се разберат.

Още преди години Югурта можеше да бъде признат за цар на Нумидия, да бъде превърнат в един от многобройните владетели — клиенти, чиято задача е да слушат бащинските съвети на римските си покровители и да не им създават проблеми. Вместо това обаче той трябваше да се сблъска с безмилостната съпротива на всемогъщия клан на Цецилий Метелите и сега, притиснат до стената, се питаше как Рим смята да разреши династическите му спорове с многобройните му нумидийски братовчеди, опитвайки се да купи с пари онова, което със способностите си вече беше доказал — че заслужава повече от всеки друг.

Вятърничавият Публий Рутилий Руф — любимият ученик на философа Панеций, от чиято дарба на писател и войник, на ловък и съобразителен политик се възхищаваше цялото обкръжение на Сципион — от своя страна така и не получи консулския пост, който му беше обещан в същата онази година, когато Марий едва-едва се беше добрал до преторската длъжност. И това се дължеше не толкова на скромния му произход, колкото на омразата, която си бе спечелил от същите онези всемогъщи Цецилий Метели, което пък, както беше и в случая с Югурта, автоматично го правеше враг на Марк Емилий Скавър, човек, стоящ твърде близо до тях, за да бъде безразличен към каузата им.

Колкото до него, Гай Марий, то дори онзи Прасчо, Квинт Цецилий Метел, трябваше да му признае, че за един прост италиец, който не знае думичка гръцки, беше успял да постигне наистина завидни успехи. Но защо изобщо се беше захванал да гони политическа кариера в Рим? Много просто. Защото Сципион Емилиян (който подобно на повечето истински патриции нямаше нужда да се държи като сноб) мислеше, че така трябва. Сципион Емилиян винаги беше считал, че Марий е прекалено ценен за Рим, за да си остане просто някакъв провинциален големец без бъдеще. И което беше по-важно, ако той не получеше поне преторска длъжност, никога не би могъл да командва армия.

И така Марий се кандидатира за военен трибун, беше избран без никакви усложнения, сетне се кандидатира и за квестор и получи одобрението на цензорите, за да се превърне в първия прост италиец, незнаещ думичка гръцки, намерил място сред римските сенатори. Не беше ли удивително! Семейството му в Арпинум не можеше да повярва. Мандатът на Марий привърши, но той продължи да се изкачва по обществената стълба. Колкото и странно да изглежда, но именно съдействието на Цецилий Метелите му помогна да си осигури избирането за народен трибун в онези години, когато след самоубийството на Гай Гракх в Рим цареше най-жесток терор. Този път обаче Марий трябваше да почака цяла година. Избирането му за народен трибун не се оказа тъй лесно, както заемането на предишните му длъжности. За да сполучи, му трябваше да опита повторно, използвайки заблуждението у Цецилий Метелите, че са го спечелили окончателно на своя страна. Марий скоро ги убеди, че са се излъгали, защото ревностно защищаваше свободата на плебейското събрание, което след смъртта на Гай Гракх живееше под постоянната заплаха да попадне под пряка зависимост от Сената. Луций Цецилий Метел Далматик се опита да прокара закон, силно ограничаващ законодателните права на плебейското събрание, но Гай Марий му наложи вето. И никакви увещания или заплахи не помогнаха той да се отметне от думата си.

Но ветото му струваше скъпо. След като едногодишният му мандат като народен трибун изтече, Марий се опита да получи мястото на един от двамата плебейски едили, но лобито на Цецилий Метелите този път не му даде никакъв шанс. Затова той хвърли всички сили в борбата за преторското кресло, където отново срещна опозицията на Цецилий Метелите. Начело с Метел Далматик те започнаха яростна кампания срещу Гай Марий, обявявайки го едновременно за импотентен и за изпитващ слабост към малките момченца, и за какво ли още не. По негов адрес се говореше, че се хранел с човешки екскременти, че принадлежал към тайни бакхански или орфически общества, че приемал подкупи под всякаква форма, че бил спал със сестра си и майка си и т.н. Беше открита и друга, много проста, но затова пък твърде ефективна формула: просто всеки трябваше да разбере, че Гай Марий не е римлянин, че Гай Марий е никой, израснал в глухата италийска провинция, че Рим още не е изгубил дотам способността си да отглежда синове, достойни за управлението, за да избира за претор някакъв си Гай Марий. За мнозина това беше достатъчно.

Сред всички тези обвинения и клевети имаше едно твърдение, което на пръв поглед изглеждаше безобидно, но затова пък със своята лъжовност вбесяваше Гай Марий: а именно старата приказка, че не знаел гръцки и затова не би му подхождало да заема висши постове. Работата беше там, че той говореше, и то твърде добре, гръцки. С тази разлика, че учителите му бяха азиатски гърци педагогът му произхождаше от Лампсак на Хелеспонта, а граматикът му — от Амизос в Понт, — заради което и двамата имаха твърде подчертан акцент. Така че Гай Марий се беше научил да говори гръцки по начин, който го представяше пред околните като нискообразован човек и следователно неспособен да поеме голяма отговорност. Нямаше как, Марий трябваше да се признае за победен; излизаше, че да говориш гръцки с азиатски акцент е също толкова голям недостатък, колкото и да не го говориш изобщо. Затова и се беше зарекъл повече да не изрече и думичка на гръцки, напук на всички римски предразсъдъци, че именно неговото познаване или непознаване е най-красноречивото доказателство, дали човек е културен и образован.

Както и да е. Успя да бъде избран сред прегорите, макар и последен по ранг. При това се измъкна чист след набързо скалъпеното обвинение в опит за подкуп, с което го посрещнаха на новия пост. Подкуп! Та той дори не можеше да помисли за подобно нещо! В онези години Марий просто не разполагаше със средства, за да подкупва, когото и да било. За щастие сред хората, които го бяха издигнали за претор, се намериха и такива, които от собствен опит или от чутото от други се бяха запознали със способностите му на военен командир. Римляните винаги са изпитвали слабост към превъзходните войници и това го спаси.

Сенатът го назначи за управител на Далечна Испания с мисълта, че така ще го държи настрана от политическия живот и че може би най-после ще успее да го направи свой човек. Но понеже Гай Марий беше преди всичко военен, от това си назначаване той можеше само да спечели.

Иберийците — особено полудивите племена на запад в Лузитания и на северозапад в Кантабрия — владееха до съвършенство една военна тактика, която оставаше неразбираема за повечето римски офицери и носеше големи успехи срещу римските легиони. Те никога не даваха генерално сражение, както беше прието у повечето народи по света — една доста рискована стратегия, при която всичко се залага на една карта и която, ако имаш за противник римските легиони, обикновено води до катастрофално поражение. Не, иберийците си бяха дали добре сметка с кого си имат работа и отдавна се бяха решили да се бият до последен дъх, ако ще и войната да продължи с години. Защото за тях тази война значеше много — тя единствена можеше да запази етническата им самоличност; келтиберийските племена се бореха не за друго, а за собствената си социална и културна независимост.

Но понеже не им стигаха средствата да поддържат толкова време една добре обучена армия, местните бяха захванали жестока и безкомпромисна война срещу нашественика, в която малко или много участваше цялото население. Те никога не влизаха в открито сражение, вместо това устройваха засади на противниковите отряди, извършваха наказателни набези над римските лагери и селища, прибягваха до убийства, до грабежи, до опустошаване на цели стопанства, които вече са минали във вражи ръце, сиреч са се превърнали в римска собственост. Появяваха се там, където най-малко ги очакваха, не спазваха никакъв строй, никакъв ред, никога не носеха униформи, по които да се отличават. Тактиката им беше да удрят изневиделица и да изчезват като фантоми из дебрите на планините си, където бяха недосегаеми. Случваше се някой легион да влезе в градче, за което е имало сигурни сведения, че местният римски гарнизон е бил изклан до крак, но вместо на нож, населението ги посрещаше с такова безразличие, сякаш всички току-що са се разбудили от следобедната си дрямка и не могат да разберат за какво точно става дума. Римляните никъде не можеха да се чувстват в свои води.

Испания беше изключително богата страна, поради което всеки искаше да я завладее. Още преди цяло хилядолетие местното иберийско население се беше сблъскало с келтските племена, прехвърлили Пиренеите, за да се настанят в земите на юг от тях и в крайна сметка да се смесят с местното население. От юг пък периодично нахлуваха маври и бербери, които прехвърляха тесните проливи, разделящи Испания от Африка, и с културата си допълваха самобитността на полуострова.

Пак преди около хилядолетие по испанските брегове се бяха настанили финикийски колонисти, дошли от далечните Тир, Сидон и Берит в Сирия, а няколко века след тях бяха пристигнали и гърците. Преди двеста години в Испания на свой ред стъпиха картагенците, наследници на сирийските финикийци, основали могъща империя по северния африкански бряг, и ето, че Испания престана да бъде просто един затънтен край на Средиземноморието. Защото картагенците бяха дошли заради богатствата й: заради нейното злато, сребро, олово, цинк, мед, желязо. Испанските планини бяха богати на всякакви метали, а тяхното търсене по света непрестанно нарастваше. Цялото картагенско могъщество зависеше от испанските рудни находища. Дори пътят на калая минаваше през Испания, въпреки че там нямаше калаени находища. Мините се намираха на приказните Каситериди, тъй наречените Острови на калая, някъде накрай света, металът се пренасяше по море до малките кантабрийски пристанища, откъдето по търговските пътища на Испания достигаше до бреговете на Средиземноморието.

Картагенците бяха отлични мореплаватели, владееха Сицилия, Сардиния и Корсика, а това означаваше, че рано или късно техните интереси ще се сблъскат с римските. Конфликтът беше избухнал преди сто и петдесет години.

Необходими бяха три войни в продължение на повече от век, за да бъде разгромен Картаген. Градът беше изравнен със земята, а всички негови отвъдморски владения, включително мините в Испания, станаха владения на Рим.

Практичните римляни скоро установиха, че би било най-добре Испания да бъде управлявана от две места едновременно, затова разделиха полуострова на две провинции: Близка Испания (Хиспания Цитериор) и Далечна Испания (Хиспания Ултериор). Управителят на Далечна Испания имаше под свой контрол цялата южна и западна част на страната, чийто център се намираше в мощната стара финикийска крепост Гадес по течението на реката Бетис. На управителя на Близка Испания се полагаше другата половина на полуострова — северната и източната му част, където политическият и военен център се преместваше според нуждите из цялата крайбрежна долина, гледаща към Балеарските острови. Най-западната и най-северозападната части на Испания — Лузитания и Кантабрия — все още оставаха недостъпни за Рим.

Въпреки урока, получен от Сципион Емилиян при Нуманция, племената, населяващи Испания, продължаваха да се съпротивляват на римската окупация, използвайки всички онези средства, изброени по-горе. Но когато Гай Марий пристигна в Далечна Испания, за да поеме управлението й, той си каза, че в крайна сметка нищо не му пречи да прибегне до същите оръжия, които използваха враговете му. Неусетно и римляните започнаха да приготвят засади, да извършват наказателни набези, да грабят и да избиват мирното население. Това им донесе големи успехи. Границите на Римска Испания се разшириха далеч навътре в Лузитания и по билото на величествената планинска верига, от която извираха реките Бетис, Анас и Тагус.

Няма да бъде преувеличено, ако се каже, че заедно с разширяването на римските граници, растеше и богатството на онези римски граждани, които взимаха най-дейно участие в завоеванията — техни ставаха богатите залежи на метали, особено златните, сребърните, медните и железните рудници. И съвсем естествено лъвският пай от всичко придобито отиваше в ръцете на управителя — онзи, който по закон изпълняваше дълга си към римския сенат и народ, но който се ползваше повече от всеки друг от благата на новозавзетите земи. Вярно, че римската съкровищница получаваше своя дял, но собствеността върху рудниците преминаваше в ръцете на частни лица, които със своя търговски нюх и безскрупулност можеха далеч по-сполучливо да реализират истинската им стойност.

Гай Марий забогатя. И щеше да забогатява все повече и повече. Всяка нова мина ставаше изцяло или поне отчасти негова. Това от своя страна му помогна да участва в едрите сдружения, извършващи всевъзможни търговски дейности — от закупуване, пренос и разпродажба на зърно до лихварство и обществено благоустройство — не само в Рим, но и в целия римски свят.

Преди да напусне Испания, той беше обявен от войниците си за император, което му даваше правото да поиска от Сената да му бъде отсъден триумф. Като се имаше предвид огромната печалба, която държавната хазна бе получила от новозавоюваните територии под формата на данъци, налози и десятъци, Сенатът нямаше как да не изпълни желанието на войниците. Така Марий се качи на старата като света колесница на триумфа, за да измине подобно на много други достойни римляни преди него определения от традицията път на славата, заедно с живото свидетелство за своите победи — тълпите пленници, облечени в обичайните си носии, които да покажат на римския народ какви врагове е имал насреща си, и да мечтае, че след две години ще получи консулския пост. Той, Гай Марий от Арпинум, презреният италийски простак, незнаещ думичка гръцки, щеше да стане консул в най-великия град на света. Щеше да се завърне в Испания, за да довърши започнатото, щеше да превърне завоюваната земя в мирна и цветуща провинция, която никой повече няма да оспорва на Рим. Но вече минаваше пета година, откакто той се беше завърнал в Рим. Пет години! Цецилий Метелите бяха спечелили — той никога нямаше да бъде консул.

— Ще си сложа кианската тога — обърна се Марий към роба, който чакаше заповедите му. Много хора на негово място биха се отпуснали блажено във ваната и биха се оставили на робите си да ги търкат, жулят и масажират вместо тях, но Гай Марий винаги предпочиташе сам да си върши черната работа, дори и у дома. На четиридесет и седем години той още притежаваше стегнато тяло. Относно физиката си нямаше от какво да се срамува! Колкото и да беше бездеен животът му в последно време, той продължаваше да се поддържа с упражнения: вдигаше редовно гири, а разполагаше ли с повече време, отиваше да плува във водите на Тибър (имаше една отсечка, наречена Тригариум, в която беше придобил навика да преплува на няколко пъти реката от единия бряг до другия), след което се прибираше тичешком от далечния край на Марсово поле до дома си в подножието на Капитолийския хълм. Косата му вече оредяваше на темето, но все още му бяха останали достатъчно буйни къдрици, с които да прикрие този малък недостатък. Повече не можеше и да стори. Марий никога не бе могъл да се нарече красавец. Чертите на лицето му бяха класически и дори привличаха погледа, но то не можеше да се сравнява с това на Гай Юлий Цезар!

Интересно защо днес обръщаше такова внимание на прическата и облеклото си, когато в крайна сметка го очакваха не другаде, а на тихо домашно събиране у един скромен сенатор? Сенатор, който през целия си живот не е бил избран дори за едил, камо ли за претор. Както и да е. Вече беше решил да облече кианската тога, а и нямаше кой да го разубеди. Купил си я беше преди няколко години с мисълта, че ще я носи на тържествените вечери, които го чакаха като консул, а по-късно и като консуларен сенатор, чието присъствие се цени навсякъде.

За да се покажеш на частно празненство, не беше необходимо да спазваш кой знае какъв етикет; позволено беше да забравиш тържествените облекла и да се поиздокараш. Затова Марий сметна случая за подходящ да навлече пъстра туника и да се загърне с пищната си златопурпурна тога, с която да подскаже на какво охолство се радва. За щастие по онова време още не бяха измислени закони, които да забраняват на човек да се облича колкото си ще разточително. Съществуваше само Lex Licinia, ограничаващ количеството скъпи кулинарни деликатеси, които един домакин може да предложи на гостите си, но и него никой не спазваше. Пък и Гай Марий дълбоко се съмняваше, че точно у Цезар ще му се случи да преяде със стриди и змиорки.

Гай Марий дори не помисли да се обади на жена си, преди да излезе. Отдавна беше забравил за съществуването й — ако изобщо може да се каже, че я е забравил, след като и в младостта си рядко се бе сещал за нея. Сватбата им беше уредена много преди двамата с нея да достигнат половата си зрелост и с годините бракът им се беше превърнал в принудително съжителство между двама души, което не само не се обичат, но и са си съвършено безинтересни. И така двадесет и пет години, в които съвсем естествено не се бяха сдобили с дете. Войнствените натури, към които принадлежеше и Гай Марий, търсеха сексуална близост с жена само когато в динамичния си живот се срещнеха с партньорка, способна да ги предизвика, а той не можеше да се похвали с много подобни изживявания. Случвало му се беше от време на време да се позабавлява с някоя красавица, попаднала в полезрението му (стига и той да попаднеше в нейното), или пък с някоя по-надарена робиня или военнопленничка.

Ами Грания, истинската му съпруга? Тя вече беше забравена, дори и по времето, когато спеше на не повече от две стъпки от него, опитвайки се да му напомни, че за да зачене дете, ще й е нужно повече съдействие от негова страна. Половото сношение с Грания му напомняше за поход през непрогледна мъгла. Както предметите в мъглата, така и чувствата му бяха лишени от конкретна форма, оставаха неразбираеми, неопределени; от време на време му се струваше, сякаш температурата се променя и без друго усойната атмосфера се изпълва с повече влага от обикновено. Но винаги, когато нещата трябваше да придобият известни очертания, всичко, за което той намираше сили, беше да се прозее от досада.

Марий дори не изпитваше съжаление към Грания. Нито някога се беше опитал да я разбере. За него тя беше просто съпругата му — домашната му кокошчица, която дори и в младостта си не бе могла да привлече погледа му. Как си прекарваше времето тя, той нито можеше да каже, нито изобщо си правеше труд да се осведоми. Не можеше да си представи Грания да води двойствен живот и да се отдава на плътски страсти. Ако му намекнеха нещо подобно, Марий навярно би се поболял от смях. И с пълно право.

Тя беше също толкова непорочна, колкото и скучна. Никакви сравнения с Цедилия Метела (онова разпуснато женище, което се падаше сестра на Далматик и Метел — Прасето и съпруга на Луций Лициний Лукул) по адрес на Грания от Путеоли!

Сребърните рудници на Марий му бяха позволили да купи луксозната къща в полите на Аркс, срещу Марсово поле, под самите Сервиеви стени — в цял Рим нямаше по-скъп имот от неговия; медните му рудници бяха заплатили цветния мрамор, с който бяха облицовани подовете и колоните; железните му рудници му помогнаха да убеди най-изкусния майстор — живописец в Рим да изрисува измазаните стени с ловни сцени, цветни градини и пейзажи, способни да заблудят окото с правдивостта си; дяловото му участие в търговските сдружения му донесе статуите, приказните масички от цитрусово дърво с крака, инкрустирани със злато и слонова кост, позлатените кушетки и столове, бродираните пердета, обкованите с бронз врати; самият Химет му беше засадил огромната градина, подреждайки различните цветя не само според аромата, но и според багрите им; великият Долих беше направил големия басейн в центъра на къщата с неговите фонтани, декоративни рибки, водни лилии и лотусови цветове, както и с прекрасните скулптури на тритони, нимфи, нереиди, делфини и водни чудовища.

Но за да бъдем верни на истината, трябва да отбележим, че Гай Марий не даваше пукната пара за всичко това. Просто се чувстваше задължен да похарчи главозамайващите суми, с което да покаже на околните истинската си цена. Самият той си беше избрал най-малката стая в къщата, където, освен походното легло нямаше други мебели и където спеше с меча си от едната си страна и със старото, миризливо войнишко наметало от другата. За украса на спалнята му служеше единствено окаляният и прокъсан вексилиум — знамето, което любимият му легион му беше подарил, щом испанската му кампания завърши. Това беше истински живот за мъж като него! И преторството, и консулството означаваха за Гай Марий само едно: че ще може да командва армии. Но консулът струваше много повече от претора! А вече му ставаше ясно, че никога няма да стане консул. Защото, когато човек се е родил никой, и всичкото богатство на света не може да му купи гласовете на избирателите.

Времето беше същото като предния ден — ръмеше ситен, леден дъжд и всичко сякаш се разлагаше в непоносима влага. Марий отново беше забравил, че е богат, и на излизане беше хвърлил върху изящната си тога старото войнишко наметало, пропито с тежка, остра миризма, предназначено не за римските улици, а за пронизващия вятър в Алпите или продължаващите с дни проливни дъждове в Епир. Това беше дрехата — мечта на всеки войник. Напластилата се с години воня на пот и мръсотия те поглъщаше целия и както ароматът на пресен хляб привлича гладния към пекарната, така и лигите на Марий потичаха, щом усетеше „прегръдката“ на своя боен другар.

— Влизай, влизай! — Гай Юлий Цезар го посрещна на вратата, протягайки изящните си ръце, за да поеме ужасяващото наметало. Гостът му очакваше, че миризмата му няма никак да се хареса на благородния домакин, който веднага ще го връчи на стоящия до него роб, преди сам да се е умирисал, но за негова изненада Цезар внимателно прокара ръка по плата и по лицето му се изписа едва ли не благоговение.

— Бих казал, че е видяло доста битки — промълви той и неволно примигна при вида на златопурпурната тога, която издаваше у Гай Марий далеч по-дебелашки чувства, отколкото се очакваше.

— Това е единственото наметало, което съм носил — обясни му Гай Марий, без да усеща, че е облякъл наопаки тогата си.

— Лигурийско, нали?

— Разбира се. Когато баща ми ми го подари, още не беше обличано. Това беше подаръкът му за седемнадесетия ми рожден ден, когато се записах в армията като кадет. Но откровено казано — продължи Гай Марий, който почти не обръщаше внимание на факта, че Гай Юлий Цезар живее в твърде скромен за обществения си ранг дом, и почти механично следваше домакина си към триклиниума, — когато ми дойде ред и на мен да се погрижа за снаряжението на войниците си, направих всичко възможно и те да се облекат така — как иначе ще искаме от хората си да бъдат здрави, ако ги оставяме да мръзнат мокри до кости. — За миг се замисли и бързо добави: — Разбира се, всеки си плати обикновеното войнишко снаряжение! Един командир, който претендира да си е заслужил заплатата, трябва да покрива допълнителните разходи с част от своя дял от плячката.

— А ти си си заслужил заплатата, доколкото знам — съгласи се Цезар, като се излегна върху лявата половина на ложето в средата, посочвайки с жест на госта си да се разположи върху дясната, място, което винаги се е смятало за най-почетно.

Робите им свалиха ботушите и след като Гай Марий предпочете да не се пали мангал, защото според думите му би го задушавал с дима, им предложиха чорапи. И двамата приеха, след което всеки за себе си се зае да нагласи облегалката за лявата си ръка по такъв начин, че да му е най-удобно да се храни. В стаята влязоха други двама роби — единият носеше виното, а другият трябваше да го налива.

— Синовете ми ще се появят след малко, а дамите ще дойдат за вечерята — каза Цезар и в същото време направи знак на роба с виното да не бърза. — Надявам се, Гай Марий, да не ме сметнеш за стиснат, но любезно ще те помоля да си пиеш виното така, както ще го пия и аз — разредено. Имам си причини да настоявам за това, но ще ми е трудно да ти ги обясня веднага. Засега мога само да ти кажа, че ще е по-добре, ако и двамата останем с бистри глави. Освен това на дамите им става неудобно да гледат как мъжете се наливат с неразредено вино.

— Пиенето не ми е слабост — успокои го Гай Марий, който, за да потвърди думите си, остави виночерпеца да напълни чашата му само с един пръст вино и показа, че иска да му бъде долята вода до ръба. — Всеки, който е удостоил с присъствието си своя домакин, за да му изрази по този начин уважението си, трябва да внимава как използва езика си.

— Право го каза! — засия от удоволствие Цезар.

— И все пак трябва да призная, че думите ти много ме озадачават!

— Когато му дойде времето, ще разбереш всичко.

Настъпи мълчание. Двамата мъже отпиха от оцветената в червено вода, чудейки се какво да кажат. Досега не бяха имали възможност да се опознаят добре: срещнеха ли се на улицата, си разменяха поздрави, колкото да си напомнят, че са членове на Сената. Да се установят приятелски връзки между тях така изведнъж, щеше да е трудно и естествено и двамата се чувстваха неудобно. Особено след изричното желание на домакина да не прекаляват с виното, което, ако не друго, то поне би им развързало езика.

Цезар се покашля и остави чашата си върху дългата масичка досами кушетката.

— Предполагам, Гай Марий, че тазгодишната „реколта“ сред магистратите не те е въодушевила кой знае колко — захвана той най-злободневната тема.

— Богове! Никак даже. Сигурен съм, че и ти мислиш като мен.

— Наистина сред избраните никой не струва. Понякога се чудя дали всички ние не бъркаме, като държим на това управниците ни да стоят на своя пост само една година и нито ден повече. Може би ще е по-добре видим ли някого да се справя добре със задълженията си, да го оставим за по-дълго време на служба, така че да се свърши повече работа.

— В това има известна логика и без съмнение, ако хората не бяха такива, каквито са, подобна промяна би се отразила изключително благотворно — съгласи се Марий. — Но има една пречка.

— Каква пречка?

— Кой ще определи дали един магистрат си струва или не? Той самият? Сенатът? Народното събрание? Конниците? Избирателите? Можем ли да твърдим, че съществува поне една институция, която не се поддава на корупция и съответно заслужава подобно доверие?

Цезар се засмя.

— Е, аз например смятах, че Гай Гракх е добър магистрат. Когато се кандидатира за втори път за народен трибун, имаше безрезервната ми подкрепа, когато се кандидатира за трети — също. Не че гласът ми би имал голямо значение, след като тъй и тъй съм патриций.

— Но виждаш ли, Гай Юлий, ти засегна точно най-болния въпрос — отбеляза тъжно гостът. — Всеки път, когато Рим открие в нечие лице своя спасител, крилете му биват подрязвани. И защо? Защото го е грижа повече за Рим, отколкото за фамилии, фракции и финанси.

— Не мисля, че това важи единствено за римляните — свъси вежди Цезар и челото му леко се сбърчи. — Хората навсякъде си приличат. Аз лично не виждам някаква особена разлика между римляните, гърците, картагенците, сирийците или които и да било други народи по света поне що се отнася до завистта и алчността. Единствената реална възможност определен човек да властва достатъчно дълго, за да изпълни това, на което е способен, е да стане цар. Цар на дела, не на книга.

— Но Рим никога няма да допусне отново да бъде управляван от царе — напомни му Марий.

— Ако се съди по последните петстотин години. Вече напълно сме забравили какво е това цар. Не е ли странно? Повечето страни по света са се опрели на абсолютната власт, но не и ние. Нито гърците, между другото.

Марий се усмихна:

— Така е, защото и Рим, и Гърция са пълни с хора, които си въобразяват, че самите те са царе, наред с всички други. А дори да е прогонил царете си, Рим определено не е установил същинската демокрация.

— Разбира се! Същинската демокрация е плод на фантазията на гръцките философи. И като погледнеш каква неразбория цари при гърците, как би могло благоразумни хора като римляните да направят същото? При Рим всичко е просто: мнозинството се управлява от малцинството. От знатните фамилии… — Цезар се спря насред изречението си.

— И тук-там от някой нов човек — помогна му да излезе от затрудненото положение Гай Марий, очевидно имайки предвид себе си.

— И от някой нов човек — съгласи се той.

В този миг се появиха двамата му синове. Не можеше да им се отрече, че се държат точно както им повелява положението в семейството, от една страна, и в обществото, от друга: със самочувствие и в същото време с почитание към по-възрастните, въздържано, но в никакъв случай срамежливо.

По-големият се казваше Секст Юлий Цезар и гонеше двадесет и петата си година. Беше висок, със светлокестенява коса и сиви очи. С опита си на човек, който е общувал с много негови връстници, Гай Марий от пръв поглед установи, че нещо у младежа не е съвсем наред: под очите му се виждаха бледи сенки, които издаваха преумора, а устните му изглеждаха болезнено тънки, но като че ли не по рождение.

Гай Юлий Цезар щеше да стане тази година на двадесет и две. На вид изглеждаше доста по-здрав и енергичен от брат си, пък и на ръст го надминаваше. Имаше златисторуси коси и яркосини очи. За Марий не можеше да остане скрита високата му интелигентност, силата на духа му и младежката му упоритост.

Двамата заедно представляваха красива гледка със своите типично римски черти и всеки римски сенатор би желал да има синове като тях. Защото те бяха сенаторите на бъдещето.

— Имал си късмет със синовете си, Гай Юлий — похвали го Марий, докато младежите се разполагаха в краката на баща си на ложето, което стоеше под прав ъгъл с това на възрастните. Ако наистина не се очакваха други гости (а това не се окажеше един от онези прогресивни до скандалност римски домове, в които и жените се хранеха лежешком), третото ложе щеше да остане незаето.

— Да, и аз мисля, че съм късметлия — усмихна се Цезар на синовете си с уважение и любов. Сетне се обърна към Гай Марий и с едва прикрито любопитство запита: — Ти самият имаш ли синове?

— Нямам — отвърна той и по тона му пролича, че не съжалява много за това.

— Но си женен?

— Май има нещо такова! — засмя се гостът. — Но ние, децата на войната, си приличаме всички. За нас единствената истинска жена си остава армията.

— Сигурно си прав — отговори му Цезар и смени темата.

Марий забеляза, че по-нататък разговорът преди вечерята засягаше предимно безобидни теми и домакините му, които явно бяха добронамерени към него, се стараеха да го развличат с познанията си в най-различни области от живота, без да важничат и без да се обсъждат един друг.

Явно в този дом никой не изпитваше желание да трови живота на близките си и в тона, с който всички говореха, не се усещаше никакво заяждане или дори несъгласие с думите на другия. На гостенина му ставаше все по-любопитно какво ли представляват дъщерите и особено майката. В крайна сметка синовете не можеха да дължат всичко единствено на баща си. Макар да беше женен за най-обикновена домошарка от Путеоли, Марий добре разбираше, че в средите на римската аристокрация майката играе важна роля и обикновено децата наследяват много от нейните черти. Независимо дали води безпътен или благопристоен живот, дали е глупачка или интелигентна жена, човек винаги трябваше да се съобразява с нея.

Най-сетне жените се появиха. Марция и двете Юлии. Възхитителни! Наистина възхитителни, включително майката. Робите им донесоха столове и те се настаниха в средата на помещението между трите ложета, образуващи буквата П. Марция седна срещу мъжа си, Юлия — срещу Гай Марий, а Юлила срещу двамата си братя. Тя реши от самото начало да поразвесели госта и като използва мига, в който родителите й гледаха на другата страна, но той самият я наблюдаваше, игриво се изплези на братята си.

Въпреки че на масата не бяха поднесени риби и стриди, а в чашите продължаваше да има повече вода, отколкото вино, вечерята премина много добре. Робите, които обслужваха сътрапезниците, си знаеха работата и се пречкаха възможно най-малко. Никой от тях не безпокоеше дамите с безкрайните си шетания между кухнята и масите, никой не се правеше, че не забелязва, когато някой се нуждае от нещо. Това Марий изтълкува като знак, че всички роби са доволни от господарите си. Храната беше скромна, но затова пък прекрасно приготвена. Явно в семейството нямаха възможност да предложат на гостите си рибни деликатеси от типа на гарум или странни смески от екзотични подправки, но затова пък месата, зеленчуците и плодовете запазваха естествения си вкус, а тъкмо това най-много се услаждаше на привикналия с войнишката кухня Марий.

Менюто бе следното: печени патици с плънка от най-обикновено тесто, лук и градински подправки, крехки тестени рулца, два вида маслини, топчета, омесени от фино брашно с яйца и сирене, превъзходни наденички, каквито гостенинът си спомняше, че е ял в родния си град — печени на мангал и полети със сос от чесън и разреден мед, чудесно приготвени салати от маруля, краставици, лук и целина (всяка подправена с олио и оцет), и великолепно задушено ястие, в което имаше едновременно броколи, тиквички и карфиол, обилно напоени със зехтин и посипани с настъргани кестени. Зехтинът беше сладък и съвсем пресен, солта — суха, а пиперът, също превъзходен, беше поднесен на зърна и всеки на масата сам избираше кога да извика момчето да го стрие пред него в хаванчето. За десерт бяха поднесени малки плодови сладкиши, сусамки, изпечени с мед от мащерка, пасти с пълнеж от стафиди, напоени със сироп от смокини, и два вида фантастично сирене.

— Това е от Арпинум! — възкликна Марий, докато поднасяше към устата си парче от второто, и сякаш за миг лицето му се подмлади. — Да, да, това сирене ми е добре познато! Баща ми го прави. Млякото трябва да е от двегодишни овце, които се доят чак след една седмица по пасбищата край реката, където расте най-подходящата за целта трева.

— Прекрасно! — усмихна му се Марция, която не би сметнала думите на гостенина си за смешни. — Винаги съм харесвала този вид сирене, но отсега нататък ще обръщам повече внимание какво ми продават на пазара. Значи това е сиренето, направено от Гай Марий — нали и баща ти се казва Гай Марий — от Арпинум.

Щом и последното ястие привърши, жените станаха от масата и оставиха мъжете сами. На вечерята никоя от тях не беше докоснала виното, но затова пък всички добре си бяха хапнали от прекрасните гозби, прокарвайки ги с чиста вода.

Преди да излезе, Юлия се усмихна за последен път на Марий и той беше убеден, че в случая не става дума единствено за вежливост и уважение — навярно й беше харесал. През цялото време, докато вечеряха, девойката беше отговаряла любезно на въпросите му, но нито веднъж не се опита да се намесва в разговора между него и баща й. И въпреки това с нищо не даваше вид да е отегчена, напротив, слушаше с явен интерес какво си приказват Цезар и Марий и по всичко личеше, че темите, които двамата обсъждат, й бяха добре познати. Наистина прекрасно момиче, тихо и кротко, което едва ли щеше да се превърне в нечия домашна кокошчица.

В сравнение със сестра си малката Юлила беше същинска хаймана — радост за родителите си, но навярно в същото време трудно дете, глезено и упорито, знаещо как най-добре да се възползва от слабостите на близките си, за да постигне целите си. В нея обаче Марий откриваше нещо обезпокоително, дори тревожно: освен че можеше да преценява добре младежите, той често разгадаваше какво се крие в душата на девойките и Юлила го изненадваше с вътрешна потайност, твърде рядко срещана у други; дълбоко в нея нещо се беше изкривило. Марий не можеше да я нарече глупава, макар и да се виждаше, че е доста по-слабо начетена от братята и сестра си, без това да я притеснява ни най-малко; не можеше да я нарече и суетна, макар и да си личеше, че се е научила да цени и използва красотата си. Не, в нея имаше нещо друго… но в крайна сметка, какво го засягаше това; нито Юлила, нито сестра й му бяха някакви, за да се занимава със съдбата им.

Младежите останаха още десетина минути, след което на свой ред се извиниха на гостенина, че го напускат, и се оттеглиха. Навън вече се беше смрачило и един по един часовете на нощта, два по-дълги от тези на деня, се оттичаха във водните часовници. Беше средата на зимата и за пръв път от кой знае колко време насам календарът вървеше ръка за ръка с хода на сезоните — благодарение на взискателния върховен понтифекс Луций Цецилий Метел Далматик, който като гръцки възпитаник беше настоял датите да съвпадат с подходящите годишни времена. Но пък това не беше чак толкова важно, след като човек и сам можеше да прецени по това, дали му е студено или не, кой сезон е, а интересуваше ли се кое число от месеца кога се пада, щеше да погледне официалния календар, изложен на Форум Романум.

Когато робите дойдоха да запалят лампите, Марий не пропусна да забележи, че маслото е от най-високо качество, а фитилите не са от кълчища, ами от истинска вълна.

— Обичам да чета — поясни Цезар, който беше проследил погледа му и както при срещата им предния ден на Капитолия отново доказа, че е способен да чете мисли. — Пък и за нещастие страдам от безсъние. Преди години, когато децата ни вече бяха на възраст да участват в семейния съвет, заедно решихме, че всеки от нас ще има право на някое свое удоволствие, или лукс, ако щеш, в което няма да бъде ограничаван, стига разбира се да можем да си го позволим. Доколкото си спомням, Марция предпочете да купим първокласен готвач, но тъй като това угаждаше на всички ни едновременно, останалите гласувахме тя да получи нов тъкачен стан — намерихме й един, прекрасна изработка от Патавиум, и я оставихме да си купува колкото си иска прежда, независимо дали е скъпа или не. Секст поиска да му бъде позволено няколко пъти в годината да посещава Огнените поля край Путеоли.

По лицето на Цезар за миг се изписа гримаса на болка и тревога и въздишайки, той побърза да обясни:

— Юлий Цезарите притежават доста наследствени черти, за най-известната, от които — като се изключи светлата ми кожа — се носят истински легенди: а именно, че всяка Юлия е надарена със способността да направи мъжа си щастлив. Това било подарък от основоположничката на рода ни, богинята Венера — макар аз лично да не съм чувал Венера да е направила щастливи много смъртни хора. Нито пък Вулкан или Марс, между другото. Във всеки случай така се разказва в мита за дъщерите на Юлиите. Но уви, някои кои от нас получават далеч по-нежелани подаръци от предците си и такъв е случаят с бедния Секст. Сигурно си чул, че е болен от астма. Когато получи пристъп, болезненото му хриптене се чува навсякъде из къщата, а ако пристъпът се окаже сериозен, лицето му сякаш почернява. Няколко пъти вече сме го мислили за изгубен.

Ето значи от какво са били сенките под очите на младия Секст! Горкото момче било астматик. Без съмнение това щеше да се отрази зле на кариерата му.

— Да — рече Марий, — имал съм случай да се сблъскам с тази болест. Според баща ми за астматиците най-ужасното време настъпва с жътвата, когато вятърът разнася навсякъде плява, но също и през пролетта, когато постоянно дишаме, без да знаем, цветния прашец. Също казваше, че астматиците изпитвали непоносимост към животните, особено към конете и кучетата. Когато го повикат в армията, не трябва да го пускаш в конницата.

— Той вече и сам си го знае — въздъхна отново Цезар.

— Но ти беше започнал да ми разправяш за семейния ви съвет, Гай Юлий — напомни му Марий, останал под силно впечатление от чутото; подобни демократични порядки не можеха да се срещнат дори и при най-малката изономия в Гърция! Юлий Цезарите бяха наистина необичайни личности! За външните хора си оставаха порядъчно, патрицианско семейство, истински стълб на обществото. Но между самите тях всичко беше толкова нетрадиционно!

— Та говорех ти как Секст си избра да ходи редовно на Огнените поля, защото серните изпарения му помагали — продължи разказа си бащата. — Помагат му и досега, затова и още не е престанал да посещава Путеоли.

— А по-малкият ти син? — попита гостът.

— Гай каза, че на света имало само едно нещо, което го блазнело, макар и в никакъв случай да не можем да го наречем лукс. Поиска да му позволим да вземе жената, която сам си избере.

Марий повдигна вежди недоумяващо:

— Богове! И вие дадохте ли си съгласието?

— Разбира се.

— Ами ако ви скрои редовния номер и се влюби в някоя уличница?

— Тогава ще си я вземе за жена, стига сам да го иска. Но мисля, че няма защо да се тревожим за Гай — отбеляза Цезар, който прекалено много обичаше децата си, за да ги оценява безпристрастно. — Той е от онези хора, на които главата стои здраво на раменете.

— Вие в семейството как се жените? По стария патрициански обичай конфареацио — веднъж за цял живот? — побърза да запита Марий, на когото не му се щеше да повярва на ушите си.

— Ами да, как иначе?

— Богове!

— По-голямата ми дъщеря Юлия също е стъпила здраво върху земята — продължи Цезар. — Приета е за читател във Фаниевата библиотека. Аз самият имах намерение да кандидатствам за членство, но понеже нямаше смисъл и двамата да се записваме едновременно, я оставих да влезе на мое място. По-малката, уви, не може да се похвали с подобно нещо, но пък и според мен пеперудки като нея не се нуждаят от мъдрост. Те просто — вдигна рамене той и се усмихна малко накриво — правят живота да изглежда щастлив и безгрижен. Не бих искал светът да се лиши от такива прекрасни създания като дъщеря ми. Пък след като тъй и тъй сме изпаднали в нелекото положение да се грижим за четири деца, поне се радваме, че тя се роди последна. Още повече, че не се оказа момче.

— Тя какво си пожела? — на свой ред се усмихна Гай Марий.

— О, каквото и предполагахме. Сладкиши и хубави дрехи.

— А ти, след като се лиши от читателството?

— Избрах си в къщата винаги да има от най-хубавото масло за лампи и от най-хубавите фитили. С Юлия сключихме сделка. Ако тя ми позволява да чета нейните книги, аз ще й разрешавам да ми ползва лампите.

Марий се усмихна блажено и се замисли върху поуката от думите на домакина. Той все повече му харесваше. И какъв щастлив живот водеше той, лишен от сложнота и противоречия! Заобиколен от съпруга и деца, които не само се опитва според възможностите си да глези, но и които го вълнуват повече от всичко. Марий вече беше дълбоко убеден, че Цезар наистина познава децата си, и престана да се тревожи дали младият Гай няма да си подбере някоя уличница от Субура.

Покашля се, за да наруши настъпилото мълчание.

— Гай Юлий, трябва да си призная, че тази вечер се чувствам прекрасно, но се сещам, че още не си ми казал защо трябваше да останем трезвени.

— Ако нямаш нищо напротив, нека първо отпратя робите си — прекъсна го той. — Виното е пред нас, а след като часът на откровението наближава, можем и да не го пестим. Тогава защо да ги държим да го разреждат?

Подобно добросъвестно отношение с робите нямаше как да не изненада Марий, който с годините се бе научил с какво безразличие римската висша класа е свикнала да третира домашните си прислужници. Не ставаше дума за материалното им положение — всеки господар се грижеше робите му да се чувстват възможно най-добре, — но обикновено на тях се гледаше като на предмети, пред които може спокойно да се разговаря за всичко. Самият Марий така и не бе възприел това отношение, защото както Цезар, а и баща му винаги отпращаше робите си, преди да засегне определени теми.

— Ужасно са приказливи — оплака се Цезар, когато вратите на триклиниума се затвориха и двамата с гостенина останаха насаме, — а отгоре на всичко сме заобиколени от любопитни съседи. Рим може да е голям град, но разнесе ли се някоя мълва из Палатина, все едно живееш на село! Приятелки на Марция дори плащали на робите си да им съобщават клюки, а ако клюката се окажела вярна, възнаграждавали ги двойно, представяш ли си! Освен това да не забравяме, че робите не са лишени от чувства и разсъдък и винаги е по-добре да ги държиш надалеч от личните си тревоги.

— Знаеш ли, Гай Юлий, според мен си роден за консул. Първо консул, а после, като станеш на възраст, и за цензор. Именно хора като теб ни трябват за цензори — искрено отбеляза Марий.

— Напълно съм съгласен с теб, Гай Марий, трябваше да бъда избран за консул! Но нямам достатъчно пари, за да се издигна толкова високо.

— А аз имам, и то предостатъчно. Затова ли ме покани? И не ми позволяваше да се напия?

Цезар го погледна изумен:

— Скъпи Гай Марий, какви ги говориш! Та аз вече наближавам шестдесетте! На тази възраст кой ще тръгне тепърва да прави кариера? Не, мисля единствено за синовете си и за техните синове, когато им дойде времето.

Марий се понадигна и се обърна върху кушетката, така че да застане лице в лице с домакина си, който направи същото. Чашата му беше празна и той посегна към амфората, за да си я напълни. Този път не си направи труда да разрежда виното и когато го опита, остана буквално смаян:

— Нима цяла вечер съм развалял с вода тази божествена течност? — попита той смаяно.

Цезар се усмихна развеселен.

— Не, бъди спокоен. Не съм чак толкова богат. Онова вино, което пихме досега, беше най-обикновено. Но това пред теб винаги го пазя за специални случаи.

— Тогава да се чувствам поласкан — погледна го изпод веждите си Марий. — Какво очакваш от мен, Гай Юлий?

— Помощ. И ти предлагам моята в замяна — отговори му Цезар и също наля чашата си с превъзходното питие, което им бяха донесли.

— И как трябва да се осъществи тази взаимна помощ?

— Много просто. Като те направя член на семейството си.

— Какво?

— Предлагам ти една от двете ми дъщери — спокойно рече той.

— Предлагаш ми да сключа брак?

— Разбира се!

— Ха! Това се казва идея! — За Марий не беше трудно да проумее истинската стойност на предложението. Той отпи още една глътка от фалернското вино и се умълча.

— Вземеш ли за жена една Юлия, повече никой не би могъл да се прави, че не те забелязва — започна да го увещава Цезар. — За щастие не си се сдобил със син, нито с дъщеря. Така че е съвсем естествено да си търсиш млада жена, по възможност от род, който да се слави със своята плодовитост. Никой няма да те упрекне, ако го направиш; в това няма нищо изненадващо. И ако случайно се ожениш за една Юлия от прастар патрициански род, то и децата ти ще имат патрицианска кръв в жилите си. Макар и косвено, бракът с една Юлия ще направи самия теб благородник, Гай Марий. Занапред ще принуждаваш другите да се държат по начин, по-различен от сегашния, тъй като името ти ще се ползва с „дигнитас“ — почест и слава, на която се радват малко други. Юлиите винаги са били най-знатната от римските фамилии. Пари може и да нямаме. Но притежаваме дигнитас и тя ще ни остане завинаги. Юлий Цезарите водят своето потекло по права линия от самата богиня Венера — чрез внука й Иул, син на Еней. И поне част от нашия блясък ще озари и теб.

Цезар остави чашата си на масата и въздъхна, но усмивката не изчезна от лицето му.

— Уверявам те, Гай Марий, всичко това е истина! Уви, аз самият не съм най-възрастният жив представител на славния Юлиев род, но в скриновете си още пазим восъчните маски на предците си. Можем да проследим родословното си дърво повече от хиляда години назад. Другото име на майката на Ромул и Рем, или както я знаят повечето хора — Рея Силвия — всъщност е Юлия! Именно нея е познал Марс, за да се заченат божествените близнаци; на нея дължим тяхното превъплъщение в простосмъртни люде, без което Рим никога нямаше да бъде основан.

Цезар чак сияеше от гордост и щастие при тези си думи.

— Били сме царе на Алба Лонга, най-могъщия от всички латински градове, създаден не от друг, а от Иул, нашия предшественик. А когато градът бил разрушен от римляните, дедите ни били отведени насила в Рим, за да заемат подобаващото им се място в римската йерархия; със самото си присъствие те са придавали тежест на римските претенции за първенство сред латините. И макар Алба Лонга никога да не е била построена отново и до ден-днешен жрецът на Албанската планина е Юлий.

Тук Марий не можа да се въздържи и неволно ахна от удивление, но не каза нищо, защото не искаше да разсейва домакина.

— В днешно време — продължи Цезар, — няма с какво толкова да се похвалим. Все пак не може да се отрече, че дори и да не притежавам нужните средства, за да заемам висша длъжност, все пак не съм вън от играта. Само името ми е способно да повлияе върху голяма част от избирателите. Всеки, който е тръгнал да изкачва обществената стълбица, се е виждал принуден да търси под една или друга форма благословията ми, а сред аристокрацията няма да намериш човек, който да не ме уважава. Моята лична дигнитас досега с нищо не е била опетнена, нито пък тази на баща ми — добави сериозно той.

Гай Марий не можеше да откъсне замаяния си поглед от красивото лице на Цезар. Пред него се разкриваха неподозирани досега възможности. Юлиите наистина произхождаха от богинята Венера, тук нямаше място за съмнение! Та всеки от тях беше самото въплъщение на красотата. Сякаш… не сякаш, ами наистина през цялата история на човечеството винаги е било предимство да си русокос. Децата, които той някой ден би имал от Юлия, може би също щяха да бъдат руси, но затова пък с дълги носове като на истински римляни. Щяха да изглеждат като римски патриции и в същото време с косите си щяха да се различават отдалеч. Защото каква беше съществената разлика между русите Юлий Цезари от Алба Лонга и русите Помпеи от Пиценум. В това, че Юлий Цезарите бяха типични римляни; просто беше невъзможно да ги сбъркаш. Докато Помпеите и досега приличаха на келти.

— Ти искаш да станеш консул — не спираше да го убеждава Цезар, — и това не е тайна за никого. Като претор на Далечна Испания успя да си спечелиш клиенти, но за съжаление се твърди, че си нечий клиент и следователно твоите стават клиенти на патрона ти.

Тук гостенинът го прекъсна и като показа големите си, бели зъби, гневно процеди през тях:

— Това е долна клевета! Не съм клиент на никого!

— Вярвам, но за жалост повечето хора не са на същото мнение — настоя Цезар, — а мнението на мнозинството често се оказва далеч по-меродавно от голата истина. Разбира се, всеки с малко мозък в главата, ще разбере, че в твърденията на Херениите, че си им клиент, не би могло да има и капчица истина — в крайна сметка Мариите от Арпинум са много повече латини от тях. Но Цецилий Метелите също се обявяват за твои патрони. А на тях вярват всички. И защо? Заради нещо много просто: майка ти е Фулциния, а Фулциниите са етруски, освен това самите Марии също притежават земи в Етрурия. А Етрурия по традиция се счита за патронатно владение на Цецилий Метелите.

— Никой Марий или Фулциний не е бил в клиентни отношения, с който и да е Цецилий Метел! — отсече Марий, който започваше наистина да се ядосва. — Пък и те са прекалено хитри, за да правят подобни твърдения. В крайна сметка, ако нещата опрат до кокала, ще ги видя как ще го докажат!

— Далеч съм от мисълта да споря по този въпрос — съгласи се Цезар. — Работата е там, че причините за неприязънта, която таят към теб Цецилий Метелите, са очевидно лични, а това малко или много кара и другите да се замислят не им ли дължиш нещо. Повечето познати, с които съм говорил за това, смятат, че едва ли Цецилий Метелите са толкова злопаметни единствено задето навремето им натри носовете като народен трибун.

— А виж, тук си напълно прав: причината да ме мразят е твърде лична! — горчиво се засмя Марий.

— Разкажи ми.

— Ами веднъж хвърлих малкия брат на Далматик — онзи същия, дето несъмнено ще ни стане консул догодина — в една свинска кочина в Нуманция. Всъщност не бях сам, бяхме трима, но и тримата вече имахме възможност да се уверим колко злопаметни са римляните.

— Кои бяха другите двама?

— Публий Рутилий Руф и Югурта, царят на Нумидия.

— Така ли? Всичко е ясно — замислено рече Цезар и като долепи пръстите си един към друг, ги притисна до свитите си устни. — Както и да е. Обвинението, че си нелоялен клиент, Гай Марий, далеч не е най-неприятното петно, което е лепнато на името ти. Има друго, от което не знам как ще се измиеш.

— Но преди да ми кажеш за него, Гай Юлий, ще ме посъветваш ли как да спра слуховете за клиентните ми отношения? — попита Марий.

— Като се ожениш за някоя от дъщерите ми. Ако те приема за свой зет, целият свят ще разбере, че не вярвам нито дума на приказките за обвързаността ти с Цецилий Метелите. А също така трябва да разпространиш навсякъде историята за кочината в Испания! Ако ти е възможно, убеди Публий Рутилий Руф да я потвърди. Така хората по-ясно ще си дадат сметка на какво се дължи неприязънта на Цецилий Метелите към теб — развесели се изведнъж Цезар. — Сигурно е било голяма смехория: Цецилий Метел, принизен до положението… хм, дори не е попаднал сред римски свине!

— Наистина беше забавно — прекъсна го Марий, който беше прекалено изнервен, за да се отдава на спомени. — Та какво е другото петно, което ми е лепнато?

— Би трябвало и сам да се сещаш, Гай Марий.

— Не ми идва нищо наум, Гай Юлий.

— Разправят, че се занимаваш с търговия.

Марий го зяпна недоумяващо.

— Но как така? Та аз се занимавам с търговия, колкото и три четвърти от сенаторите! В никое търговско сдружение делът ми не е толкова висок, че да имам право на глас относно политиката му! Просто влагам парите си и нищо повече! Това ли се говори за мен, че взимам дейно участие в търговските сдружения?

— Разбира се, че не, Гай Марий, кой ще посмее да изнася подробности, с които не е запознат! Но просто стане ли дума за теб, всеки се усмихва презрително и махва с ръка: „Той се занимава с търговия.“ Намеци, колкото щеш, но нищо конкретно! И така, всички онези, които са се родили без мозък в главата или просто ги мързи да поразпитат, остават с дълбокото убеждение, че от поколения родът ти се е занимавал с търговия, че ти самият си управител на не едно и две сдружения, че печелиш от търговията със зърно и т.н.

— Разбирам — прехапа устни той.

— Не, мисля, че още не разбираш съвсем за какво става дума — любезно му възрази домакинът.

— Но моята собственост не се различава по нищо от тази на Цецилий Метелите! Дори съм убеден, че те са се захванали с къде-къде по-мащабна търговска дейност от мен.

— Съгласен съм — рече Цезар. — Но ако имах възможност, още отпреди щях да те посъветвам да внимаваш какво правиш с парите си. Да ги влагаш в друго, освен в поземлена собственост би било твърде рисковано. Никой нищо не може да ти каже за рудниците; те са просто едно печелившо, солидно поземлено владение. Но за един нов човек като теб е крайно несъобразително да влага парите си в търговски предприятия. Трябваше да се ограничиш само с онова, което не би те дискредитирало като сенатор — поземлена собственост и нищо друго.

— Искаш да кажеш, че участието ми в разни търговски сдружения е още една причина да не бъда допуснат в средите на римската аристокрация — отбеляза Гай Марий с горчивина.

— Именно!

Марий вдигна рамене. Би било само загуба на време и енергия сега да се жалва за несправедливостите, на които за сетен път биваше подложен. Вместо това щеше да е по-добре да се замисли за перспективите, които му се откриваха, ако вземе за жена дъщеря от рода на Юлиите.

— Наистина ли вярваш, че евентуалният ми брак с някоя от дъщерите ти ще подобри толкова много общественото ми положение, Гай Юлий?

— Няма как иначе.

— Да се оженя за една Юлия… Но по същата логика бих могъл да си избера някоя Сулпиция, Клавдия, Емилия или Корнелия, нали така? Да се обвържа с някоя от тези фамилии би ми свършило същата работа — дори бих казал, че си струва повече. Хем ще се сдобия с име, хем ще си намеря поддръжници сред силните на деня — размишляваше на глас той.

Цезар се усмихна и поклати глава:

— Не ще успееш да ме провокираш, Гай Марий, така че не се и опитвай. Да, наистина ти би могъл да си вземеш за жена някоя Корнелия или Емилия. Но всеки ще си каже, че просто си я купил, и нищо повече. Предимството да се ожениш за една Юлия, се състои в това, че до ден-днешен никой Юлий Цезар не е продал дъщеря си на новозабогатяло парвеню, което гони зашеметяваща политическа кариера и иска децата му да се наричат патриции. Самият факт, че ти е било позволено да се ожениш за една Юлия, ще послужи за доказателство пред цял свят, че заслужаваш всякаква политическа длъжност и че опетняването на името ти е било вследствие нечия подла и злонамерена кампания срещу теб. Юлий Цезарите винаги са стояли прекалено високо, за да продават дъщерите си. Това всеки го знае.

Цезар се спря за миг и допълни:

— Всъщност аз самият бих посъветвал синовете си също да се възползват от тази семейна слава и да сгодят собствените си дъщери колкото се може по-бързо за забогатели парвенюта!

Марий напълни отново чашата си и се облегна назад.

— А мога ли да те попитам, Гай Юлий, защо реши да дадеш подобна възможност точно на мен?

Цезар се понамръщи.

— Поради две причини — започна той. — Първата може да ти се стори доста странна и във всеки случай несериозна, но именно тя ми даде нужния кураж да скъсам със семейната традиция и да се опитам да извлека някаква печалба от децата си. Разбираш ли, вчера, когато се видяхме на церемонията, внезапно ми хрумна нещо. Винаги съм се смятал за човек, който не вярва на подобни неща, но мога да се закълна във всички богове, Гай Марий, че в един миг усетих как пред себе си имам човека, който — когато му дойде времето! — ще спаси Рим от ужасна опасност. Но също си казах, че ако не получиш своя шанс, Рим просто ще престане да съществува. — Тук той неволно потръпна. — Е, вярно е, че всеки римлянин е до известна степен суеверен, но сред старите фамилии на такива, може би въображаеми, предзнаменования винаги се е гледало изключително сериозно. Затова съм дълбоко убеден, че видението, което ме осени в онзи миг, е самата истина. Дори и днес не съм престанал да вярвам в смисъла му. И затова си казах: „Няма ли да бъде достойно, ако аз, един скромен сенатор, който никога не е имал правото да говори пред своите колеги, дам на Рим човека, от когото някой ден той ще се нуждае повече от всеки друг?“

— И у мен се е вселило подобно чувство — малко рязко го прекъсна Марий. — Не ме е напуснало още от времето, когато обсаждахме Нуманция.

— Виждаш ли! Значи двамата с теб виждаме еднакво бъдещето.

— А втората ти причина, Гай Юлий?

Той въздъхна:

— Вече съм достигнал възраст, когато повече не мога да се крия от тъжната истина, че не съм се погрижил за децата си така, както се очаква от баща като мен. С любов съм ги дарил, вярно е. И с материални удобства също, без да съм ги научил да тънат в разкош, спасявайки ги от зависимостта от него. Получили са необходимото образование. Но тази къща заедно с петстотинте югера земя в подножието на Албанската планина е всичко, което притежавам.

Той се надигна, преметна единия си крак връз другия и отново се приведе.

— Имам четири деца. Прекалено много, както добре знаеш. Двама сина и две дъщери. Това, което притежавам, няма да е достатъчно да осигуря политическата кариера на синовете си, не би могло дори да ги вкара в Сената. Ако разделя наследството между двамата, никой няма да отговаря на имуществения ценз за сенатор. Ако оставя всичко на по-големия, Секст, тогава той би могъл да живее така, както живея сега аз. Но по-малкият, Гай, ще остане без нищо и няма да го допуснат дори сред конниците. Ще се превърне във втори Луций Корнелий Сула — познаваш ли Луций Корнелий Сула? — попита Цезар.

— Не — отговори му Марий.

— Мащеха му живее точно до нас — ужасна жена. От ниско потекло, проста, колкото си искаш, но затова пък богата, та се не знае. Но така или иначе си има кръвен роднина, който ще наследи всичките й пари; мисля, че й се пада племенник. Питаш се откъде знам всичко това ли? Ами защото имам нещастието, освен да съм й съсед, да бъда и сенатор. Веднъж ме помоли да й помогна при писане на завещанието й и през цялото време не млъкна. Доведеният й син, Луций Корнелий Сула, живеел при нея, ако се вярва на думите й просто защото нямал къде другаде да отиде. Представяш ли си — един патриций, който вече би трябвало да заеме мястото си в Сената, но няма никаква надежда това да се случи дори в по-далечно бъдеще. Докарали са го до просешка тояга! Те произхождат от голямата фамилия на Корнелиите, но от поколение на поколение изпадат все повече и повече. Баща му не притежаваше практически нищо и което беше още по-голяма беда за Луций Корнелий, имаше слабост към чашката, така че в последните години от живота си пропи и малкото, което можеше да остави на сина си. Именно бащата преди няколко години се ожени за съседката ми, която, след като той си замина оттук, прибра сина му под стряхата си, но не може да направи нищо повече за него. Ако питаш мен, ти, Гай Марий, си направо щастливец в сравнение с Луций Корнелий Сула, защото поне произхождаш от богато семейство, с чиято помощ успя още при първата възможност да влезеш в Сената. Макар и нов човек, с тези свои качества и силната финансова подкрепа на фамилията си все някога щеше да станеш сенатор, независимо че не си патриций. Но ако не притежаваше нужния милион, нямаше да успееш. Докато потеклото на Луций Корнелий Сула и по майчина, и по бащина линия му дава пълното право да заеме своето място сред управляващите, ако бедността не му препречваше пътя, и то навярно завинаги. А аз съм твърде загрижен за съдбата на малкия си син, за да го оставя него или неговите синове да изпаднат в положението на един Луций Корнелий Сула — заключи разгорещено Цезар.

— Но потеклото си остава въпрос на случайност, на късмет! — отказваше да се съгласи Марий. — Защо трябва да позволяваме толкова много неща да зависят от него?

— А защо да зависят от парите? — на свой ред му възрази домакинът. — Хайде, Гай Марий, трябва да признаеш, че навсякъде по света човек е ценен и според произхода, и според парите си. Дори аз лично намирам римското общество за едно от най-гъвкавите и подвижни в този смисъл. В сравнение с царството на партите Рим е също толкова идеален, колкото и хипотетичната република на Платон! Имаме достатъчно много случаи на хора, които са тръгнали от нищото и са се издигнали до най-високите стъпала на властта. Не че аз лично изпитвам кой знае какви симпатии към тях — допълни той. — Борбата за власт понякога напълно ги лишава от човешкия им облик.

— Тогава по-добре Луций Корнелий Сула да си остане там, където се намира и сега — подметна събеседникът.

— В никакъв случай! — твърдо настояваше на своето Цезар. — Признавам, Гай Марий, че в качеството си на нов човек е трябвало да понасяш много повече несгоди, отколкото си заслужил, но никога не ще се отрека от съсловието, в което съм се родил и израснал, а това значи да заставам зад всеки един Луций Корнелий Сула!

Но той скоро възвърна деловия си вид и мина по същество:

— Всъщност сега ме занимава съдбата на децата ми. Дъщерите ми, Гай Марий, не разполагат с никаква зестра! Не мога да им осигуря дори най-скромна рента, защото и нея ще трябва да плащат синовете ми. Това означава, че дъщерите ми нямат никаква възможност да се омъжат за хора от своята среда. Прощавай, Гай Марий, ако с тези думи те засягам. Нямах предвид хора като теб, а исках да кажа… — Махна безпомощно с ръце. — Най-добре да си започна изречението отначало. Искам да кажа, че ще трябва да дам дъщерите си на хора, които не харесвам, не уважавам и с които не искам да имам нищо общо. Не че бих ги омъжил за някой патриций, ако и той не ми харесва! Желанието ми е те да открият в съпруга си свестен, разбран и достоен мъж. Но при това положение нямам възможност да избирам. Онези, които ще се предложат за кандидати за дъщерите ми, ще представляват жалки, самонадеяни неблагодарници, които по-скоро бих изритал в задника, камо ли да им подам ръка. То е като да си богата вдовица: никой честен човек няма да те поиска от страх да не го заклеймят, че се е оженил заради богатството й, така че в края на краищата ще се омъжиш за онзи, който наистина те желае само заради него.

Цезар се обърна и провеси крака над ръба на кушетката.

— Имаш ли нещо против, Гай Марий, ако излезем да се поразходим в градината? Знам, че е студено, но ще се облечем. Тази вечер не беше никак лесна за мен, а и продължи доста дълго. Ако останем така, съвсем ще се схвана.

Безмълвно Марий се наведе, вдигна обувките на Цезар, нахлузи ги на краката му и ги завърза с лекота, на която бяха способни само хора, организирани като него. После обу и своите и хванал под ръка домакина си, се надигна от ложето.

— Ето това най-много ми харесва у теб — обърна се към него Цезар. — Никога не задаваш излишни въпроси.

Перистилът беше малък, но затова пък притежаваше очарование, което рядко се срещаше другаде. Въпреки сезона атмосферата от лятото се беше запазила, като сред вечнозелените храсти се забелязваха и ароматични треви, които изпълваха въздуха със свежест и благоухание. С удоволствие Марий отбеляза, че Юлий Цезарите са запазили някои привички, останали от времето, когато предците им са живеели по-близо до природата: под самия ръб на стрехите, където можеха да бъдат напичани от слънцето, без да се мокрят от дъжда и снега, бяха окачени да се сушат стотици тънки връзчици бълхавче, досущ като в родния му дом в Арпинум. Към края на януари щяха да се готови и робите щяха да ги поставят из цялата къща, по ъглите и в раклите за дрехи, за да държат надалеч бълхите, молците и всякаквите други гадини. За бълхавчето се знаеше, че трябва да се бере по време на зимното слънцестоене, след което да се остави да изсъхне, но Марий не си беше представял, че в Рим някой още ще си спомня за това полезно растение.

Специално заради гостенина бяха запалени полилеите, висящи от тавана на колонадата край градината, които съпровождаха с меката си светлина разхождащия се, преди той да се е изгубил сред сумрака на алеите, озарени от магическото сияние на малките бронзови лампи с абажури от тънък, почти прозрачен мрамор с цвят на кехлибар. Дъждът беше спрял, но от клоните на храстите падаха едри капки студена вода, а заради влагата, задържала се из въздуха, от устата на двамата мъже излизаше пара.

Те като че ли не обръщаха внимание на пронизващия студ. Хванати под ръка (двамата бяха равни по ръст и им беше по-удобно да вървят така), те прекосиха градината и застанаха пред малкия шадраван в средата й. Насреща им гордо се пъчеха четири каменни дриади с факли в ръце, но понеже беше зима, фонтанът не работеше и басейнчето зееше празно.

„Това — помисли си Гай Марий (чийто шадраван беше пълен с вода и през зимата благодарение на специална отоплителна система), — е истинско! Никой от тритоните, делфините и изкуствените ми водоскоци не може да ме трогне тъй, както тази реликва от стари времена.“

— И така, допада ли ти идеята да се ожениш за някоя от дъщерите ми? — попита Цезар, който се опитваше в гласа му да прозвучи известно напрежение, сякаш не знаеше какъв ще бъде отговорът.

— Да, Гай Юлий, допада ми, и то много — отвърна му Марий, който отдавна беше взел решение.

— Ще ти бъде ли тъжно да се разделиш със сегашната си съпруга?

— Ни най-малко — увери го той, изкашля се и на свой ред попита: — А какво искаш ти от мен, Гай Юлий, в замяна на дъщеря си и името, което тя ще ми донесе?

— Честно казано, това, което искам, не е никак малко. След като ти ще бъдеш приет в нашето семейство не толкова като зет, колкото като втори баща на дъщеря ни — какво да се прави, възрастта ти не е тайна за никого! — разчитам на теб да осигуриш както зестра за другата ми дъщеря, така и една солидна материална основа за бъдещото издигане на синовете ми. И на двамата. Разбираш, че иначе онази дъщеря, която остане у дома ни, и малкият ни син ще се озоват в изключително неизгодно положение. Освен това бих искал, щом синовете ми влязат в Сената, да разчитат на твоята влиятелна подкрепа и да си проправят път до консулството. Трябва да знаеш, че искам и двамата да станат консули. Секст е с една година по-възрастен от по-големия си братовчед — сина, който брат ми Секст задържа при себе си — и именно той ще бъде първият от своето поколение Юлий Цезари, който ще може да встъпи в консулска длъжност. Искам да бъде избран консул още щом това стане възможно по закон — дванайсет години, след като е влязъл в Сената, и четиридесет и две, след като се е родил. Той ще бъде първият Юлий от четиристотин години насам, заел най-висшия държавен пост в Рим. Настоявам тази чест да се падне на него и единствено на него! Иначе още на следващата година ще бъде избран племенникът ми Луций и възможността ще бъде пропусната.

Цезар се спря за миг, изгледа слабо осветеното лице на Марий, след което приятелски го потупа по гърба.

— О, не става дума за някакво съперничество между мен и брат ми. Докато беше жив, не сме се карали за нищо, а и сега семейството ми е в добри отношения със синовете му. Но най-добре е човек да бъде избран за консул, когато му дойде времето, не е ли така?

— Секст даде най-големия си син за осиновяване, нали? — попита Марий, опитвайки се да си припомни какво е станало с него.

— Да, преди много време. И той се казваше Секст — в рода винаги кръщаваме най-големия син с това име.

— Ами да, разбира се! Квинт Лутаций Катул! Щях да се сетя, ако не беше махнал „Цезар“ от името си. Няма ли да бъде той първият консул Цезар? Все пак е доста по-възрастен от другите.

— Не — поклати отрицателно глава домакинът. — Той вече не се нарича Цезар, а Лутаций Катул.

— Предполагам, че старият Катул се е бръкнал доста, за да осинови момче като него. Тъй или иначе, семейството на брат ти изглежда добре материално.

— Да, наистина, за момчето бяха дадени много пари. Но и ти ще дадеш колкото трябва за жена си, нали, Гай Марий?

— Юлия, ще взема Юлия — прекъсна го Марий.

— Наистина ли? Мислех, че ще си избереш малката. — Бащата изглеждаше изненадан. — Ами трябва да ти кажа, че това много ме радва, и то не за друго, а защото като всеки добросъвестен баща и аз бих искал дъщерите ми да не се омъжват, преди да са навършили осемнайсет, а Юлила има да чака още година и половина дотогава. Но ако питаш мен, изборът ти е правилен. Въпреки че винаги съм смятал Юлила за по-привлекателната и по-интересната от двете.

— Все пак си й баща — усмихна се доволно Марий. — Не, Гай Юлий, малката ти дъщеря не ме изкушава никак. Ако тя самата не е луда по мъжа си, мисля, че животът скоро ще му се види тежък. Много съм стар, за да задоволявам младежки капризи. Докато Юлия изглежда също тъй благоразумна, колкото е красива. У нея просто всичко ми хареса.

— Ще бъде идеалната съпруга за един консул.

— Кажи ми честно, наистина ли вярваш, че ще успея да стана такъв?

Цезар кимна:

— Не ще и съмнение! Но не веднага. Първо трябва да се ожениш за Юлия, след това да изчакаш нещата — а и страстите — да се уталожат. Гледай да участваш в някоя война, достойна за пълководец като теб — един нов успех на бойното поле само ще ти помогне. Ако трябва, предложи си някому услугите като висш легат. И след две-три години ще можеш да протегнеш ръка към консулството.

— Но тогава ще съм вече на петдесет — мрачно отбеляза Марий. — Трудно ще те избере някой, ако ти е минало времето.

— Но за теб то тъй и тъй вече е минало, така че какво означават три години повече или по-малко? Може да са ти само от полза, ако съумееш да ги използваш пълноценно. Пък ако ще си говорим откровено, Гай Марий, никой не би ти дал истинските години, а това е много важно. Ако наистина личеше, че младостта ти е отминала безвъзвратно, тогава щеше да е друго. Но ти си самото въплъщение на здраве и мъжка сила. Освен това си и твърде висок, за да останеш незабелязан от избирателите в центуриатните комисии. Всъщност, ако не беше враждата ти с Цецилий Метелите, фактът, че си нов човек, нямаше да има никакво значение. Можеше още преди три години да бъдеш избран за консул — когато ти беше времето. Ако беше някой дребосък без достатъчно сила да развъртиш меча над главата си, сега вече и Юлия не би могла да ти помогне. Но с твоите способности и най-вече с физиката си рано или късно ще станеш консул, бъди сигурен.

— Какво точно очакваш да направя за синовете ти?

— Имаш предвид материално?

— Да — каза Марий и забравяйки, че е облечен със златопурпурна тога, тежко се отпусна върху една бяла мраморна пейка. Тъй като повърхността й беше мокра, а той се заседя повечко, под него се образува голямо, странно по форма аленорозово петно. Боята от плата беше попила в грапавата повърхност на камъка и вече не би могла да се изчисти. Така след едно-две поколения пейката щеше да се превърне в своеобразна забележителност, една от семейните реликви, с които най-много се гордееше бъдещият върховен понтифекс (който между другото също щеше да се казва Гай Юлий Цезар), излагайки я на видно място в Домус публикус. За онзи Гай Юлий Цезар, който в момента се спазаряваше с Гай Марий относно брака с дъщеря му, петното върху пейката представляваше знамение, и то безспорно благоприятно. Когато на сутринта робът дойдеше при него, за да му съобщи за чудото, и той го видеше с очите си (между другото самият роб беше изпаднал не толкова в ужас от свръхестествените сили, на които се дължеше чудото, колкото в суеверно благоговение, защото пурпурът винаги е бил символ на царственост и божествено величие), щеше само блажено да въздъхне. Пурпурното петно означаваше едно: че родът му се доближава до върховната власт. Това също потвърждаваше смътното предчувствие, обзело го два дни по-рано: че Гай Марий ще изиграе в историята на Рим роля, за която никой дори не е сънувал. Цезар нареди пейката да бъде пренесена от градината в атриума, но никога и по никакъв повод не издаде как точно стана тъй, че за една-единствена нощ мраморът порозовя. Това трябваше да си остане знамение!

— Трябва ми достатъчно земя, с която да осигуря мястото на малкия си син Гай в Сената — обясняваше на гостенина си. — Случи се тъй, че точно в момента са обявени за продажба шестстотин югера прекрасни земи в съседство с моите петстотин в полите на Албанската планина.

— Цената им?

— Ужасна, като се има предвид качеството им и близостта им до Рим. За нещастие тук всичко се определя от продавача — заоправдава се Цезар и пое дълбоко въздух. С усилие на волята най-сетне успя да изрече сумата: — Четири милиона сестерции — един милион денарии.

— Имаш ги — отвърна му Марий с такова спокойствие, сякаш беше чул не четири милиона, а четиристотин хиляди. — Но мисля, че ще е по-добре на първо време да не разгласяваме за сделката.

— О, да, разбира се!

— Още утре ще ти донеса парите, и то в брой — усмихна се Марий. — Какво друго искаш от мен?

— Надявам се, преди големият ми син да е влязъл в Сената, ти вече да си консуларен сенатор. Ще разполагаш с достатъчно влияние и власт — заради собствената си кариера и заради името на жена си. Ще ми се да използваш това влияние и да помагаш на синовете ми при изпълнението на различните им длъжности. Всъщност, ако наистина послушаш съвета ми и в идните две-три години поискаш да ти бъде поверено като на легат командването на някой легион, разчитам да вземеш синовете ми със себе си. И двамата имат военен опит, били са кадети и младши офицери, но за по-нататъшната им кариера ще е нужно да са били по-дълго време на военна служба, а под твое командване биха могли да постигнат най-много.

Марий далеч не смяташе, че двамата младежи са родени за велики пълководци, но те му изглеждаха способни момчета, годни да изпълняват акуратно задълженията си като офицери, така че не виждаше защо да не се съгласи и на това условие.

— Ще се радвам да ги взема на служба, Гай Юлий.

Но Цезар продължаваше да говори:

— Колкото до политическата кариера, синовете ми ще се сблъскат с известни затруднения, дължащи се на положението им на патриции. Както знаеш, произходът не им позволява да се кандидатират за народни трибуни, а длъжността на народния трибун е тази, с която един амбициозен човек може най-лесно да се изяви и да си извоюва политическа репутация. Затова синовете ми ще трябва да започнат като куриатни едили, което би се оказало непосилно за тях, ако не разполагат с нужните средства! Така че разчитам на теб да подпомогнеш Секст и Гай при избирането им на въпросната длъжност, сиреч да им напълниш кесията дотолкова, че да им е възможно уреждането на достатъчно игри и зрелища за народа, който иначе трудно би се сетил за тях, дойде ли времето да се кандидатират за претори. И ако някога, когато и да било, се сблъскат с необходимостта да си купят нечии гласове, отново разчитам на теб да ги снабдиш с нужните суми.

— Съгласен съм — рече Гай Марий и протегна ръка на бъдещия си тъст, без обаче да проявява кой знае какъв ентусиазъм; все пак, за да изпълни всички условия на Цезар, щяха да са му нужни поне десет милиона сестерции.

Гай Юлий Цезар пое ръката му и я стисна силно.

— Добре! — успокои се той и се засмя.

Двамата се насочиха обратно към къщата, където Цезар разбуди полузаспалия роб, на когото беше поверено старото войнишко наметало на гостенина.

— Кога ще мога да говоря с Юлия? — попита Марий, след като омота добре дрехата около себе си.

— Утре следобед — каза му Цезар и сам му отвори вратата. — Лека нощ, Гай Марий.

— Лека нощ, Гай Юлий — сбогува се гостът и излезе на улицата, където шеташе мразовитият северен вятър.

По пътя до къщи той дори не усети студа, толкова се беше затоплил в уютния дом на Цезар. Възможно ли е онзи неканен вътрешен глас, който се беше обаждал толкова време у него, да се окаже прав? Той — консул! Ще стъпи здраво сред римската аристокрация, независимо от провинциалния си произход! И ако наистина успее, тогава нямаше да е зле и да се сдобие със син. С още един Гай Марий.

Двете Юлии споделяха обща дневна, където се срещнаха на другата сутрин, за да закусват. Юлила не я сдържаше на едно място, през цялото време стоеше като на тръни и дори за миг не поседна, за да се нахрани спокойно.

— Какво има? — попита я сестра й, след като й омръзна от безконечните й шетания.

— Че знам ли? Нещо ново се задава, усещам го, а пък освен това искам да се срещна с Клодила на пазара за цветя. Обещах й, че ще се видим сутринта! Но имам неприятното чувство, че ще трябва да си остана вкъщи за някое ново досадно семейно събиране — мрачно изрече тя.

— Знаеш ли — смъмри я сестра й, — наистина не можеш да оцениш някои неща! Колко други момичета познаваш, които като теб да ги питат за мнението им?

— О, глупости, та тези семейни събрания са толкова скучни и досадни — говори се само за роби, учители и за какво не можем да си позволим. А пък на мен вече и училището ми омръзна. До гуша ми дойде от Омир и от онзи отегчителен старчок Тукидид! Пък и от каква полза са те за едно момиче?

— Ами полезни са с това, че могат да я представят пред обществото като културна и добре образована — отбеляза малко хладно Юлия. — Не искаш ли да си намериш добър съпруг?

Юлила се изкикоти и гордо заяви:

— Според мен въобще не е необходимо да познаваш Омир или Тукидид, за да се омъжиш. О не, наистина искам да изляза! — И тя продължи да крачи нагоре-надолу.

— Като те познавам, решиш ли нещо, непременно го постигаш. Няма ли да седнеш да закусиш?

В този миг на вратата застана някой. Двете девойки обърнаха смаяни погледи към баща си. Той! Тук?

— Юлия, искам да говоря с теб — каза той още преди да е влязъл, без дори да обърне внимание на любимата си Юлила.

— О, тата! Няма ли да получа поне целувка? — изпречи се на пътя му тя.

Той я погледна разсеяно, целуна я по бузата, но все пак й се усмихна:

— Ако си имаш някаква работа, пеперудката ми, защо не отидеш да я свършиш?

Тя грейна от радост.

— Благодаря ти, тата! Може ли да отида до пазара за цветя? И до Портикус Маргаритария?

— Колко перли смяташ да си купиш днес? — развеселен я попита баща й.

— Хиляди! — отговори му тя и тръгна да излиза. Цезар не пропусна да й пъхне един сребърен денарий в ръката.

— Знам, че няма да стигне и за една, но може би ще си харесаш някое шалче.

— О, тата! Благодаря, благодаря! — възкликна Юлила и обви ръце около шията му, за да го целуне на свой ред. Сетне изхвърча през вратата и повече не се видя.

Цезар мило подкани другата си дъщеря да седне. Девойката се подчини и го изгледа очаквателно, но той не каза нищо, преди да е дошла Марция, която послушно зае мястото до дъщеря си.

— Какво има, Гай Юлий? — попита майката по-скоро от любопитство, без да дава вид, че е разтревожена.

Той самият остана прав, пристъпвайки от крак на крак докато внимателно наблюдаваше дъщеря си с красивите си сини очи.

— Скъпа, Гай Марий хареса ли ти? — попита я най-сетне.

— Да, тата, хареса ми.

— С какво?

Тя се позамисли, сетне промълви:

— Мисля, че най-вече с простотата и искреността, с които говореше. И с това, че не се превземаше. Прости потвърди мнението, което преди си бях изградила за него.

— А!?

— Ами да. Онзи слух, дето всички сме го чували: че не знаел думичка гръцки, че е едва ли не полуидиот, при това от провинцията, който си е спечелил репутацията на военен на гърба на други и най-вече поради странните капризи на Сципион Емилиян. Винаги ми се е струвало, че хората го обсъждат твърде много и твърде злонамерено, за да се окажат всички тези приказки истина. А сега, след като имах възможността лично да се запозная с него, разбирам, че не съм грешила. Той нито е идиот, нито се държи като загубен провинциалист. Напротив, според мен е завидно интелигентен! При това начетен. Вярно, че гръцкият му не е много приятен за ухото, но това се дължи най-вече на акцента му. Иначе и речникът, и граматиката му са безупречни. Изобщо говори гръцки не по-зле от латински. Освен това тези гъсти вежди му придават твърде внушителен вид. Предполагам, че и на теб ти е направило впечатление. Беше се издокарал прекалено екстравагантно, бих казала показно, но предполагам, че грешката е най-вече у жена му.

При тези си думи Юлия изведнъж се смути и млъкна.

— Юлия! — не можа да се сдържи Цезар, който се оказа неподготвен за подобно словоизлияние от страна на дъщеря си. — Та ти наистина си го харесала!

— Да, тата — потвърди тя, без да разбира още за какво точно става дума.

— Това може само да ме радва, защото скоро ще се омъжиш за него — сепна я Цезар, забравил съвсем дипломатичността, с което се славеше.

Юлия запримига, сякаш не вярваше на ушите си.

— Наистина ли?

— Наистина ли? — смаяно изрече Марция.

— Да — отговори той и най-после благоволи да седне.

— И кога стигна до това решение? — запита отново съпругата му със заплашителна нотка в гласа си. — Че къде е виждал Марий дъщеря ни, за да я иска?

— Не той поиска Юлия — заоправдава се Цезар, — а аз му я предложих. Нея или Юлила. Затова го поканих на вечеря снощи.

При тези му думи Марция го изгледа изпитателно, сякаш започваше да се съмнява дали съпругът й е с ума си.

— Ти си предложил дъщерите ни на един нов човек, който при това спокойно би могъл да им е баща? — Вече не щеше и съмнение, че се е ядосала.

— Точно така.

— Защо?

— Предполагам си чувала кой е той?

— Да, много добре знам кой е!

— И ти е известно, че е един от най-богатите хора в Рим?

— Да!

— Вижте, момичета — започна да обяснява на жена си и дъщеря си Цезар, сякаш не правеше особена разлика между двете, — много добре знаете в какво положение сме изпаднали. Четири деца, но без нужните пари и собственост, което и да е от тях да започне самостоятелния си живот така, както бихме желали. Имаме двама сина, които заради потеклото си и заради собствените си качества биха могли да извървят целия път до върха, и две дъщери, които с потеклото и красотата си биха могли да си спечелят любовта на всеки. Но нямаме пари нито за политическа кариера, нито за прилична зестра.

— Така е — глухо отвърна Марция. Тъй като нейният баща беше умрял, преди да й е дошло времето за женитба, децата от първия му брак се бях постарали със съдействието на нарочените за изпълнители на завещанието му да й оставят в наследство кажи-речи нищо. Гай Юлий Цезар се беше оженил за нея по любов и понеже тъй и тъй зестрата й не струваше, в семейството й на драго сърце се бяха съгласили с избраника й. Да, двамата със съпруга й се бяха оженили по любов, която ги беше възнаградила с щастие, спокоен живот, три прекрасни, образовани деца и една красавица. Но през цялото време Марция не беше спряла да се упреква, че ако не е била тя, Цезар е щял да си намери далеч по-добра партия.

— Гай Марий има нужда от жена сред патрицианското съсловие, по възможност от фамилия като нашата, славеща се със своята неопетнена дигнитас. Трябваше да го изберат за консул още преди три години, но Цецилий Метелите направиха всичко възможно да му попречат. Като нов човек, женен за скромна съпруга от Кампания, той не разполагаше с нужните връзки, за да им се противопостави. Нашата Юлия обаче ще накара цял Рим да вземе Гай Марий насериозно. Тя ще повдигне обществения му авторитет, ще му донесе дигнитас, на каквато досега не се е радвал и от това тежестта му сред римските сенатори ще се увеличи хилядократно. В замяна на това Гай Марий обеща да поеме на свой гръб всичките ни финансови тегоби.

— О, Гай! — възкликна Марция и заплака от вълнение.

— О, татко! — на свой ред се обади Юлия, изведнъж изпълнена с непозната радост.

Цезар усети, че гневът на жена му се е изпарил за миг, а усмивката, изписала се на устните на дъщеря му, съвсем го успокои.

— Забелязах го онзи ден на церемонията по случай встъпването в длъжност на консулите. Сега ми изглежда доста странно, но всъщност до този момент почти не му бях обръщал внимание, дори по времето, когато беше претор или се кандидатираше безуспешно за консул. Но на Нова година… може би няма да преувелича, ако кажа, че сякаш изведнъж прогледнах. В един миг осъзнах, че това е велик човек, че Рим ще има нужда от него. Сам не знам как стана, но си рекох, че е мой дълг да му помогна, като в същото време помогна и на самия себе си. Когато двамата с него влязохме рамо до рамо в храма, вече бях взел решението си. Нямаше да сгреша, ако поне бях опитал, затова и го поканих на вечеря.

— И наистина ти си му предложил дъщеря си, а не той я е поискал от теб? — за всеки случай попита Марция.

— Точно така.

— Значи тревогите ни са вече минало?

— Да — рече убедено Цезар. — Гай Марий може и да не е роден в Рим, но според мен той е човек с чест и достойнство. Вярвам, че ще изпълни поетите задължения.

— И какви са те? — попита прагматично мислещата майка, която вътрешно съжаляваше, че не си е взела сметалото.

— Още днес ще ни донесе в брой четири милиона сестерции, с които да купим владението в Бовиле. Това означава, че младият Гай ще има достатъчно земи, за да може на свой ред да влезе в Сената, а Секст ще може спокойно да се разполага с цялото ми наследство. Марий ще съдейства и на двамата ни синове да бъдат избрани за едили. Ще им помага навсякъде и във всичко, за да успеят, щом им дойде времето да станат и консули. И въпреки че точно този въпрос забравихме да го обсъдим по-подробно, ще осигури твърде прилична зестра за Юлила.

— А какво ще направи за Юлия? — попита малко рязко Марция.

Цезар я погледна неразбиращо.

— За Юлия? С какво повече може да й помогне от това да се ожени за нея? В крайна сметка няма да плаща зестрата, която тя трябва да му донесе. Мисля, че и така достатъчно ще се охарчи, за да я има за жена.

— Обикновено момичетата задържат част от зестрата си за себе си, за да си запазят известна финансова самостоятелност и след сватбата. Представи си, че някой ден се разведат. Вярно, че повечето глупачки предоставят цялата зестра на съпрузите си, но това далеч не важи за всички жени. А също така, ако един брак се разтрогне, мъжът трябва да даде точна сметка за какво е използвал полученото при сватбата. Настоявам Гай Марий да осигури зестра и за Юлия. Иначе тя не би била изобщо осигурена срещу евентуален развод — настояваше Марция, явно без никакво намерение да отстъпва.

— Марция, не мога да искам повече от човека! — чудеше се как да й отговори Цезар.

— Страхувам се, че ще трябва да го сториш. Дори съм изненадана, че ти самият не си сетил за това, Гай Юлий — въздъхна уморено съпругата му. — Не знам защо се е приело, че мъжете притежават по-голяма дарба за сметки и дела от жените! Според мен е точно обратното. А ти, скъпи съпруже, стане ли въпрос за пазарлък, си най-мекушавият човек, когото познавам! В крайна сметка именно Юлия ще е причината за нашето благополучие, а точно тя ще остане без всякакви гаранции за бъдещето си.

— Признавам, че си права, скъпа — смутено отвърна Цезар, — но наистина не виждам как ще си отворя устата за още!

През цялото време Юлия гледаше ту баща си, ту майка си и не обелваше дума. Разбира се, не за пръв път ставаше свидетел на пререкания между тях, но никога преди не се беше случвало тя да е в центъра на спора. Не й беше никак приятно да присъства на подобен разговор, затова реши час по-скоро да се опита да ги успокои:

— Добре, добре, и двамата сте прави! Аз сама ще попитам Гай Марий за зестрата си; няма от какво да се страхувам. Той ще ме разбере.

— Юлия! Наистина ли искаш да се омъжиш за него? — зяпна я удивена Марция.

— Разбира се, че искам, мамо. Намирам го за прекрасен човек!

— Но момичето ми, та той е трийсет години по-стар от теб! Няма да си се усетила, и току-виж си останала вдовица.

— Младежите са ми много по-досадни, отколкото мислиш. До един ми напомнят за братята ми. Винаги бих предпочела да се омъжа за някого като Гай Марий — отвърна спокойно дъщеря й. — Обещавам, че ще се държа както трябва с него. Той ще ме обикне и никога няма да съжалява за парите, които е дал за мен.

— Невероятно! — изрече на висок глас Цезар, без да стане ясно за какво точно говори.

— Не бъди толкова изненадан, тата. Скоро ще навърша осемнайсет, давах си сметка, че сигурно ме готвиш за някого, и трябва да си призная, че живеех в истински ужас при мисълта какъв може да ми се падне. Снощи, когато се запознах с Гай Марий, първото, което си казах, беше: „Няма ли да е прекрасно, ако баща ми ми намери годеник като него“ — изчерви се Юлия. — На пръв поглед той по нищо не прилича на теб, тата, но всъщност двамата сте толкова еднакви — честни, искрени и мили.

Гай Юлий Цезар се спогледа с жена си.

— Не е ли прекрасно, когато един родител открие, че искрено харесва детето си. Да обичаш децата си е нещо естествено, но да ги харесваш? Това е право, за което всеки трябва да се бори, преди да го спечели.

Перспективата да води поотделно два разговора с жени в един и същи ден, изнервяше Гай Марий повече от гледката на вражеска армия, десетократно по-многобройна от неговата. Първо трябваше да се срещне с бъдещите си съпруга и тъща, а след това да се срещне за последен път с настоящата си жена.

Предпазливостта изискваше първо да се види с Юлия и чак след като се увери, че не са възникнали някакви непреодолими пречки, да съобщи за решението си на Грания. И така в осмия час на деня — сиреч в късния следобед — той отново потропа на вратата на Гай Юлий Цезар, облечен този път в представителната си тога с пурпурен ръб. Разбира се, обещанието му, че ще донесе четирите милиона сестерции в брой, беше чиста метафора. Един милион сребърни денарии щеше да тежи повече от пет тона, или сто и шестдесет таланта, което предполагаше, че ще са нужни сто и шестдесет души за пренасянето им. Вместо това беше далеч по-удобно Гай Марий да се въоръжи с най-обикновен документ.

Гай Юлий Цезар го прие в таблиниума, където гостенинът му предаде малък пергаментов свитък, на който беше изписана въпросната сума.

— Постарал съм се възможно най-малко хора да се досетят за какво става въпрос — уверяваше той Цезар, докато последният развиваше документа и се запознаваше със съдържанието му. — Както виждаш, споразумял съм се с банкерите ти да приемат депозита от двеста сребърни таланта на твое име. Ако все пак се намери някой да любопитства кой е истинският вносител на сумата, то за да надуши следите ми, ще му е нужно време, което никой банкер не би изгубил, без да е пряко заинтересован.

— Мисля, че си се попрестарал. Току-виж решат, че парите представляват подкуп! Ако не заемах толкова скромно положение в Сената, нищо чудно някой от банката да съобщи лично на градския претор за неочакваното ми забогатяване — отбеляза Цезар, докато навиваше пергамента.

— Сумата изглежда твърде голяма, за да бъде някаква форма на подкуп — усмихна се Марий — дори и за един консул.

Цезар му подаде ръка и рече:

— Не ми беше хрумвало да изчислявам сумата в таланти. Сега имам чувството, че съм поискал прекалено много. Сигурен ли си, че след този пладнешки обир ти е останало с какво да живееш?

— Разбира се — смотолеви той, който установи, че не е лесна работа да си измъкнеш ръката от тази на един Цезар. — Ако земята, която смяташ да купиш, струва толкова, колкото ми каза, значи съм ти дал четиридесет таланта в повече. Нека те бъдат зестрата за малката ти дъщеря.

— Наистина не знам как да ти се отблагодаря, Гай Марий — пусна най-сетне ръката му Цезар, комуто ставаше все по-неудобно. — През цялото време си казвам, че не продавам дъщеря си, но в момента ми се струва като че ли се заблуждавам относно собствената си искреност. Повярвай ми, Гай Марий, за нищо на света не бих продал някое от децата си! Вярвам, че бракът ви с Юлия ще бъде щастлив и нейните деца ще могат само да се гордеят със своите родители. Вярвам също така, че ще отнасяш с новата си съпруга като с близък човек и ще се грижиш за нея, тъй както се е грижил баща й. — Тонът му вече не беше толкова любезен. Да му бяха дали два пъти по толкова пари, пак нямаше да обели дума за желанието на Марция. Затова вместо да изглежда радостен, той се натъжаваше все повече. За да се прикрие, стана от писалището си, пое свитъка, опитвайки се да изглежда възможно най-невъзмутим, и го прибра в гънката на тогата си, която се връзваше под свободната му дясна ръка, за да образува нещо като джоб.

— Няма да съм спокоен, докато не го депозирам в банката си.

За миг се поколеба, после добави:

— Юлия ще навърши осемнайсет едва през май, но мисля, че не си струва заради това да отлагаме сватбата за средата на юни. Ако си съгласен, можем да заплануваме церемонията още за април.

— Струва ми се приемливо — кимна Марий.

— Бях го решил още преди да дойдеш — заобяснява бащата, надявайки се с приказките си да премахне неудобството, което се беше създало между двамата. — Много е неприятно, когато едно момиче се е родило в единственото време на годината, което се смята за предвещаващо злощастен брак. „Макар че защо точно късната пролет и ранното лято трябва да носят лош късмет, не ми е никак ясно“ — замисли се той, но скоро забрави това си мрачно настроение и се запъти към вратата. — Ти почакай тук, Гай Марий, ей сега ще ти пратя Юлия.

Сега дойде ред на Гай Марий да кърши ръце от притеснение. В малката, но спретната стаичка го обземаше неприятното чувство на страх от нещо, с което няма да му е по силите да се справи. Как се надяваше момичето да не го приеме прекалено хладно! Поне малко да й се беше понравил! Вярно, нищо в поведението на Цезар не му подсказваше, че сделката между двама им се извършва без съгласието на дъщеря му, но той твърде добре знаеше за онази дистанцираност, дори антипатия, с която двама души могат да се отнасят един към друг, без никога да я назоват на глас. А Марий усещаше дълбоко в себе си, че му се иска Юлия да го приеме изцяло и без задръжки. И все пак как би могло момиче като нея да допусне доброволно до себе си човек, който не само че произхожда от среди, напълно чужди на нейните, но и не може да я спечели нито с красота, нито с младежка жизненост? Колко ли сълзи е проляла бедната девойка, когато е научила от баща си какво й се готви? Дали вече тайно не е зарекла любовта си за някой млад аристократ, който обаче в името на семейния интерес трябва да потъне в забрава? Италийски простак, незнаещ думичка гръцки — беше ли това достойна партия за една Юлия!

Вратата към перистила се отвори и слънцето триумфално нахлу в таблинума, ослепително с неземния си блясък. На фона му се открояваше силуетът на усмихнатата Юлия, протегнала ръка към гостенина.

— Гай Марий — приветливо се обърна тя към него, сякаш присъствието му я радваше.

— Юлия — отвърна й Марий, като пристъпи напред, за да й подаде на свой ред ръка. По лицето му се беше изписало известно смущение, защото не знаеше точно как трябва да се държи. Покашля се и като не му хрумна нищо друго, мина по същество: — Баща ти сигурно ти е казал?

— О, да — кимна му тя, но усмивката й не помръкна. На Марий дори му се стори, че девойката срещу него всеки миг ще прихне да се смее, и то не от момичешко неудобство, а просто защото й е леко на сърцето. Но Юлия скоро се овладя и по всичко личеше, че е господарка на положението, при все се отнасяше с нужното уважение към гостенина.

— И нямаш нищо против? — бръкна сам в раната си той.

— Очарована съм — поглъщаше го тя с красивите си, топли, сиви очи, без усмивката й да помръкне дори за миг. Сякаш за да го увери в искреността си, тя го погали по дланта и я притисна още по-силно в своята. — Гай Марий, Гай Марий, няма защо да се притесняваш! Наистина съм очарована, повярвай ми!

Той извади лявата си ръка изпод тогата си и я хвана за тънките китки, вперил почти несъзнателно поглед в безупречно поддържаните й нокти и белите нежни пръсти.

— Но аз съм стар!

— Тогава значи предпочитам старци… — отвърна му тя, — щом те харесвам.

— Харесваш мен?

Юлия примигна, сякаш недоумението му я изненада.

— Разбира се! Иначе щях ли да се съглася да се омъжа? Баща ми е прекалено мил и благороден, за да ме накара насила. Дори да е бил сигурен, че те искам за мъж, пак не би ме предложил без собственото ми съгласие.

— Но сигурна ли си, че не си си го внушила нарочно? — недоумяваше Марий.

— Не беше необходимо — търпеливо отвърна тя.

— Навярно има някой младеж, който те привлича много повече от мен.

— Нищо подобно. Всички младежи ми напомнят прекалено много за братята ми, за да са ми интересни.

— Но… но… — чудеше се той какво да й възрази и се хвана за най-глупавото. — Но виж какви вежди имам само!

— Разкошни са — не искаше да отстъпи тя, — вдъхват респект.

Марий целият се изчерви от неудобство, а това съвсем го лиши от способността да спори. Изведнъж си даде сметка, че момичето насреща му, колкото и да е самоуверено, си оставаше едно невинно създание, което не можеше дори да предположи какво му е на мъж като него в такъв момент.

— Баща ти каза, че можем да се оженим през април, преди рождения ти ден. Съгласна ли си?

Юлия леко се намръщи.

— Ами да, защо не, ако наистина настоява. Но ако зависеше от мен, бих желала това да стане по-рано, още през март. Винаги съм искала да се омъжа на празника на Анна Перенна.

Изборът й беше доста озадачаващ. Денят беше едновременно подходящ и напълно неподходящ за подобни церемонии. Празникът на Анна Перенна, който се честваше при първото пълнолуние в началото на март, беше изцяло свързан с луната и с вече отминалата Нова година. Самият ден беше благоприятен, но на следващия се гледаше с лошо око.

— Не се ли страхуваш да започнеш брачния си живот под лошо знамение? — попита той.

— Никак — твърдо отговори момичето. — Никакви знамения не биха могли да ни навредят.

Сложи ръката си върху неговата и го погледна в очите.

— Майка ми позволи да остана съвсем за кратко насаме с теб, а има един въпрос, който двамата трябва да обсъдим, преди да е дошла. Става дума за зестрата ми — усмивката й помръкна и тя замислено го изгледа. — Не мисля, че съвместният ни живот с теб, Гай Марий, ще се окаже лишен от радост и щастие, защото в твое лице виждам почтен и в същото време благоразумен човек. А някой ден ще се убедиш, че и аз по нищо не ти отстъпвам. Ако двамата съумеем да се уважаваме взаимно, сигурно ще бъдем щастливи. Но майка ми изрично настоява да получа своята зестра, за което пък баща ми никога не би посмял да отвори дума пред теб. Разбира се, подобна зестра ще ми е нужна, колкото да съм осигурена и да не завися изцяло от теб — все пак някой ден може да ти хрумне да се разделиш с мен. Баща ми обаче е толкова стъписан от твоята щедрост, че за нищо на света не би поискал повече. Така че му обещах сама да те помоля за това, и то преди майка ми да е дошла. Защото тя съвсем няма намерение да си мълчи.

В погледа й не се четеше алчност, а само загриженост.

— Навярно би могъл да отделиш известна сума, която, ако не се стигне до развод, ще остане колкото за мен, толкова и за теб самия. И едва ако се разделим, ще я взема.

Малката адвокатка! Римлянка до мозъка на костите си. Всяко изречение беше толкова добре премерено: хем да звучи невинно, хем да бъде убедително.

— Мисля, че е напълно възможно — съгласи се Марий.

— Ще направиш така, че докато съм ти жена, да нямам достъп до тези пари. Така всички ще знаят, че съм честна спрямо теб.

— Ако наистина е такова желанието ти, не виждам никакви пречки. Но не разбирам защо трябва да те лишавам от средства. С удоволствие още сега ще прехвърля част от имуществото си на твое име и ще разполагаш с него, както намериш за добре.

Тук Юлия не можа да се въздържи и се засмя.

— Все едно си избрал не мен, а Юлила! Не, благодаря ти, Гай Марий. Предпочитам всичко да бъде така, както го изисква етикетът — нежно му рече тя и приближи лице до неговото. — А сега ще ме целунеш ли, преди да е дошла майка ми?

Това й желание го обърка много повече от мисълта за зестрата й. Изведнъж си каза, че за нищо на света не бива в подобен миг да я разочарова или да я отблъсне от себе си. Но какво знаеше той за целувките, за ласките? В самооценките си като мъж никога не се беше интересувал от мнението на случайните си любовници и досега не се беше случвало някоя от тях да му заяви, че е добър или не в леглото и в прелюдиите преди него, и то не за друго, а защото самият Марий никога не беше обръщал внимание на ласките, с които даряваше тези си избраници за нощ — две. Освен това нямаше представа какво очаква една девойка от първата целувка на любимия си. Трябваше ли да я притисне до себе си и да я целуне с цялата страст, на която беше способен, или пък да се задоволи само с едно леко докосване, оставяйки милувките за по-късно? Кое бе по-уместно: чувствеността или уважението, след като тъй и тъй любовта не представлява друго, освен надежда за щастливо бъдеще? Юлия беше загадка, към която той не можеше сам да открие ключа; нямаше представа какво очакваше тя от него, нито какво желае. Единственото, което знаеше, бе, че иска да й се хареса.

В крайна сметка Марий пристъпи към нея и леко се наведе, защото тя беше необичайно висока за жена, и усети хладните й, меки като коприна, но плътно стиснати устни. Инстинктът бързо реши дилемата му и като затвори очи, той остави инициативата на девойката. За самата Юлия целувката беше нещо съвършено ново, желано, но в същото време непознато. Цезар и Марция се бяха погрижили да държат дъщерите си едва ли не под похлупак. Голямата, която отрано се беше отдала на учението и интелектуалните занимания, можеше и по нищо да не прилича на сестра си, но това не означаваше, че не изпитва силни чувства. И двете бяха способни на желание и страст, с тази разлика, че всяка щеше да ги прояви по свой начин.

Когато понечи да издърпа ръцете си от неговите, Марий дори не се опита да ги задържи и вече беше готов да отстъпи, но тя го прегърна и притисна още по-силно устните си към неговите. Едва сега се реши да ги поотвори, но в същото време той на свой ред се възползва от свободните си ръце, за да я обгърне през кръста. Плътната му, надиплена тога ги държеше на разстояние, но това ни най-малко не ги притесняваше. И двамата едновременно усетиха кога трябва да престанат с това взаимно изучаване и да прекъснат целувките си.

Междувременно в стаята безшумно беше влязла Марция, която, макар и да ги залавяше на местопрестъплението, едва ли би им направила забележка. Устните на Марий бяха не върху тези на дъщеря й, а само върху едната й страна, докато самата Юлия с премрежения си поглед издаваше задоволство и в същото време сигурност и спокойствие като някоя котка, която е била погалена точно там, където й е най-приятно.

Двамата отстъпиха назад, без ни най-малко да се смутят от присъствието на майката, в чийто поглед обаче Марий прочете скритата тъга. Той лесно можеше да си обясни какви чувства напират у една аристократка не от толкова древен род, колкото съпруга си, но все пак държащ дъщеря й да се омъжи за човек от своята среда, пък ако ще и без пукната пара. Но щастието, което го изпълваше в този миг, му позволяваше да не обръща внимание на тревогите на бъдещата си тъща, която тъй и тъй беше само две години по-млада от него. За себе си Марция несъмнено беше права: Юлия заслужаваше някого далеч по-млад и по-достоен от един италийски простак без думичка гръцки. Което пък не означаваше, че Марий лесно ще се откаже от нея — за нищо на света! Напротив, щеше да направи всичко по силите си, за да убеди майката, че дъщеря й си е намерила най-прекрасния съпруг на света.

— Поисках си зестра, мамо — побърза да изрече Юлия, — и всичко вече е уредено.

Марция беше твърде възпитана, за да не издаде неудобството си. Ето защо побърза да обясни на бъдещия си зет:

— Всъщност аз самата настоявах за това. Не дъщеря ми или мъжът ми.

— Разбирам — любезно й кимна той.

— Ти си изключително щедър с нас. Благодарим ти, Гай Марий.

— Позволи ми да не се съглася с теб, Марция. Вие сте далеч по-щедри от мен. Юлия представлява безценно съкровище.

В съзнанието на Марий се запечата собствената му реплика и когато скоро след срещата с Марция напусни дома й, изпълнен със светли мечти за бъдещето си, той реши, вместо да завие както обикновено след Весталските стълби наляво, да свърне вдясно, да заобиколи кръглия храм на Веста и като продължи нататък по тесния проход, образувал се между Регията и Домус публикус, да излезе на най-стръмната отсечка на Вия Сакра, наречена поради тази причина и Кливус Сацер.

Забърза нагоре по склона с мисълта да стигне Портикус Маргаритария, преди търговците да са затворили дюкяните си. Мястото представляваше внушителна аркада, построена във формата на правоъгълник около обширно празно пространство, и се славеше с най-изкусните златари в цял Рим. Беше получило името си[1] от търговците на бисери, които първи се бяха установили тук, още по времето, когато аркадата беше новоиздигната; това беше времето на голямата победа над пълчищата на Ханибал, заради която всички закони, забраняващи на римските жени да носят по себе си накити и бижута, бяха отменени, превръщайки златарството в изключително доходен занаят.

Марий беше решил, че на всяка цена трябва да купи перла за Юлия, и както повечето жители на града, знаеше къде да потърси: в дюкяна на Фабриций Маргарита. Първият Марк Фабриций беше и първият сред търговците на бисери, и когато се беше захванал с търговията, все още перлите му бяха от сладководни миди, от скални и тинести стриди или от морски полипи, поради което всички бяха дребни и по-тъмни на цвят. Но с времето той до такава степен овладя занаята си, че като хрътка започна да надушва и най-невероятните следи, които можеха да го отведат до истинските перли от приказките; докато един ден ги откри на брега на Арабския залив, малко преди Етеопия — след продължителни пътешествия из цял Египет и Набатейска Арабия. В началото и те му се струваха ситни и с твърде неправилна форма, но притежаваха най-важното — млечнобелия цвят, характерен за истинския бисер. По-късно името му се прочу из цял свят и това му помогна да открие нов и далеч по-богат източник на бисери: Крайбрежието на Индия и на големия крушовиден остров Тапробан на юг от нея. Тогава си прикачи към името прозвището Маргарита, установявайки истински монопол върху търговията с океански перли. Сега, по времето на консулите Марк Минуций Руф и Спурий Постумий Албин, внукът му — който също се казваше Марк Фабриций Маргарита — беше снабдяван редовно със стока, достойна за всеки вкус, разбира се, ако е порядъчно подплатен с пари. Стъпеше ли някой в магазина на Фабриций Маргарита, можеше да е сигурен, че ще намери точно каквото търси.

И сега търговецът бързо откри онази перла, която Марий мислеше като най-подходящ подарък за Юлия, но не му я даде веднага. Клиентът му предпочиташе да почака няколко дни, но да види не просто едно блестящо камъче, а тежка огърлица, в която лунният блясък на бисера ще се съчетава с този на златото и на няколкото по-малки перли. За пръв път в живота си Марий бе пожелал да дари жена с нещо ценно и мисълта за това заедно със спомена от първата целувка и радостта, че е истински желан от някого, не го напускаха нито за миг. Макар и да не беше голям любовчия, той познаваше достатъчно добре жените, за да повярва в искреността на Юлия, когато твърдеше, че му отдава сърцето си по собствено желание. Самата мисъл, че е спечелил сърце като нейното, младо и чисто, но в същото време сърце на човек, роден със синя кръв в жилите, го изпълваше с признателност, която го подтикваше да обсипва избраницата си с дъжд от скъпоценни подаръци. Желанието на Юлия да живее с него Марий тълкуваше като най-красноречивото знамение за едно щастливо бъдеще. Тя беше неговият скъпоценен бисер и той щеше да й се отплати не с друго, а именно с бисери, със сълзите на далечната тропическа луна, попаднали на дъното на океана, за да замръзнат и приемат формата на неговата благодарност. Щеше да й потърси индийски диамант, по-твърд от всеки друг скъпоценен камък и голям колкото лешник… щеше да й поднесе прекрасния зелен смарагд, дошъл чак от Скития, за да я стопли с вълшебния син блясък, идващ от самата му душа… щеше да я зарадва с рубини, искрящи като прясна кръв…

Грания си беше вкъщи, разбира се. Че тя излизаше ли изобщо? Всеки ден още от деветия час сядаше да чака мъжът й да се прибере за вечеря, подлудявайки до смърт прескъпо купения си готвач, за да бъде принудена най-често сама да опитва от вкусните ястия, способни с аромата си да възкресят лакомника.

Но кулинарният шедьовър на майстора в кухнята така или иначе винаги отиваше залудо, независимо дали Марий се е върнал за вечеря или не, защото Грания беше хвърлила луди пари за готвача с мисълта, че услугите му ще задоволят апетита и на най-неотстъпчивия последовател на Епикур. Когато съпругът й останеше да вечеря у дома си, той биваше буквално задължен да се тъпче със съселчета, пълнени с гъши дроб, да се възхищава на изискано приготвените пилешки месца, да се оправя с мъка сред всевъзможните екзотични подправки и пикантни сосове, които, ако и да бяха по кесията му, трябваше да се консумират от истински чревоугодник, за да бъдат оценени по достойнство. Както повечето истински воини Марий изпитваше най-голяма наслада да седне на походната трапеза и да потопи залък в купичка грахова чорба. Ако се намереше и някоя мръвка, толкова по-добре, но дори и да се хранеше веднъж на ден, пак не се оплакваше. Защото той се хранеше, за да живее, а не живееше, за да се храни. А това, че след толкова години брак Грания не бе успяла да схване тази му философия, още веднъж доказваше колко несъвместими са двамата с Марий.

Колкото и да не беше привързан към съпругата си, той все пак се чувстваше неудобно при мисълта за постъпката си спрямо нея. Отношението му към Грания винаги се бе определяло до голяма степен от чувството му на вина, задето не е осъществил ни най-малко мечтите й за щастлив и спокоен съпружески живот, изпълнен с детски гласчета и подсладен със семейни вечери; живот, в който централно място щеше да заема естествено Арпинум, но чиято сцена често щеше да се пренася в Путеоли и може би за по една-две седмици годишно в Рим — по време на игрите, провеждащи се през септември.

Но още когато я видя за пръв път и по-късно, когато споделяше брачното ложе с нея, Марий трябваше да признае, че жена му му е толкова безразлична, че и с усилие на волята никога не би могъл да го скрие. Затова дори не си направи труда да я обгради с престорена учтивост и да погали женското й самочувствие с престорена страст. И това не беше, защото Грания му се беше сторила грозна. Напротив, овалното й лице беше доста привлекателно — дори някои можеха да го нарекат красиво — със своите големи очи и плътни, месести устни. Нито пък можеше да я нарече опърничава, след като непрекъснато се опитваше единствено да му угажда. Проблемът беше, че не можеше да му угоди, ако ще и испанска муха да му сипеше в чашата или да му затанцуваше гола на масата.

Чувството за вина у Марий се дължеше именно на това, че колкото и да се мъчеше, той никога не успяваше да открие конкретната причина жена му да не му харесва. Не веднъж и дваж се беше изправял той пред тази главоблъсканица, но така и не бе успял да я разреши, оставяйки Грания в едно още по-болезнено неведение.

В продължение на петнайсет години с похвални усилия тя се бе постарала да запази фигурата си, която между другото не беше никак лоша — пищен бюст, тънка талия, дълги бедра, и да придаде повече блясък на червеникавата си коса, решейки я дълго и продължително на слънцето всеки път, щом излезеше от банята. Прилежно очертаваше меките си, кафяви очи с тънки черни линии стибиум. Грижеше се за това никога да не се поти и да не мирише лошо по време на менструация.

Сега, в тази януарска вечер, когато Марий беше посрещнат от роба на вратата си, всичко у него се беше променило. Най-после беше открил жената, която харесва. С нетърпение чакаше да се ожени и да заживее с нея. Може би ако сравнеше Грания с Юлия, щеше да намери отговора, който му беше убягвал толкова години? И наистина, в един миг очите му сякаш се отвориха. Грания изведнъж се оказа твърде прозаична, твърде простовата, твърде задоволена, твърде еснафка в крайна сметка, за да му харесва. Тя беше идеалната съпруга, но за един провинциален латински земевладелец. Юлия беше аристократка, образована, културна, излъчваща достойнство и умееща да се държи според ситуацията; тя беше идеалната съпруга за един римски консул. Сгодявайки го за Грания, родителите му го бяха готвили да заеме своето място сред латинските земевладелци; това беше тяхната среда и те бяха избрали снаха си според нея. Но Гай Марий беше полетял твърде нависоко, оставяйки далеч зад себе си гнезденцето си в Арпинум. Амбициозен авантюрист, невероятно умен и съобразителен, притежаващ едновременно прагматичното мислене на войника и широкия поглед на стратега, той вече беше постигнал много, но искаше да постигне още повече, особено сега, когато щеше да стане част от семейството на Юлий Цезарите. Юлия беше жената, от която имаше нужда! И жената, която желаеше.

— Грания! — извика я той, докато хвърляше тежката си тога върху прекрасната мозайка на пода в атриума, стъпвайки с калните си обуща върху белия плат, преди робът да е успял да го измъкне изпод краката му.

— Да, скъпи? — излетя тя от стаята си, сипейки около себе си куп иглички и други джунджурийки, цялата покрита с трохи, защото с годините се беше научила да се спасява от убийствената самота, отдавайки се на бонбони, пасти и смокинено сладко.

— В таблинума, ако обичаш — подкани я той през рамо и с широки крачки забърза нататък.

Жена му заситни след него и го настигна на вратата.

— Затвори след себе си — нареди й той и заобиколи масивното писалище от полиран малахит с позлатени ръбове, за да се разположи удобно върху любимия си стол, оставяйки Грания да си избере място срещу него, сякаш беше най-обикновен клиент — просител.

— Да, скъпи? — попита тя, като се настани. В гласа й не се усещаше тревога, защото досега не се беше случвало той да се държи грубо с нея или пък да я тормози по друг начин, освен с пълното си безразличие.

Марий се намръщи и като грабна сметалото от слонова кост, започна нервно да го върти в ръцете си; ръце, които тя винаги беше харесвала, защото бяха едновременно силни и изящни, с широки длани и издължени пръсти, а и той винаги знаеше как да ги използва най-добре, за да постигне целите си. Наклонила глава, Грания нито за миг не изпускаше от поглед този непознат, за когото беше женена вече двадесет и пет години. И сега, за хиляден път може би, тя го оценяваше като хубав, представителен мъж. Но дали още го обичаше? Един Бог знаеше! След тези двадесет и пет години чувствата й бяха толкова сложни и объркани, че не би могла да се оправи в лабиринта от далечни спомени и премълчавания. Понякога завесата аха-аха да се повдигне и тя да прогледне какво се крие зад нея, но друг път всичко се превръщаше в непрогледна мъгла, която се разстилаше между обърканите й мисли, от една страна, и беглата представа, която имаше за самата себе си, от друга. Гняв, болка, смущение, негодувание, тъга, самосъжаление — о, колко много и тъй различни усещания! Някои бяха толкова отдавнашни, че почти не си спомняше за тях, други все още оставяха своя пресен отпечатък върху душата й — душа на четиридесет и пет годишна жена, чийто мензис идва само от време на време и чиято утроба, непознала плод, се свива под тежестта на наедрялата й плът. Ако все пак някое чувство надделееше над другите, това беше усещането за най-обикновено, потискащо със своята баналност разочарование. Тези дни Грания дори беше поднесла дарове олтара на Ведиовис, бога на разочарованията.

Марий отвори уста, за да говори. Устните му бяха пълни и чувствени, но още преди жена му да го срещне, той вече бе съумял да им придаде строгост. Грания се приведе леко, напрягайки едва ли не до болка всеки нерв по тялото си, за да не изпусне нито думичка от онова, което той имаше да й каже.

— Развеждам се с теб — отсече той и й подаде пергаментовия свитък, върху който още рано сутринта бе изготвил текста на документа за развод.

За известно време жената сякаш не разбра думите му: тя разстла дебелия и леко намирисващ свитък върху писалището, за да прочете написаното с далекогледите си очи, и чак когато прехвърли целия текст, намери сили да отговори:

— Не съм направила нищо, с което да го заслужавам.

— Не съм на същото мнение.

— Какво съм направила?

— Просто не си подходяща съпруга за мен.

— И ти трябваха двадесет и пет години, за да стигнеш до това заключение?

— Напротив, знаех го още от самото начало.

— Тогава защо не се разведе с мен още преди години?

— Не сметнах за необходимо.

Обидите му я пронизваха като нож право в сърцето. Пергаментът трепереше в ръцете й. Грания го захвърли встрани, сви малките си ръчички в юмрук и разгневено възкликна:

— Е, това вече е капак на всичко! Никога не съм означавала нещо за теб. И то до такава степен, че дори не си благоволявал да се разведеш с мен. Но как така ти хрумна точно сега?

— Искам да се оженя за друга — отговори й спокойно Марий.

Тя зяпна, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Ти?

— Да. Предложиха ми да сключа брак с момиче от стара патрицианска фамилия.

— О, хайде, Марий! Да не би онзи, който презираше всички и всичко, изведнъж да е решил да става сноб?

— Не, не мисля така — еднакво успешно прикриваше той както неудобството си, така й чувството си за вина. — Просто за мен този брак означава, че най-после ще стана консул.

Подобна логика не можеше да не успокои донякъде бушуващата в нея ярост. Как можеше да се възрази на такъв довод? Как можеше да се държи сметка на някого, воден от подобни цели? Как би могъл човек да се съпротивлява на неизбежното? Въпреки че съпругът й никога не беше обсъждал с нея политическите си неудачи, нито се беше оплаквал от това, че на него не гледат достатъчно сериозно, Грания много добре знаеше в какво положение се намира Марий. Беше плакала за него, беше се молила на боговете да му помогнат да заличи по някакъв начин греха, че не е роден римски патриций. Но в крайна сметка с какво можеше да му помогне тя, Грания от Путеоли? Беше богата, достойна за уважение, като съпруга никой в нищо не можеше да я упрекне. Но бе от съвсем различна среда, без никакви връзки сред онези, способни да поправят злините, с които мъжът й се беше сблъскал. Ако той беше латински земевладелец, то тя и това не беше — просто дъщеря на търговец от Кампания, едно нищожество в очите на римската аристокрация. Доскоро в семейството й дори не се радваха на римско гражданство.

— Разбирам — промълви тя, безсилна да се противопостави на съдбата си.

Марий се показа достатъчно милостив да се спре дотук, спестявайки й вълнението, което го обземаше при мисълта за любовта, разпалила се само преди няколко часа в заспалото му сърце. Нека си мисли, че става въпрос единствено за някаква политическа сделка.

— Съжалявам, Грания — любезно й каза той.

— И аз, и аз — изведнъж се разтрепери като лист Грания. Мисълта за годините на самота, които я очакваха занапред, и се струваше твърде непоносима, за да се окаже наистина вярна. Да живее без Гай Марий? Не можеше дори да си го представи.

— Ако това те утешава, предложението не дойде от мен, а от другата страна.

— Коя е избраницата?

— Голямата дъщеря на Гай Юлий Цезар.

— Юлия! Браво! Няма как, сигурно ще станеш консул, Гай Марий.

— Да, и аз мисля така. — Марий въртеше в ръце любимата си тръстикова писалка. Сетне извади порфирното шишенце с пробита златна запушалка, в което държеше пясъка за попиване, и мастилницата от полиран аметист. — Разбира се, ще получиш обратно зестрата си, която е достатъчна да посрещне нуждите ти. С годините съм влагал парите в далеч по-печеливши предприятия от тези, на които залагаше баща ти, и след като досега никога не си прибягвала до тях, в момента притежаваш завидно състояние — покашля се той. — Предполагам, че ще ти е приятно да заживееш по-близо до семейството си, но се чудя дали… на твоята възраст… няма да е подходящо да се настаниш в самостоятелна къща, особено след като баща ти не е вече между живите и глава на семейството е брат ти.

— Ти никога не си лягал достатъчно често с мен, за да ми направиш дете — проплака печално Грания, която все по-болезнено усещаше да витае над нея призракът на самотата. — О, как само бих желала да имам поне дете!

— Е, аз пък се радвам, че се случи така! Защото синът ти би бил мой наследник и тогава бракът ми с Юлия не би имал никакъв смисъл — изведнъж Марий се усети, че прекалява, и побърза да добави: — Та помисли малко, Грания! И да имахме деца, досега те щяха да са пораснали достатъчно, за да заживеят отделно от родителите си. Едва ли точно те биха ти послужили за утеха.

— Но поне щях да се радвам на внуци. — Повече не можеше да сдържи сълзите си тя. — И нямаше да съм толкова самотна.

— От години те убеждавам да си вземеш кученце! — Това беше по-скоро приятелски съвет, но като че ли не прозвуча достатъчно любезно. — Всъщност най-добре ще е да се омъжиш отново.

— За нищо на света! — заяви Грания.

Марий вдигна рамене.

— Твоя работа. Но да се върнем на въпроса за бъдещото ти жилище. Бих искал да ти купя вила на морския бряг и да ти я обзаведа със собствени средства. Какво ще кажеш за Куме? Достатъчно близо е до Путеоли, за да можеш да пътуваш дотам на носилка — хем ще можеш да се отбиваш у близките си за ден-два, хем ще имаш спокойствие.

И след като тъй и тъй всякаква надежда си беше отишла, тя можеше само да му благодари.

— О, няма защо! — Надигна се той от стола си и като заобиколи писалището, подхвана по-скоро от любезност бившата си жена под ръка, за да й помогне да се изправи. — Най-добре е още сега да уведомиш иконома и да помислиш кои роби ще вземеш със себе си. Още утре ще наема някой от агентите си да ти намери подходяща вила в Куме. Разбира се, ще я запиша на свое име, но ти ще бъдеш добре осигурена до старини или поне докато си намериш нов съпруг… Добре, добре! Чух, че не искаш да се омъжиш повторно, но само след седмица около теб ще се навъртят толкова предприемчиви кандидати, че ще се чудиш как да им откажеш. В крайна сметка ти си богата.

Двамата стигнаха вратата на стаята, в която Грания обичаше да си прекарва времето, и тук Марий се раздели с нея.

— Ще ти бъда признателен, ако си заминеш до вдругиден. По възможност още сутринта. Предполагам, че Юлия ще иска да направим известни промени в къщата, преди да се е нанесла, а сме насрочили сватбата си за след осем седмици; така че няма да ми остане почти никакво време. Значи се разбрахме: вдругиден сутринта. Не мога да я поканя, преди да си напуснала, не би било редно.

Грания се опита да го попита нещо — не беше важно какво, искаше й се да го задържи поне за миг край себе си. Уви, с бързи крачки Марий вече се беше насочил към изхода на къщата.

— Не ме чакай за вечеря — сбогува се той с нея, докато прекосяваше атриума. — Ще отида у Публий Рутилий и се съмнявам, че ще се прибера, преди да си си легнала.

Е, какво да се прави? Нямаше да умре от скръб, задето напуска този огромен хамбар, където никога не се беше чувствала достатъчно уютно. Грания всъщност открай време мразеше дома си, както мразеше и целия Рим с неговата врява и неразбории. Така и не можеше да си обясни защо мъжът й беше избрал да построи къщата си точно на северния склон на Аркс, където не само нямаше слънце, но и беше непоносимо влажно. Навярно Марий го беше сторил единствено от суета — все пак твърде малко бях онези, които можеха да се похвалят, че живеят под самите капитолийски стени. Но затова пък малцина се осмеляваха да изкачат всичките стъпала догоре, а и останалите жители на квартала не бяха препоръчителна компания за един амбициозен политик: все новозабогатели търговци, за които държавните дела не значеха кажи-речи нищо.

Грания кимна на роба, който чакаше пред вратата на стаята й.

— Моля те, изпрати ми веднага иконома.

Икономът не закъсня да се появи — величествен грък, родом от Коринт, който първо се беше погрижил да придобие солидно образование, а после се беше продал в робство с надеждата да натрупа състояние и по възможност да получи римско гражданство.

— Строфант, господарят ти ще се развежда с мен — невъзмутимо му съобщи тя. В края на краищата в това нямаше нищо срамно. — До вдругиден сутринта трябва да съм заминала оттук. Моля те, погрижи се за багажа ми.

Икономът се поклони, по-скоро за да скрие недоумението си. Допреди миг той още беше считал господарите си за един от редките напоследък примери как мъж и жена могат да си останат съпрузи до гроб. Според него отношенията им бяха толкова закостенели, че трудно щяха да доведат някого от двамата до мисълта за окончателна развръзка.

— Смяташ ли да вземеш със себе си някого от прислугата, господарке? — покорно я попита гъркът, уверен, че самият той ще остане в къщата, след като беше купен не от Грания, а от Гай Марий.

— Готвачът обезателно. А с него и всички други роби в кухнята, защото иначе ще му стане мъчно, нали така? Освен тях и слугите в триклиниума, шивачката, фризьорката, робините от банята и двамата ми малки прислужници — изброяваше тя, чудейки се кой друг от робите е незаменим или пък към кого се е привързала повече.

— Както желаеш, господарке. — Икономът излетя като стрела, за да разнесе колкото се може по-бързо сензационната новина сред прислугата и най-вече за да съобщи лично на надутия майстор готвач трагичната вест за напускането му на шумния Рим и скорошното му пренасяне в затънтеното Путеоли.

Грания започна да обикаля за последен път просторната стая, в която прекарваше дните си вече двадесет и пет години. Всичко в помещението излъчваше уют: и принадлежностите й за рисуване и шев, и незавършеното й ръкоделие, и обкованият сандък, в който беше събрала купища ненужни бебешки и детски дрешки.

Понеже в Рим не беше прието жената да избира или купува мебелите за дома си, всичко в стаята принадлежеше по право на Гай Марий, който едва ли щеше да й го отстъпи. Грания се поуспокои за миг и зачервилото се от сълзите й лице изведнъж светна. Имаше само един ден на разположение, преди да напусне Рим, но там, където отиваше, едва ли щеше да се сблъска с кой знае какъв набор при търговците. Знаеше какво ще направи сутринта: ще си потърси мебели, с които да обзаведе вилата си в Куме. За пръв път щеше сама да избира! А денят щеше да бъде запълнен и тя нямаше постоянно да се сеща за случилото се. Болката от изживяния шок започна лека-полека да се изпарява; през нощта тя нямаше да премисля за сетен път нерадостната си съдба, ами щеше да си мечтае какви прекрасни мебели й предстои да си купи.

— Берениция! — извика Грания и робинята й се показа начаса. — Кажи в кухнята, че искам да вечерям веднага.

Направи подробен списък какво точно й трябва за къщата и го остави до себе си на масата, така че да се заеме с работа веднага след вечеря. Нещо й се въртеше в главата — ами да, Марий й беше казал да си вземе кученце. Още на другия ден щеше да го послуша; кученцето ще е първото нещо, което ще си купи.

Но еуфорията й трая само по време на обилната вечеря. После въодушевлението на свой ред отстъпи място на мъката и като се хвана с две ръце за косите, тя започна да се скубе като умопомрачена; устата й провисна, разнесоха се жалните й хленчове, а сълзите рукнаха като потоци от очите й. Робите деликатно се оттеглиха, оставяйки я да се отдава на мъката си върху кушетката със златистопурпурна тапицерия.

— Чуйте я само! — Цъкаше с език готвачът, заел се с тежката задача да опакова всевъзможните си тенджери, котлета и готварски прибори, с които за нищо на света не би се разделил. До ушите му ясно достигаха мъчителните излияния на господарката му, независимо че кухнята се намираше чак в другия край на перистила. — Какво толкова има да циври? Та не съм ли аз истинският изгнаник — тя си е живяла открай време на село… кравата му с крава!

На нова година беше теглен жребият за разпределението на провинциите и Спурий Постумий Албин получи Римска Африка; по-малко от денонощие след това той развя знамена пред Сената и това бяха знамената на нумидийския принц Масива.

Спурий Албин имаше брат, Авъл, десет години по-млад от него, който като нов член на Сената изгаряше от желание да си създаде име. И така, докато консулът, без сам да се разкрива, се отдаваше на каузата на новия си клиент принц Масива, плетейки задкулисните си интриги, малкият Авъл получи поръчението да придружава принца при посещението му на всички по-известни обществени места в Рим, където да го запознае с по-видните личности и да подшушне на агентите му какъв подарък би бил най-подходящ за всекиго от тях. Като повечето членове на нумидийската царска династия и Масива представляваше добре сложен и приятен на вид семит, при това с достатъчно ум в главата, способен да използва чара си, щом трябва, и да прибягва до щедростта, когато само с чар не успяваше. Неговият най-голям коз беше не толкова в законността на претенциите му към нумидийския престол, колкото в простия факт, че римляните обичаха да стоят на различни позиции, така че в Сената, вместо да се гласува единодушно по всички въпроси, да съществуват достатъчно противоречия, а животът на самите сенатори да бъде по-забавен и интригуващ.

Една седмица след Нова година Авъл Албин официално представи случая на принц Масива пред Сената и лично апелира римският народ да помогне на законния наследник на нумидийския престол да си възвърне отнетата власт. Това беше прощъпалникът на Авъл Албин като оратор и той се справи завидно добре. Освен това се радваше на нескрития интерес на Цецилий Метелите, които, щом той свърши с речта си, не пропуснаха да го аплодират, и на един Марк Емилий Скавър, който, имайки честта да говори веднага след него, подкрепи всичките му искания. Според Скавър това би бил най-подходящият отговор на въпроса за бъдещата съдба на Нумидия — страната ще си върне един законен владетел, който ще знае какво е добро и какво зло за нея и няма да допусне отново размириците, убийствата и нечестните сделки, плод на жаждата за власт у някакъв си самозванец, чийто произход най-малкото не му даваше никакво право да се разпорежда с цял един народ. Преди Спурий Албин да разпусне събранието, Сенатът вече даваше знак със своите възгласи, че е готов да гласува за свалянето на сегашния нумидийски цар и заменянето му с Масива.

— Загазихме здравата — донесе Бомилкар на Югурта. — Изведнъж престанаха да ме канят, където и да било, а агентите ни не могат да открият хора, готови да слушат увещанията им.

— Кога ще гласува Сенатът? — спокойно попита царят, който не беше изгубил присъствие на духа.

— Следващото заседание е насрочено за две седмици преди февруарските календи, точно след седем дни.

Царят изпъчи гърди.

— И всички ще гласуват против мен, нали?

— Да, царю — кимна му Бомилкар.

— В такъв случай няма никакъв смисъл да продължавам да се правя на римлянин. — Югурта като че ли растеше пред очите на брат си, изпълвайки се с величие, което от пристигането на Луций Касий в Нумидия сякаш беше забравено. — Отсега нататък ще действам по своя начин, по нумидийски.

Дъждът беше спрял и навън грееше студеното зимно слънце. Югурта копнееше за топлите ветрове в родината си, за приятелската и спокойна атмосфера в харема, за простите нумидийски нрави с тяхната желязна логика, с която всичко се решаваше от само себе си. Време беше да си върви у дома! Време беше да започне набирането на войска, която също така трябваше и да се обучава, защото римляните никога нямаше да го оставят на мира.

Той закрачи напред-назад под колонадата, опасваща огромния перистил, сетне даде знак на Бомилкар да го последва до центъра на градината, където шумно се плискаха струите на фонтана.

— Оттук и птичка не може да ни чуе — обясни Югурта.

Брат му замръзна на едно място, нетърпелив да разбере какво е намислил.

— Масива трябва да изчезне.

— Тук? В Рим?

— Да, и то в близките седем дни. Ако при следващото заседание на Сената той е все още сред живите, то тогава не ще и съмнение, че ще бъде решено възкачването му на престола и задачата ни ще стане далеч по-трудна. А така ще спечелим време.

— Ще го убия със собствените си ръце — тържествено заяви Бомилкар.

Но Югурта енергично поклати глава.

— Не! Не! Убиецът трябва да е римлянин. Твоята работа е да намериш нужния човек, който ще убие Масива заради нас.

Брат му го зяпна удивен.

— Но, царю, забравяш, че все пак не сме у дома си! Но знаем кого да наемем за целта, нито къде и как да го открием.

— Попитай някого от агентите. Все един ще ни е останал предан — замисли се той.

Това беше все пак нещо, за което човек можеше да се хване. Бомилкар също се замисли за минута-две, захапал със здравите си зъби няколко косъма от брадата си.

— Агеласт — най-сетне реши той. — Марк Сервилий Агеласт, онзи, който никога не се смее. Баща му е римлянин, той самият е отраснал тук, но съм сигурен, че в сърцето си все още милее за майчината си родина Нумидия.

— Оставям всичко в твои ръце. Направи необходимото — заяви царят и бавно се отдалечи.

Агеласт смаяно го изгледа.

— Тук? В Рим?

— Не само тук, но и в близките седем дни — допълни Бомилкар. — Гласува ли Сенатът за Масива, а това положително ще стане, в Нумидия ще избухне гражданска война. Югурта никога няма да се оттегли без бой, знаеш го много добре. Но дори и да е склонен към мир, гетулите никога не биха му го позволили.

— Но аз си нямам представа откъде ще намеря убиец!

— Ами тогава свърши работата сам.

— Не мога! — проплака той.

— Масива трябва да бъде премахнат! В град като този ще се намерят мнозина, готови дори на убийство за пари — настояваше Бомилкар.

— Разбира се! Половината пролетариат, ако ме питаш. Но никога не съм имал вземане-даване с тия среди. Та аз не познавам и един пролетарий! Не мога да хвана първия срещнат несретник, да му пъхна кесията в джоба и да го накарам да убие един нумидийски принц! — кършеше ръце Агеласт.

— И защо не? — попита Бомилкар.

— Може да ме издаде пред градския претор, ето защо.

— Ти първо ще му покажеш златото и ти гарантирам, че няма дори да помисли за подобно нещо. Всеки си има цената в този град.

— Може и така да е — съгласи се мъжът, — но нямам намерение да проверявам правилна ли ти е теорията.

И нищо не можа да го накара да си промени решението.

Общоизвестно бе, че Субура е клоаката на Рим, и затова именно натам се отправи Бомилкар, облечен в най-прости дрехи и без нито един роб със себе си. Като на всеки друг, дошъл отскоро в Рим, и на него му беше казвано никога да не слиза на североизток от Форум Романум, а сега му ставаше ясно защо е било това предупреждение. Не че улиците на Субура бяха по-тесни от тези на Палатинския хълм, нито че жилищните сгради бяха по-високи и по-нагъсто една до друга от тези на Виминал или по високите части на Есквилин.

Това, което изненадваше от пръв поглед новодошлия в Субура, бяха тълпите. Подобно стълпотворение той не се сещаше да е виждал някъде другаде през живота си. Над него зееха отворени хиляди прозорци и от всеки от тях се показваше нечия глава; по улиците човек не можеше да си проправи път без помощта на лактите си, но дори и снажният Бомилкар беше принуден да се остави на множеството да го влачи като гигантски охлюв върху гърба си. Наоколо се раздаваха ритници, разнасяха се попържни, плюеше се, пикаеше се насред улицата; всеки изхвърляше нечистотиите си, където му паднеше, без да обръща внимание на околните, освен, за да налети да бие някого, който му се е сторило, че го гледа накриво.

Второто нещо, което неизменно правеше впечатление на странника, беше убийствената смрад, разнасяща се из целия квартал. Още там, където цивилизованият Аргилетум преминаваше в тъй наречените Фауцес Субуре началната отсечка на най-широката артерия в квартала, Бомилкар изпита странното усещане, че всеки миг ще припадне от нетърпимата воня, блъснала го в носа. Върху изкъртената мазилка на къщите буквално се стичаха потоци мръсотия, сякаш тухлите бяха зидани вместо с хоросан с човешки или животински изпражнения. „Защо при последния голям пожар — мислеше си той — просто не са оставили целият квартал да изгори напълно, вместо да хвърлят толкова сили да го спасяват? Нито хората, нито къщите си заслужават труда!“ Но колкото повече навлизаше в Субура — а между другото Бомилкар повече от всичко внимаваше да не се отклони от главната улица, защото попаднеше ли веднъж из мрачните и тесни пресечки встрани от нея, можеше да е сигурен, че никога няма да се измъкне без чужда помощ, толкова повече отвращението му се заменяше с удивление и с чувството за собствената му нищожност. Защото повече не можеше да убегне от погледа му колко здрави, колко твърди и издръжливи са жителите на тази смайваща с размерите си кочина и неусетно душата му започна да се изпълва с възхищение, но в същото време с непознато дотогава желание за живот.

Около него тълпата говореше на някаква странна смесица от латински и гръцки, допълнена с откъслечни думи на арамейски[2] — диалект, който не само че не се срещаше никъде другаде по света, но и беше разбираем единствено за жителите на Субура — в това Бомилкар беше сигурен, след като досега не го беше чувал дори в Рим.

Навсякъде се въртеше търговия: във вонящите заведенийца, където явно добре се пийваше и похапваше — из цялата немотия наоколо все щеше да се намери кой да напълни гушата на съдържателя, във фурните, месарниците, винарските изби и всевъзможните малки магазинчета, които даваха вид (поне доколкото можеше да види през мръсните витрини) да продават всичко: от грънци и винени амфори до свещи и маслени лампи. Но така или иначе най-печеливша се оказваше търговията с храни; поне две трети от всички магазинчета предлагаха нещо за ядене. Занаятчиите също не липсваха: дочуваше се думкането на пресите, скърцането на точилките и тракането на тъкачните станове, като всички тези шумове се носеха из тесните портали към скритите дворчета или из страничните улички и се смесваха в хорската врява, която нито за миг не преставаше да кънти из многоетажните постройки. Как ли се издържа на такъв живот?

Дори площадчетата на всяко по-важно кръстовище бяха претъпкани с народ; начинът, по който грижовните домакини използваха водите на фонтаните, за да си накиснат прането или за да налеят тежките си делви, с които щяха да си тръгнат обратно за дома, смая Бомилкар. Колкото и да се гордееше като нумидиец с Цирта, длъжен бе да признае, че в сравнение с Рим тя беше само едно голямо село. Дори и Александрия не можеше да стъпи на малкия пръст на този вулкан от човешка енергия, Субура.

Все пак виждаха се и местенца, където човек можеше да седне, да се срещне с познати и да си прекара деня в безгрижно пиене. Такива заведения се откриваха като че ли само по кръстовищата; но Бомилкар беше сигурен, защото нямаше как да види какво се крие зад къщите. Струваше му се, че всичко наоколо се движи с шеметна скорост, че картините се сменят пред очите му за секунди и след миг ще попадне на съвсем непознато място, което ще го изненада: например с някой мъж, който си налага магарето, или с някоя жена, която бие отрочето си. Но сред цялата суматоха наоколо мрачните крайпътни кръчми — не знаеше как другояче да ги нарече — представляваха сякаш истински оазиси на спокойствие. Бомилкар беше едър мъжага в разцвета на силите си и затова реши, че няма нищо страшно и той да влезе в някое заведение. В крайна сметка беше дошъл в Субура, за да намери убиец — римлянин, което пък означаваше, че ще е най-добре да се пообсъди въпросът с някой местен.

Свърна вляво по Викус Патриции, широка улица, която водеше до Виминала, и на едно триъгълно площадче, образувано при пресечката със Субура Минор, откри тъкмо каквато кръчма си търсеше; в съседство имаше олтар и размерите му, както и тези на фонтанчето до него красноречиво показваха, че кръстовището минава за важно. Бомилкар трябваше да се наведе, за да мине, и докато се провираше през вратата, любопитен какво ли се крие зад нея, срещна погледите на петдесетина души, не по-малко озадачени от неочакваната му поява. Разговорът в кръчмата замря на секундата.

— Прося извинение. — Той се престори, че подобно посрещане не му прави впечатление, и в същото време се мъчеше да отгатне кой от всички си заслужава да бъде наречен душа на компанията. А, да! Онзи в далечния ъгъл! Щом като другите се успокоиха при вида на непознатия, всички един по един насочиха погледи към своя тъй да се рече „главатар“. Човекът приличаше повече на римлянин, отколкото на грък, нисък на ръст, може би на около тридесет и пет. Бомилкар се обърна направо към него, преди да продължи с обясненията си. Искаше му се латинският му да беше по-добър, но тъй или иначе беше принуден да говори на гръцки.

— Прося извинение — повтори той. — Като гледам, май съм извършил цяло престъпление. Търсех си кръчма, където да мога да поседна и да му ударя някоя чашка вино. Шляенето по улицата кара човек да ожаднява.

— Това, приятел, е частно заведение — отвърна му „шефът“ на ужасен, но все пак разбираем гръцки.

— А няма ли обществени? — попита Бомилкар.

— Не и в Субура, приятел. Не ти е мястото тука. По-добре иди да се разхождаш по Вия Нова.

— Да, знам я аз Вия Нова, но нали разбираш, тук съм чужденец, а пък от опит знам, че да опознаеш истински един град, трябва да пообиколиш оная му част, където кипи най-много живот — опитваше се да играе ролята на наивния странник, който не е запознат с местните нрави.

Другият го изгледа от главата до петите, явно искайки да го прецени колко струва.

— Ама като те гледам, сигурно яката ти се пийва, а, приятел?

Бомилкар се хвана за думите му и реши да му се отблагодари както подобава.

— Толкова ми се пийва, че чак ми се ще да черпя всеки по едно.

„Главатарят“ накара този до себе си да мръдне от стола и с ръка подкани новодошлия да се приближи.

— Е, ако уважаемите ми колеги се съгласят, не виждам нищо да не те направим почетен член. Я ела седни, приятел, стига си стоял като статуя — рече той и огледа компанията. — Всеки, който мисли, че господинът заслужава да стане почетен член, нека гласува!

— Да бъде! — хорово му отговориха в цялата кръчма. Бомилкар напразно се озърна няма ли да види някъде тезгях или поне нещо като съдържател. Понеже не откри нито едното, нито другото, въздъхна дълбоко, извади кесията от пазвата си и изръси два сребърни денария на масата; каза си, че това може и да му струва главата, но пък как иначе да докаже, че заслужава почетното си членство?

— Може ли? — обърна се той към „главатаря“.

— Бромид, я донеси за господина и за останалите членове една голяма кана вино — обърна се на свой ред той към момчето, което трябваше да отстъпи мястото си на Бомилкар.

— Купуваме си виното от дюкянчето до нас — обясни на гостенина.

От кесията се изсипаха още няколко сребърни монети.

— Толкова стига ли?

— О, за една почерпка, приятел, е достатъчно.

Но на масата продължиха да звънтят пари.

— Ами защо да не му ударим повече почерпки?

Наоколо се разнесоха сподавени въздишки, сетне по лицата на присъстващите се изписаха блажени усмивки. Бромид прибра в шепа сребърниците и изтича навън, последван от още трима, които явно много държаха да му помогнат. Бомилкар подаде ръка на „главатаря“.

— Името ми е Юба.

— Луций Декумий — отвърна му онзи, като сърдечно го стисна. — Юба! Що за име е това?

— Мавърско. Идвам от Мавритания.

— Маври-к’во? Къде е то?

— В Африка.

— Аха, в Африка.

Бомилкар спокойно можеше да каже, че е и от страната на хиперборейците, все едно, Луций Декумий едва ли би направил разлика.

— Това е доста далеч от Рим — обясни почетният член.

— От Картаген, че и още на запад.

— А, Картаген! Защо не каза от самото начало? — изгледи изпитателно Луций Декумий новодошлия. — Винаги съм си мислил, че Сципион Емилиян не е оставил жива душа по ония места.

— И си съвсем прав. Но Мавритания не е Картаген, дори е много далеч от него. Общото е, че и двете са в Африка — просвещаваше го Бомилкар. — Това, което навремето беше Картаген, сега е римска провинция. Същата, където сега ще отиде да управлява консулът Спурий Постумий Албин.

Луций Декумий вдигна рамене.

— Консули? Те идват и си отиват, приятел, идват и си отиват. Какво ни влиза в работата на нас, в Субура, кой е консул, след като тъй и тъй кракът му няма да стъпи тук. Но стига да признаеш, че Рим струва повече от всички други, приятел, и винаги си добре дошъл в компанията ни. Както и консулите, ако им хрумне да наминат.

— Повярвай, за мен Рим е истинският господар на света — помъчи се да изглежда искрен Бомилкар. — Моят повелител — мавританският цар Бокх — ме е пратил в Рим, за да потърся съюза и приятелството на римския народ.

— Ами к’во да ти кажа? — пресече го Луций Декумий, когото явно въпросът не го занимаваше особено.

Бромид се показа на вратата, превил се под тежестта на делвата вино, а след него се дотътриха и другите трима. Присъстващите набързо ги разтовариха и веднага се заеха да разливат скъпоценната течност, започвайки от чашата на Декумий. Той обаче здравата плесна доброжелателя си по крака и заповеднически му кресна:

— Абе, идиот, ти толкова ли не си се научил на обноски? Първо ще налееш на господина, който си е платил, а после ще мислиш за останалите.

Бомилкар пое препълнената чаша и я вдигна високо, за да произнесе тост.

— За най-хубавата кръчма и за най-приятната компания, които съм срещнал досега в Рим — прогърмя гласът му, преди той да излее ужасното вино в гърлото си, прикривайки киселата си физиономия. Богове, тук хората железни черва ли имаха?

Отнякъде се взеха и мезета: туршия от кисели краставички, лук, орехи, целина и моркови и препълнена догоре купа със смрадлива осолена риба, която, както и туршията, изчезна само за миг. Нито от едното, нито от другото достигна до Бомилкар.

— За твое здраве, Юба, приятелю! — На свой ред вдигна чашата, си Декумий.

— За Юба! — поде останалата част от пиещите, които имаха за какво да се радват на африканеца.

Само за половин час Бомилкар научи повече за трудовите хора в Рим, отколкото през целия си живот, и те му се сториха направо удивителни. Това, че не знаеше почти нищо за трудовите хора в родната Нумидия, обаче като че ли не го притесняваше особено. Скоро научи, че всъщност всички членове на клуба работят, като всеки ден компанията в кръчмата е различна; обикновено човек гледал да си почива веднъж на осем дни. Около една четвърт от присъстващите носеха на главите си малки конусовидни шапчици, с което показваха, че са освобожденци. За своя изненада Бомилкар установи, че всъщност част от останалите продължават да са роби, но другите с нищо не даваха вид да ги смятат за по-низши от себе си. И как иначе, след като робите работеха същото като тях, за същите часове, срещу същите пари и със също толкова почивни дни в годината — нещо, което колкото и странно да му се струваше на него, беше възприемано като напълно нормално от останалите. Същинската разлика между едните и другите се състоеше в това, че докато свободният можеше сам да си избира къде и какво да работи, робът принадлежеше на своя работодател и нямаше право на избор. Така или иначе, робството в Рим се различаваше твърде много от това в Нумидия. Но след като поразмисли над въпроса, в крайна сметка Бомилкар си каза, че всеки народ спазва своите правила и следователно никой не може да претендира, че неговото отношение към робите е най-правилното.

За разлика от останалите членове на клуба Луций Декумий като че ли постоянен гост на заведението.

— Аз съм пазителят на заведението — разправяше той, без да дава вид ни най-малко да се е напил.

— А какво представлява всъщност то? — интересуваше се Бомилкар, опитвайки се да поразреди питието в чашата си.

— Ами предполагам, че не знаеш — рече Луций Декумий — това, приятел, е кръчмата на кръстопътя. Нещо като колегия. Регистрирана е при едилите и градския претор и има личната благословия на върховния понтифекс. Подобни кръчми са съществували още по времето, когато Рим е бил управляван от царе. Там, където се кръстосат две или повече големи улици, се събира огромна енергия. Имам предвид на места като нашите „компита[3]“, а не вашите пикливи кръстовища, на които не могат двама души да се разминат. Да, в кръстопътя се събира огромна енергия. Искам да кажа… представи си, че си бог, стоиш там на високото и гледаш Рим отгоре… ще ти бъде доста трудно, ако искаш да хвърлиш някоя мълния или пък да ни пратиш чумна епидемийка, не мислиш ли? Ако някой път се качиш на Капитолия, ще разбереш какво имам предвид: ще видиш само покриви, нищо друго, освен една огромна мозайка от червени керемиди, които се застъпват една друга и не ти дават да погледнеш какво има отдолу. И все пак, ако се вгледаш по-внимателно, ще откриеш зеещите дупки на големите кръстопътища, ей като на тоя насреща. Така че ако беше бог, щеше да си хвърлиш мълнията или чумната епидемийка точно там, нали? Само че, приятел, ние, римляните, сме си хитреци. Дори мъдреци. Още царете се сетили, че именно на кръстопътищата сме най-уязвими и следователно там трябва най-много да се пазим. Така че те били предадени на грижите на ларите. На по-важните били построени светилища за ларите много преди фонтаните. Не видя ли светилището точно до кръчмата ни? Онази, малката куличка?

— Да, видях я. — Бомилкар усещаше, че се обърква. — Но кои са тези лари? Изобщо колко са?

— О, ларите са навсякъде; сигурно са стотици, може би хиляди — махна с ръка Декумий. — Рим е пълен с лари. Както и Италия, доколкото знам, но аз в Италия не съм бил. Нито пък познавам някой войник, който да ми каже дали ларите пътуват през морето заедно с легионите ни. Но тук ги има, не ще и съмнение, има ги навсякъде, където се нуждаем от тях. И именно от нас зависи — от нас, сиреч от кръчмите по кръстопътищата — дали ще се погрижим както подобава за тукашните лари. Защото ние поддържаме светилището, ние гледаме даренията да идват, когато трябва, ние пазим чисти фонтаните, преместваме от кръстовищата потрошените каруци, събираме труповете — е, не се бой, става дума предимно за животински! — и ако случайно някоя къща се срути, пак ние се залавяме да разчистим улицата от останките й. Около Нова година вдигаме големи празненства в чест на ларите: тъй наречените Компиталии. Тази година го направихме преди няколко дни. Затова сега сме без пукната пара и дори за пиене нямаме. Всичките ни спестявания отидоха по празниците, а да се съберат отново пари не е лесна работа.

— Разбирам — кимна Бомилкар, макар че всъщност всичко му беше като в мъгла; древните римски богове вечно щяха да си останат мистерия за него. — А този празник сами ли си го плащате?

— И да, и не — почеса се Луций Декумий под мишницата. — Получаваме пари от градския претор, които трябва да ни стигнат за няколко прасета. Но всичко зависи кой е преторът. Някои са наистина щедри. Други са толкова стиснати, че чак лайната им не миришат — да не им ги кацат мухите.

Разговорът неусетно се прехвърли върху Картаген, за който Декумий искаше да научи повече. Нищо не беше способно да избие от главите на тукашните мисълта, че в Африка не съществува друго място, освен Картаген. Познанията им по история и география се ограничаваха в това, което им се случваше да научат при редките си посещения на Форум Романум — кажи-речи на две крачки от кръчмата им, но все пак достатъчно далеч, за да отиват възможно най-рядко дотам. Случеше ли се все пак някой от Субура да реши да види какво става на Форум Романум, обикновено трябваше преди това да са се раздвижили политическите духове — винаги е по-интересно сам да си свидетел на събитията, отколкото да слушаш как ще ти ги преразкаже съседът. Но пък и затова всички в кръчмата бяха в голямо неведение относно истинските събития и истинските стремежи на римските политици; навярно събитието, което тук ще да са си спомняли най-ясно, е било смъртта на Гай Семпроний Гракх.

Най-сетне дойде подходящият момент Бомилкар да подхване своята тема. Хората около него вече бяха свикнали с него и не му обръщаха особено внимание. Освен това се бяха изпонатряскали порядъчно. Само Луций Декумий беше още трезвен и нито за миг не изпускаше Бомилкар от погледа си, в който се четеше доста нахалство и безочие. Надали този ми ти Юба ще тръгне да си пие питието с низшите класи, ей тъй заради удоволствието. Сигурно си имаше нещо наум.

— Луций Декумий — наведе се Бомилкар към римлянина, така че другите да не чуват. — Имам един проблем и се надявам ти да ме посъветваш как да го разреша.

— Да, приятел?

— Моят господар, цар Бокх, е много богат.

— Ами сигурно, нали затова е цар?

— Това, което обаче го тревожи, е, че току-виж престанал да бъде цар — прошепна Бомилкар. — Защото е изправен пред големи неприятности.

— Сигурно същите като твоите.

— Точно така.

— И как мога да ти помогна? — Декумий грабна една глава лук и я задъвка замислено.

— Ако бяхме в Африка, отговорът щеше да е прост. Царят само щеше да даде заповедите си и човекът, който ни създава тези неприятности, щеше да е мъртъв — спря се насред изречението си той, като се чудеше кога най-сетне мъжът срещу него ще схване за какво става въпрос.

— А, значи неприятностите си имат име, така ли?

— Точно така. Масива.

— Това ми звучи по-латинско от Юба — отбеляза Декумий.

— Масива не е мавританец, а нумидиец — гледаше през цялото това време утайката във виното си Бомилкар, преди да бръкне с пръст в чашата си и да я разбърка. — Трудността се състои в това, че той живее тук, в Рим. И точно тук ни създава неприятности.

— Значи всъщност неприятностите ви ги създава Рим — вметна римлянинът, като по тона му не можеше да се разбере какво точно иска да каже.

Бомилкар погледна изненадано дребния човечец насреща си. Изведнъж установи, че с такива като него шега не бива, че са далеч по-пресметливи и проницателни, отколкото дават вид. Пое си дълбоко дъх и продължи:

— Работата е там, че съм чужденец и затова мисията ми е съпроводена с множество опасности. Разбираш ли, трябва ми някой римлянин, който ще се съгласи да убие принц Масива вместо мен.

На Луций Декумий дори не му мигна окото, когато му отговори:

— Няма да е никак трудно.

— Така ли мислиш?

— Тук, в Рим, имаш ли пари, приятел, всичко можеш да си купиш.

— Тогава ще ме посъветваш ли какво да сторя? — попита Бомилкар.

— Не ти трябва повече да търсиш, приятел — дояде лука Декумий. — Бих прерязал гърлата на половината сенатори, само и само да ям стриди вместо лук. Колко плащаш за работата?

— Според теб колко денария има в тази кесия? — изсипа я Бомилкар върху масата.

— Не и колкото струва едно убийство.

— Ами ако получиш същата тази кесия, пълна със злато?

Декумий се плесна по бедрото.

— Това вече се казва сериозна приказка! Е, считай сделката ни за сключена, приятел.

На Бомилкар чак му се виеше свят, но не заради виното, което досега той скришом беше изливал на земята.

— Още утре ще получиш половината, а останалото, след като си свършиш работата. — Посегна той да прибере сребърниците в кесията си.

Но една мазна ръка с мръсни нокти го възпря.

— Остави ги тук, приятел. Така ще ти имам повече доверие. А утре ела пак. Само че ме чакай пред светилището. Ще отидем до жилището ми, за да си поговорим насаме.

Декумий вдигна пръст до носа си.

— И нито дума. В Субура никой за нищо не се хвали.

Бомилкар му се усмихна и доволен излезе от кръчмата, за да се гмурне отново в тълпата по улицата.

Десетина дни след Нова година Марк Ливий Друз щеше да чества своя триумф. Преди две години беше избран за консул и по жребий бе получил управлението на провинция Македония. За щастие военните му пълномощия бяха удължени и след изтичането на мандата му той доведе до изключително успешен край продължителната гранична война със скордиските, мъдро и добре организирано келтско племе, което непрекъснато създаваше неприятности на римската власт в Македония. В лицето на Марк Ливий Друз обаче скордиските срещнаха човек с невероятни способности, който с времето успя да смаже съпротивата им. Успехите му бяха неочаквани дори за римлянин. Той имаше щастието да попадне на една от най-важните твърдини на скордиските и като я превзе, да сложи ръка върху голяма част от съкровищата им. Марк Ливий Друз не беше първият управител на Македония, удостоен с правото на триумф, но всички единодушно му признаваха, че си го е заслужил повече от всеки друг.

По време на празненствата почетен гост на консула Спурий Постумий Албин беше не друг, а самият принц Масива, който по този повод получи правото да наблюдава церемонията от едно от най-хубавите места в Големия цирк. Пред очите му мина дългото триумфално шествие, което в пълна мяра му доказа, че приказките за невероятната способност у римляните да организират запомнящи се зрелища не са в никакъв случай измислица. Подобно представление не би могъл да види никъде другаде по света. Със своя перфектен гръцки той се оправяше не по-зле от всеки друг и много добре беше запомнил указанията, дадени му преди започването на церемонията. Още преди последните редици на Друзовите легиони да са напуснали арената през Капенската порта, Масива вече беше станал от мястото си. Двамата с консула излетяха като стрели през една тайна вратичка на Форум Боариум, изкачиха през две-три стъпала стълбите на Как, водещи до Палатинския хълм, за да продължат с още по-бърза крачка нататък, предвождани из кажи-речи пустите улици от дванадесетте ликтори, чиито ботуши с дебели подметки тропаха върху замръзналите павета.

Само десет минути след като бяха напуснали цирка, Спурий Албин и обкръжението му вече слизаха по Весталските стълби, за да излязат на Форум Романум и да се насочат към храма на Кастор и Полукс. Тук, на площадката пред внушителното здание, двамата консули и гостите им трябваше да седнат и да изчакат парадът да се зададе по Вия Сакра в посока от Велия към Капитолия. За да не обидят триумфиращия, трябваше да са се настанили по местата си, преди шествието да се е появило.

— Всички други магистрати и сенатори участват в процесията — обясни Спурий Албин на принц Масива. — Действащите консули формално също са поканени, както и на пиршеството, което впоследствие триумфиращият ще даде в чест на Сената насред храма на Юпитер Оптимус Максимус. Но добрият тон изисква консулите да не приемат нито една от двете покани. Това е денят на триумфиращия и именно той трябва да се откроява по време на церемониите, както и да е заобиколен от най-много ликтори. Затова консулите остават само зрители, като наблюдават шествието от някое централно място, където да получат поздравленията на триумфиращия. Така хем той отдава дължимото на тях, хем никой не го засенчва.

Принцът кимна в знак, че е разбрал, макар че досегашната липса на всякакъв контакт с римляните не му позволяваше да вникне в дълбочина в образа, с който този велик народ му се представяше. За разлика от Югурта той бе прекарал целия си живот далеч от Рим и дори от римските владения в Африка.

Щом консулската групичка излезе на пресечката на Весталските стълби и Вия Нова, придвижването й изведнъж се оказа силно затруднено от насъбралата се тълпа зяпачи от двете страни на улицата. Хиляди римляни бяха наизлезли да видят триумфа на Друз. За събитието бяха подочули дори из затънтените улички на Субура, където се шепнеше от ухо на ухо, че зрелището наистина ще си заслужава.

В Рим беше прието, когато ликторите изпълняват задълженията си в рамките на града, не само да не носят брадвите си вътре във фасциите, но и да са облечени в обикновени бели тоги. В ден като този това ги правеше практически неразличими, защото всеки римлянин, дошъл да наблюдава триумфа, беше навлякъл върху туниката бялата си „тога алба“. Това затрудняваше ликторите, които трябваше да пробиват път в тълпата за консула и гостите му и бяха притиснати от всички страни от множеството. Лека-полека групичката им се разпръсна и когато предните вече бяха успели да стигнат храма на Кастор и Полукс, принц Масива и телохранителите му още бяха сред тълпата.

Чувството за царско достойнство у принца беше проговорило и той дълбоко се възмущаваше от фамилиарния, дори просташки начин, по който множеството се отнасяше с него; телохранителите му бяха безмилостно лашкани от една на друга страна, докато за миг господарят им съвсем ги изгуби от поглед.

Точно този момент беше изчаквал и Луций Декумий, за да нанесе изневиделица и с безпогрешна точност своя удар. Притиснат плътно до Масива от тълпата, той заби специално наточения за целта кинжал от лявата страна на принца, точно под гръдния му кош, с рязко движение го извъртя нагоре, отпусна дръжката веднага щом усети, че е улучил, където трябва, и още преди кръвта да е потекла или принцът да успее да извика, вече се беше скрил зад десетина непознати. Всъщност Масива дори не гъкна, ами просто се свлече на земята и докато телохранителите му се усетят какво е станало и разблъскат тълпата, за да наобиколят мъртвия си господар, Луций Декумий вече беше на другия край на площада и се изтегляше към безопасния Аргилетум. Никой нямаше да го различи сред това море от бели тоги.

Изминаха десет минути, преди някой да се сети да съобщи за станалото на Спурий Албин и брат му Авъл, които вече бяха заели местата си пред храма и не даваха вид забавянето на гостенина им да ги е разтревожило, Ликторите се втурнаха да обграждат местопрестъплението, тълпата беше изтикана встрани и Спурий и Авъл Албин видяха просто един мъртъв човек, което означаваше проваляне на всичките им планове.

— Ще се занимаваме с това по-късно — най-сетне отсече Спурий. — Не можем да развалим празника на Марк Ливий Друз.

След което се обърна на гръцки към началника на охраната на Масива, която се състоеше от наети гладиатори:

— Отнесете принца в дома му и ме изчакайте там.

Човекът кимна. Авъл Албин си свали тогата, за да направят от нея носилка, и трупът беше понесен върху раменете на шестима гладиатори.

Авъл обаче не можеше да възприеме спокойно като брат си подобна катастрофа. Щедростта на Масива го беше разглезила повече от Спурий, който до момента не беше получил нищо за себе си, изчаквайки да завърши африканската си кампания, да постави Масива на нумидийския престол и чак тогава да вземе лъвския пай от плячката. Освен това Авъл беше и доста по-млад от Спурий, което го правеше по-нетърпелив и още по-амбициозен.

— Югурта! — процеди през зъби той. — Това може да е дело само на Югурта!

— Никога няма да го докажеш — въздъхна брат му.

Двамата се качиха на площадката пред храма на Кастор и Полукс и заеха местата си точно в мига, когато иззад внушителната фасада на Домус Публикус, държавното здание, където живееха весталките и върховният понтифекс, се зададоха магистратите и сенаторите. Само се мярнаха, после пак изчезнаха зад тълпата, за да се появят за втори път пред погледите на двамата консули и начело на голямото шествие да заслизат надолу по склона, към кладенеца на комициите, където свършваше Вия Сакра. И Спурий, и Авъл Албин не подсказваха ни най-малко с вида си, че в момента ги вълнува друго, освен великолепния спектакъл, подготвен от Марк Ливий Друз.

Бомилкар се срещна с Луций Декумий насред множеството, където врявата и бъркотията ги прикриваха по-добре от всякакви стени. Застанаха един до друг пред тезгяха на някаква кръчмичка в горния край на Големия пазар, където всеки си поръча по комат хляб, натъпкан с парче наденица и обилно полят със сос от чесън, и се отдръпнаха настрани, за да изчакат току-що изваденото от пещта месо да поизстине.

— Прекрасен ден за нашите намерения, приятел — рече Луций Декумий.

Бомилкар се беше увил в тежко наметало с качулка. Изпод дрехите се чуваше само тихият му гласец:

— Иска ми се да вярвам, че и до края ще си остане прекрасен.

— Това е от онези дни, приятел, за които мога главата си да заложа, че ще свършат точно тъй, както ни се иска — протри доволно ръце Луций Декумий.

Бомилкар бръкна под наметалото си и напипа кесията със златото.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм, колкото човек, който усеща, че обувката му смърди, значи е стъпил в конска фъшкия — кимна утвърдително той.

Незабелязано кесията с жълтиците си смени притежателя. Бомилкар понечи да си тръгне; имаше чувството, че още малко и ще полети.

— Благодаря ти, Луций Декумий.

— Няма за какво, приятел, удоволствието беше изцяло мое! — Остана на мястото си Луций Декумий, за да доизяде обяда си. — Отсега нататък само стриди и никакъв лук — заяви той на висок глас и наперено пое по Фауцес Субуре, прибрал златото дълбоко в пазвата си.

Бомилкар напусна града през Фонтиналиевата порта. Тълпата около него постепенно оредя и той забърза през Марсово поле. Успя да се добере до вилата на Югурта, без да срещне познат по пътя, и щом се скри вътре, първата му работа беше с облекчение да захвърли дебелото наметало. Този ден царят се беше показал особено благоразположен към робите си и не само че беше позволил на всички да отидат на шествието, но и им беше дал по един сребърен денарий. Така че освен личните телохранители и нумидийските прислужници на господаря му, нямаше кой да види колко запъхтян се прибира от града Бомилкар, но пък те до един бяха фанатично предани на Югурта и не биха проговорили пред враговете му.

— Готово — съобщи радостната вест той.

Царят го сграбчи за ръката и му се усмихна.

— Добър човек си ти, Бомилкар!

— Радвам се, че всичко мина толкова гладко.

— Наистина ли е мъртъв?

— Поне убиецът така твърди — бил „сигурен като човек, който усеща, че обувката му смърди, значи е стъпил в конска фъшкия“, ако трябва да го цитирам дословно — прихна да се смее брат му. — Любопитна личност е този римлянин. Но пък крайно полезен и при това с железни нерви.

Югурта видимо се отпусна.

— Щом чуем, че скъпият ни братовчед Масива е наистина покойник, първата ни работа е да съберем агентите си на заседание. Ще трябва да настояваме незабавно Сенатът да утвърди правата ми над нумидийския престол и възможно най-скоро да потеглим обратно.

Тук той направи лека гримаса.

— Не бива да забравяме, че все още имаме да си говорим с онзи миличък, Гауда, който и обувките си не може да завърже, но все пак ми се пада полубрат.

Но един от агентите на Югурта не се появи в уречения час във вилата му. Щом научи за убийството на принц Масива, първата работа на Марк Сервилий Агеласт беше да поиска аудиенция при консула Спурий Албин. Консулът се опита да го отпрати с помощта на секретаря си, оправдавайки се с някакви важни дела, но Агеласт толкова упорстваше да го изчака, че най-накрая секретарят вдигна ръце и му уреди среща с малкия брат на консула, Авъл. Онзи пък, като изслуша неочаквания си посетител, едва не заподскача от вълнение. Спурий Албин беше извикан на свой ред, за да чуе с присъщата си невъзмутимост от игла до конец историята на Агеласт, след което си записа адреса му, помоли го за по-сигурно да изложи показанията си писмено и го отпрати с такива любезности, каквито биха накарали всеки друг да се разтопи от удоволствие; всеки друг, но не и Агеласт, който дори не се усмихна.

— Ще връчим делото лично в ръцете на градския претор — каза Спурий Албин, щом остана насаме с брат си. — Ще се опитаме да се придържаме към закона, но само доколкото ни позволяват обстоятелствата. Обвинението е от твърде голяма важност за нас, за да оставим Агеласт да го отправи лично. С това ще се заема аз. Което не означава, че човекът не ни е необходим; в цялата история само той е римски гражданин, като се изключи убиецът естествено. Но единствено от градския претор зависи как точно ще се подходи към Бомилкар. Не ще и съмнение, че оня бъзливец ще поиска изрични нареждания от Сената, за да не поеме цялата отговорност. Но ако успея да говоря с него насаме, може би ще го убедя, че случаят трябва да се разглежда така, сякаш Бомилкар е римски гражданин. Все пак убийството е извършено посред бял ден в центъра на Рим, от римски гражданин и при това по време на триумф. Това, надявам се, ще успокои страховете на претора. Особено като се има предвид, че принц Масива е бил клиент на самия консул. Бомилкар трябва да бъде съден в Рим от римски съд. Дори самото безочие на престъплението ще накара всички онези сенатори, които подкрепят каузата на Югурта, да потънат в земята от срам. Ти пък, Авъл, ще можеш да подведеш лично Бомилкар под отговорност, независимо в кой съд ще се гледа делото. Ще сторя всичко необходимо и чуждестранният претор лично да се запознае със случая. В крайна сметка негово задължение е да се занимава с делата, в които са замесени хора без римско гражданство. Може да поиска Бомилкар да получи правото на защита — колкото да не се престъпват законите. Така Югурта ще изгуби всички шансове да спечели Сената за своята кауза, а пък ние ще потърсим друг претендент за престола му.

— Като принц Гауда?

— Като принц Гауда, колкото и жалък да е той. Все пак се пада брат на Югурта, при това законороден, за разлика от него. Само ще се погрижим този път Гауда да не се явява лично в Рим, за да представя исканията си — усмихна се Спурий. — Ще си пробваме късмета в Нумидия тази година, имаш думата ми!

Но Югурта вече беше изгубил всякакво желание да играе според римските правила. Когато градският претор се появи заедно с ликторите си пред вилата му на Пинцийския хълм, за да арестува Бомилкар по обвинение в подстрекателство към убийство, за миг царят се почуди какво ли ще стане, ако изобщо откаже да предаде брат си на властите. Ала после реши, че нищо не му пречи да спечели малко време, като се позове на закона. В крайна сметка нито жертвата, нито обвиняемият били римски граждани, така че той не виждал с какво цялата работа засяга Рим. Градският претор му отвърна, че самият Сенат е решил обвиняемият да отговаря пред римски съд, защото имало улики, че фактическият убиец бил римски гражданин. Някой си Марк Сервилий Агеласт, римски конник, вече бил представил достатъчно доказателства за това и се бил заклел, че бил подстрекаван да извърши кървавото дело.

— Дори да е така — упорстваше Югурта, — чуждестранният претор е единственият магистрат, упълномощен от закона да арестува моя служител. Първо, защото вашият обвиняем не е римски гражданин, и второ, защото временното ми местожителство — което между другото е и неговото — е извън юрисдикцията на градския претор!

— Тук си се заблудил, Величество — умело се измъкна от положението градският претор. — Разбира се, чуждестранният претор ще бъде запознат със случая. Но империумът на градския претор се простира до петия километричен камък от центъра на Рим, следователно и вилата ти е под моя юрисдикция, не под тази на чуждестранния претор. А сега, ако обичаш, повикай уважаемия Бомилкар.

Уважаемият Бомилкар се показа, за да бъде прибран в една от килиите на тъй наречените Лаутумии, докато делото му се разгледа от специално скалъпения за целта римски съд. Когато Югурта прати агентите си да поискат брат му да бъде освободен срещу гаранция или поне да бъде преместен под домашен арест в къщата на някой по-заможен римлянин, вместо да гние из катакомбите на Лаутумиите, молбата му беше категорично отхвърлена. Бомилкар трябваше да остане в единствената тъмница в Рим.

Лаутумиите бяха „построени“ няколко века по-рано и отначало бяха каменни кариери в подножието на Аркс, а сега представляваха невъобразимо струпване на каменни блокове, сгушени под хълма в низините на Форум Романум. Във вонящите килии се побираха петдесетина затворници, които можеха свободно да се разхождат в затвора, стига да не го напускат. За охраната се грижеха само шепа ликтори и единствено при крайна нужда, когато в тъмницата попаднеше някой наистина опасен „гостенин“, се стигаше до окови. Но тъй като затворът обикновено си беше празен, появата на ликторите пред стените му беше истинско събитие за гражданите. Новината за затварянето на Бомилкар се разнесе мълниеносно из цял Рим, заедно с цял куп подробности, които ликторите с удоволствие съобщаваха на любопитните минувачи.

Луций Декумий бе произлязъл от низините, но по съобразителност и интелект едва ли отстъпваше на някого от тъй наречените висши класи. Самият факт, че си беше спечелил мястото на пазител на кръстопътя, доказваше, че го бива. Така че щом мълвата се разпространи в Субура, той събра две и две и получи четири. Арестуваният се казваше Бомилкар, не Юба, и не беше мавританец, а нумидиец. Все пак безсъмнено беше неговият човек.

Но това, че човекът го беше излъгал относно самоличността, не само че с нищо не засегна Луций Декумий, но дори издигна африканеца в очите му. Затова той реши, че няма време за губене, и се запъти към Лаутумиите, където само се усмихна на двамата ликтори на входа, посръга ги с лакти и вече беше вътре.

— Лайно тъпо! — наруга го единият, докато разтъркваше удареното място.

— Майната ти! — отговори му невъзмутимо Декумий и се скри зад някаква колона, изчаквайки протестите на входа да утихнат.

Тъй като в Рим, освен в много редки случаи, не можеше да пристъпи войнишки крак, обикновено винаги щом се наложеше определен закон да бъде приведен в действие, за тази цел се прибягваше до услугите на Колегията ни ликторите. В града имаше общо триста ликтори, които бяха твърде зле платени от държавата, за да не зависят изцяло от щедростта на преките си началници; за жилище ни всички тях беше отредена една-единствена сграда с парче незастроена земя точно зад храма на ларите — престити на Вия Сакра и ако никой не се оплакваше публично от условията там, то беше единствено заради най-добрата кръчма в цял Рим, която също се намираше в съседство с храма и където винаги можеха да си изпросят по едни безплатно питие. Ликторите трябваше да придружават всички магистрати, притежаващи империум, и между тях се водеше голяма борба кой да се уреди при преторите пращани в чужбина, защото така им се удаваше възможността и на тях да получат нещичко от военната плячка.

Ликторите представляваха тридесетте курии, на които римляните бяха разделени още по царско време. И именно те бяха привиквани да пазят Лаутумиите или Тулианума в съседство с тях, където осъдените на смърт изживяваха последните си часове, преди да попаднат в ръцете на удушвачите. Подобно задължение беше възможно най-нежеланата перспектива, която един ликтор можеше да получи според хрумването на десетника си. Не падаха подкупи, рушвети, нищо. Затова и никой от пазачите нямаше интерес сега да пропъжда Луций Декумий, който тъй и тъй вече беше влязъл. Беше им заповядано да пазят вратата и Юпитер им беше свидетел, че точно това и правеха.

— Ехо, приятел, къде си? — извика Декумий така, че сигурно и лихварите в Базилика Порция го чуха.

Бомилкар усети как косата му настръхва и бързо скочи на крака. „Това е то. Край“ — помисли си той, очаквайки с ужас Декумий да се появи начело на цяла тълпа от магистрати и техните помощници.

И ето, че Декумий се появи наистина. С тази разлика, че беше сам. Като видя Бомилкар, прилепил се плътно до външната стена на килията си без решетка (в нея зееше отвор, достатъчно широк, за да може всеки, който си поиска, да мине през него; фактът, че досега Бомилкар не го беше сторил, само доказваше пълното му неведение относно принципите на поведение у римляните и най-вече простата истина, че те изобщо не знаят за какво може да се използва един затвор), Декумий му се усмихна и влезе през другия отвор на килията, който никой не си бе направил труда да затвори.

— Май някой те е натопил, а, приятел? — попита той и седна на някакъв каменен отломък.

Като се помъчи да си придаде възможно най-спокоен вид, Бомилкар облиза устните си и троснато отговори:

— Ами досега не мислех, че си ти, глупако, но явно съм се лъгал!

Декумий го зяпна с широко отворени очи, после лека-полека започна да разбира за какво става въпрос.

— Е, недей така, приятел, какво толкова си се разтревожил? — започна да го прикотква той. — Тук няма кой да ни чуе, само ликторите на вратата, но и те са на двайсет крачки. Чух, че са те арестували, така че реших сам да проверя какво се е случило.

— Агеласт — рече Бомилкар. — Марк Сервилий Агеласт.

— Искаш ли да го оправя и него като принц Масива?

— Виж, защо просто не изчезнеш оттук, докато не е станало прекалено късно? — махна отчаяно затворникът. — Не разбираш ли, че целият свят ще се зачуди защо точно ти си решил да ми дойдеш на свиждане? Ами ако някой те е видял да се навърташ около принца, а? Свършен си тогава!

— Всичко е наред, приятел, няма страшно! Стига си се паникьосвал. Нито някой ме е видял, нито някой се интересува какво търся тук. Това да не е партиянски зандан, а, приятел? Бутнаха те в тая дупка само и само за да раздразнят господаря ти. Никой няма да се разплаче, ако някоя лунна вечер вземеш, че си тръгнеш. Напротив, само ще докажеш, че си виновен — каза той и показа дупката в стената.

— Не мога да бягам — поклати глава Бомилкар.

— Както искаш — вдигна рамене Декумий. — Та да се върнем на онова птиченце, Агеласт. Искаш ли да ти го разкарам и него от пътя? Ще го сторя на същата цена — този път, след като свърша работата; имам ти доверие.

Малко е да се каже, че Бомилкар беше смаян. Но при все това скоро стигна до логичното заключение, че Луций Декумий си знае работата, когато му прави подобно предложение. Ако не беше Югурта, още сега щеше да го послуша и да се измъкне от тъмницата. Все пак трябваше да се въздържа от подобни своеволия, защото Бог знае какво би се случило на господаря му.

— Имаш я и другата кесия злато.

— И къде живее тоя човек, дето, ако се съди по името му, никога не се смее?

— На Целийския хълм, Викус Капити Африке.

— О, хубав нов квартал! — зацъка Декумий. — Сигурно тоя Агеласт добре го дава. Значи толкова по-лесно ще го намеря; дори няма защо да разпитвам съседите. Не се тревожи, приятел, работата е в кърпа вързана. А когато господарят ти те измъкне от тая дупка, ще ме намериш и ще ми платиш. Просто прати по някого златото в кръчмата. Там съм, няма как да не ме намери.

— Откъде знаеш, че господарят ми ще ме измъкне?

— Ами къде ще ходи? Бутнаха те тук само за да го изплашат. Ще мине някой и друг ден и ще видиш как ще си пърхаш като пиленце срещу гаранцийка. Но когато те пуснат, слушай ме к’во ти казвам, гледай да си обереш крушите. Повече работа в Рим нямаш.

— И да оставя царя си в ръцете им? За нищо на света!

— Че защо не? Ти какво мислиш, че ще му направят тук? Ще го ударят по главата и ще го хвърлят в Тибър? Не! Никога! Не им е в стила, тъй да се каже — даде мъдрия си съвет Луций Декумий, сякаш беше врял и кипял в тези неща. — Само за едно са способни наш’те да убиват: в името на скъпоценната си република. Нали разбираш, заради законите, конституцията, ей такива работи. За тях може и да претрепят някой и друг бивш народен трибун — като Гракхите например, но никога чужденец и никога в Рим. Хич да не се тревожиш за господаря си, приятел! Обзалагам се, че щом се върнеш вкъщи, и него ще го пуснат.

Бомилкар изгледа невярващо Декумий.

— Но ти дори не знаеш къде се намира Нумидия! — промълви бавно той. — И в Италия не си бил! Откъде тогава познаваш римските управници толкова добре?

— Е, това вече е друг въпрос — надигна се да си върви Луций Декумий. — Сигурно ни е от майчиното мляко, приятел, няма откъде другаде да е! Искам да кажа, ако не дойде такъв като теб да ни пораздвижи духовете, ако няма и игри, тогава къде да се забавляваме? Ами на Форума, разбира се. И хич не ти и трябва да си блъскаш главата за това-онова. То само си идва, като майчиното мляко.

Бомилкар му подаде ръка.

— Благодаря ти, Луций Декумий. Ти си единственият честен човек, с когото съм се запознал в Рим. Ще си получиш парите.

— И да не забравиш, в кръчмата! А, и… — той отново докосна носа си с пръст, — ако познаваш някой, който също си има проблеми за разрешаване, можеш да ме препоръчаш! Тоя занаят започна да ми допада.

Агеласт бе убит, но тъй като по това време Бомилкар още се намираше в Лаутумиите, а никой от ликторите на входа не направи логическата връзка между неговото затваряне и посещението на Декумий, делото, което Спурий и Авъл Албин смятаха да започнат срещу нумидиеца, изведнъж се оказа лишено от най-ценния си свидетел. Наистина те разполагаха с писмените показания на Агеласт, но невъзможността той да се яви лично пред съда, предварително обричаше плановете им на неуспех. Възползвайки се от случая, Югурта отново отправи молба към Сената Бомилкар да бъде пуснат под гаранция. Въпреки че Гай Мемий и Марк Емилий Скавър се изказаха категорично против, в крайна сметка африканецът си получи свободата, а в замяна на това петдесет души от нумидийската свита на Бомилкар бяха предадени като заложници; всеки от тях беше приет в дома на някой римски сенатор, а Югурта беше принуден да изсипе доста прилична сума в държавната хазна, уж за да заплати престоя на хората си.

Естествено каузата му беше загубена. Но това като че ли повече не го вълнуваше, защото отдавна беше разбрал, че така или иначе римляните никога няма да се примирят с възкачването му на нумидийския престол. И не толкова заради убийството на Масива, колкото заради това, че от самото начало не бяха съгласни с това той да царува. Бяха го тормозили в продължение на години, бяха го карали да играе по свирката им и в същото време му се бяха присмивали зад гърба. С или без позволението на римския сенат той щеше да се върне в родината си. За да събере войска, да се заеме с нейното обучение и да чака легионите, които нямаше как един ден да не се появят.

В мига, в който беше освободен, Бомилкар избяга в Путеоли, където се качи на първия кораб за Африка и повече не се видя. Сенатът реши да си измие ръцете и пусна Югурта да си върви заедно с петдесетината си заложници (но не и с парите, които беше дал за издръжката им). Да се маха от Рим, да се маха от Италия, да се маха от живота им.

От билото на планината Яникулум царят на Нумидия се сбогува за последен път с града. Беше се качил догоре с коня си просто ей тъй, да види с очите си как изглежда съдбата му. Защото неговата съдба, това беше Рим. Градът бе разстлал керемидените си покриви между седемте хълма като червено-оранжево море, чиито вълни блестяха с ослепителнобялата мазилка на стените и тук-там със златните орнаменти по фронтоните на храмовете, слели се в сияйна пътека за невидимите стъпки на боговете. И тук-там сред теракотата, където имаше достатъчно пространство, се виждаха зелените петна на дърветата и тревните площи.

Но Югурта не забелязваше нищо, достойно за възхищение. Той просто поглъщаше жадно гледката с очи и му се искаше да вярва, че се разделя с нея веднъж завинаги.

— Град за продажба — рече той. — И когато най-сетне си намери купувача, ще изчезне и никой няма повече да си спомня за него.

Обърна коня си и пое по пътя за Остия.

Клитумна си имаше племенник. Понеже беше син на сестра й, той не носеше фамилното име Клитумн, а се казваше Луций Гавий Стих, което за Сула означаваше единствено, че някой от предците му е бил освободен роб. Защо иначе щеше да му е прикачен прякора „Стих“? Това си беше име на роб. Нещо повече, Стих беше като архетип на робско име, злонамерена шега, дори издевателство. И все пак Луций Гавий Стих твърдеше, че името му произлизало от дългогодишната търговия с роби, с която се прехранвал родът му. Като баща си и дядо си — за прадядо му вече никой не можеше да каже със сигурност — и Луций Гавий Стих търгуваше с роби и ръководеше малка агенция за продажба на домашни прислужници със седалище на Портикус Метели на Марсово поле. Не беше кой знае какво предприятие и той далеч не можеше да се мери с големите клечки в бранша, но си имаше постоянна клиентела сред онези, които не можеха да си позволят повече от трима-четирима роби у дома.

Когато робът съобщи на Сула, че племенникът на мащехата му чака в кабинета, той само си каза колко е странно, че около него все се навъртат някакви си Гавии. Първо приятелят по чашка на баща му, Марк Гавий Брокх, после и старият граматик Квинт Гавий Миртон. Фамилията не беше сред често срещаните, нито пък я носеше някой по-известен. А ето, че досега Сула бе имал възможността да се запознае тъкмо с трима Гавии.

И докато онзи Гавий, който беше пил с баща му, и другият, дето си беше направил труда да понаучи малкия Сула на нещо, не му бяха сторили нищо, заради което да ги запомни с лошо, то със Стих случаят беше съвсем различен. Ако Сула само беше знаел, че Клитумна очаква посещение от ужасния си племенник, въобще нямаше да се прибере вкъщи. Сега обаче стоеше насред атрия и се чудеше как ще е най-добре да постъпи — да избяга от дома си или поне да се скрие някъде, където вечно любопитният Стих няма да си навре тъпия нос.

Ще се скрие в градината. Като благодари с усмивка на иконома за досетливостта му да го предупреди навреме за неканения гост, той мина покрай кабинета и излезе в перистила, където си намери някакъв стол, постоплен от слабите слънчеви лъчи, седна и заби поглед в статуята на Аполон, преследващ Дафне, започнала да се преобразява в дърво. Клитумна се беше влюбила в това творение и затова си го беше купила. Но дали Властелинът на светлината наистина е имал толкова руси коси, толкова сини очи и толкова розова кожа? Пък и как може да се възхищава човек от скулптор, до такава степен отдалечен от аскетизма, че е превърнал всички пръсти на ръцете на Дафне в абсолютно идентични зелени клонки, я тези на краката й — в също така еднакви черно-кафяви корени? Глупакът му с глупак, навярно убеден, че това е върховното му постижение, дори бе разкрасил гърдата на Дафне — единствения й човешки атрибут — с капчици розова мъзга, стичаща се от едрото зърно. Нямаше как, Сула трябваше през цялото време да се прави, че не вижда това недоразумение насред градината, защото иначе навярно отдавна да му е теглил секирата.

— Какво правя аз тук? — попита той бедната Дафне, която, ако се вярваше на легендата, би трябвало да бъде ужасена, но вместо това само се усмихваше глуповато на своя мъчител.

Тя не му отговори.

— Какво правя тук? — попита Сула Аполон.

И той не му отговори.

Сула притисна с ръка очите си и започна едно добре познато упражнение, чиято, цел беше да си вдъхне сили и ако не да приеме тежката си съдба, то поне стоически да се примири с нея. Гавий! Трябваше да мисли повече за Гавий, отколкото за Стих. Да мисли за Квинт Гавий Миртон, който си беше направил труда да го понаучи на нещо.

Бяха се запознали скоро след седмия рожден ден на Сула, докато слабичкото, но пък иначе жилаво момче помагаше една вечер на пияния си баща да се прибере в тогавашното им жилище — една-единствена стаичка някъде по Викус Сандалариус. Сула Старши взе, че се стовари насред улицата и момчето трудно би го повдигнало, ако не му се беше притекъл на помощ Квинт Гавий Миртон. Двамата успяха да домъкнат бащата до дома му и през цялото това време Миртон, който беше изключително заинтригуван не само от външността на Сула, но и от прекрасния му латински, не престана да го разпитва за живота му.

Сула Старши беше оставен да си почива върху рогозката, а старият граматик се разположи върху единствения стол в стаята и продължи с разпита си, опитвайки се да изкопчи от момчето повече подробности за семейството му. Най-накрая се представи за учител и предложи на малкия да го научи безплатно на четмо и писмо. Бедата, в която Сула беше изпаднал, го беше ужасила повече, отколкото тревожеше самото момче: един патриций Корнелий, при това интелигентен и способен, да бъде обречен до края на живота си да гази из канавките на най-бедняшкия квартал в Рим? Не искаше да си го помисли. Момчето трябваше поне да се ограмоти, за да си намери по-късно работа като чиновник или писар! Ами ако някой ден изведнъж късметът на баща и син се обърне и той получи възможност да заживее, както подобава? Тогава неграмотността му отново би го лишила от бъдеще.

Сула се съгласи да тръгне на уроци, но мисълта, че ще ги получава безплатно, му се струваше противна. Когато можеше, той открадваше нещо оттук-оттам и бутваше в ръката на стария Квинт Гавий Миртон я някой сребърен денарий, я някое по-тлъсто пиленце, а когато порасна, започна и сам себе си да се продава, за да получава учителят му повече. Миртон навярно добре разбираше, че ученикът му си плаща учението с цената на собственото си унижение, но никога нищо не казваше. За него беше ясно, че ако момчето е готово да заплати такава висока цена за образованието си, то е само защото наистина си дава сметка за важността му. Затова приемаше сребърниците едва ли не на драго сърце и във всеки случай с благодарност, но с нищо не издаваше, че начинът, по който Сула се сдобива с парите си, го безпокои особено.

Сула много добре знаеше, че никога няма да се сбъдне мечтата му да бъде обучаван по риторика от някой велик адвокат, затова и отдаваше заслуженото на скромните усилия на Квинт Гавий Миртон да го направи човек за пред обществото. Благодарение на него той се научи да говори чист атически гръцки и ако не друго, то поне усвои основите на риториката. Домашната библиотека на Миртон се оказа достатъчно богата за ученик като него и Сула успя още като малък да изчете Омир, Пиндар и Хезиод, Платон и Менандър, Ератостен, Евклид и Архимед. Научи се да чете и на латински: Ений, Акций, Касий Хемина, Катон Цензор. Буквално изгълтваше от край до край всеки свитък, който попадаше в ръцете му, за да открие един свят, в който можеше да забрави за няколко часа собственото си положение, и в който властваха великите деяния и благородните герои, научните факти и философската фантазия, стилът на литератора и едновременно с това на математика. За щастие единственото нещо, с което бащата на Сула можеше да се похвали, и което нямаше как да изгуби, беше прекрасното владеене на латинския. Затова и Сула, що се отнасяше до неговия собствен латински, нямаше от какво да се срамува, което не му пречеше да говори перфектно и местния жаргон на Субура, а освен това и един друг латински, правилен, но все пак лишен от изящност, който се говореше от по-нисшите, но иначе активни люде в града. Така, в която и част на Рим да попаднеше, можеше да се чувства в свои води.

Открай време занятията в малкото училище на Квинт Гавий Миртон се провеждаха в един спокоен кът на Мацелум Купеденсис, пазара за подправки и цветя, който се намираше в източната част на Форум Романум. Понеже нямаше възможност да осигури помещение за себе си и класа си и според думите му „трябваше да разчита на обществената собственост“, какво по-добро място да напълни със знания дебелите римски глави на учениците си, ако не сред тежкия аромат на рози и теменужки, на пипер и канела?

Миртон така и не беше успял да стане частен учител на някое глезено плебейско синче, нито поне преподавател в училище, където да работи с пет-шест деца от конническото съсловие далеч от студа и уличната шумотевица. Не, той можеше да се радва на единствения си роб, който му разгъваше стол насред пазара, там, където купувачите все пак нямаше как да ги сгазят по невнимание, разгъваше столчета и за учениците му, за да могат да се заемат с четенето, писането и смятането, без да ги е грижа, че са под открито небе, а наоколо се разнасят крясъците на продавачите, които така и не се уморяваха да хвалят подправките и цветята си. Ако не се беше харесал на търговците по Кудеденис, а и което беше по-важно, ако не беше взел за ученици срещу по-ниски такси някои от децата им, навярно отдавна да се е изселил принудително от импровизираното си училище. Но понеже беше симпатичен, а и не се стискаше с уроците си, до самата си смърт — а той умря, когато Сула беше на петнайсет — Миртон си преподаваше във все същото кътче от пазара.

Взимаше по десет сестерции на седмица от ученик и обикновено предаваше на група от по десет-петнайсет деца (повечето от които момчета, но винаги се намираха и по няколко момичета). Така си осигуряваше доход от около пет хиляди сестерции годишно: от тях две хиляди отиваха за наем на голямата, самостоятелна стая, която държеше в къщата на един стар ученик, още хиляда изхарчваше за храна за себе си и за възстаричкия си, но затова пък предан роб, а останалото хвърляше за книги. По празник или пазарен ден, когато не водеше занятия, той винаги можеше да бъде открит из книжарниците и библиотеките по Аргилетум, широката улица, която тръгваше от Форум Романум и минаваше покрай Емилиевата базилика и сградата на Сената.

— Ех, Луций Корнелий — имаше той навик да казва на момчето, ако го срещнеше след урока, опитвайки се отчаяно (макар че никога не се издаваше на глас) да го задържи възможно най-далеч от опасностите на улицата, — някъде из този огромен свят някой мъж или жена е скрил от хората трудовете на Аристотел! Само ако знаеш колко копнея да прочета написаното от този велик човек! Такова огромно творчество, такъв гений! Та представяш ли си, бил е учител на самия Александър Велики! Казват, че е писал за абсолютно всичко: за доброто и злото, за звездите и атомите, за душите и ада, за кучетата и котките, за листата по дърветата и човешките мускули, за боговете и хората, за системите на мисълта и хаоса на безумието. Каква ли наслада ще бъде за човек като мен да прочете изгубените творби на Аристотел!

И тогава той вдигаше рамене, започваше да цъка с език като дете по начина, по който от десетилетия беше карал учениците си да му се смеят зад гърба, удряше с юмрука на едната си ръка по дланта на другата в знак на безпомощност, за да се потопи отново в опияняващата миризма на кожа, излъчвана от пергаментовите свитъци в кошовете.

— Но както и да е — продължаваше Миртон, — няма от какво да се оплаквам. Нали и така си имам Омир и Платон.

Когато той умря, а това се случи като по някакво злокобно проклятие само няколко дни, след като старият му роб се беше подхлъзнал по заледените стълби и си беше строшил врата („Интересно как — мислеше си Сула, — ако връзката между двама души се прекъсне така внезапно, умират и двамата.“), се видя колко го бяха обичали наистина. Беднякът Квинт Гавий Миртон нямаше да бъде погребан по бедняшки, захвърлен в обиците гробове насред Агера. Не, той щеше да бъде изпратен до последната си обител с дълго шествие, щеше да си получи своите професионални оплаквачки, щеше да чуе похвално слово за делата си, трупът му щеше да изгори сред благоуханието на мирта, тамян и ерихонски балсами, а прахът му да бъде положен в прилична каменна гробница. Беше платено на пазителите на списъците на умрелите при храма на Венера Либитина да впишат и неговото име в тях, още една проява на внимание, която покойникът дължеше единствено на предприемчивия човек, заел се да урежда погребението му. За всичко това бяха платили две поколения ученици, които оплакваха с искрени сълзи своя някогашен учител.

Сула беше придружил Квинт Гавий Миртон до последното му убежище със сухи очи и вдигната глава, беше хвърлил своята китка рози в пламъците на кладата и беше дал своята лепта за погребението. Но по-късно у дома, докато седеше в ъгъла на единствената стая, в която живееше тогава със семейството си, наблюдавайки как баща му се е свил на някаква жалка купчина от плът, подгизнала от вино, и как сестра му се опитва да подреди и изчисти каквото може, той прелистваше невероятното съкровище, паднало му от небето, и не можеше да повярва на очите си. Квинт Гавий Миртон беше посрещнал смъртта напълно подготвен за нея и с чиста съвест към хората. Беше написал завещанието си и го беше дал да се пази при весталките — текстът му беше кратък и съвсем простичък, тъй като тъй и тъй старецът нямаше нито пари, нито имоти. Но всичко, което му беше останало — книгите и скъпоценният макет на слънцето, луната и звездите, обикалящи земята, — всичко беше завещано на Сула.

Чак тогава се беше разплакал Сула, защото чак тогава беше усетил ужасната самота и празнота около себе си: най-добрият, най-ценният, единственият му приятел си беше отишъл, но занапред той ще има пред себе си малката библиотека на Миртон и непрекъснато ще си спомня за него.

— Някой ден, Квинт Гавий — се беше зарекъл той насред сълзите си, — ще открия изгубените книги на Аристотел.

Както можеше и да се очаква, не задържа задълго книгите и макета при себе си. Една вечер се прибра вкъщи и откри, че в плетения кош, където им беше мястото, няма нищо. Баща му беше продал съкровищата, които Квинт Гавий Миртон беше събирал в продължение на години, само и само да си купи още пиене. Това беше и единственият случай през целия живот на Сула, когато през ума му беше минала мисълта да извърши отцеубийство. За щастие сестра му също беше там и успя да застане между двамата, преди някой да е извършил непоправимото. Скоро след това тя се омъжи за своя Ноний и замина с него за Пиценум. Колкото до младия Сула, той никога нямаше да прости на баща си. Дори към края на живота си, когато вече беше събрал хиляди книги и стотици макети на Вселената, той още горко се тюхкаше за малката библиотека на Квинт Гавий Миртон.

Упражнението и сега помогна. Сула се върна към настоящето и пред очите му отново изникна безвкусната и нескопосано издялана скулптурна група на Аполон и Дафне. Зад тях се издигаше друга статуя, още по-безвкусна и лошо измайсторена, която трябваше да изобразява Персей, държащ в ръката си отсечената глава на горгоната Медуза; в себе си той усещаше, че вече е способен да се изправи срещу всеки, дори и срещу такива неприятни личности като Стих. Сула се запъти обратно през градината към кабинета, който обикновено се пазеше единствено за главата на семейството, но по изключение сега беше даден на Сула, който тъй или иначе изпълняваше функциите на мъжа в къщата.

Щом влезе в таблиния, завари пъпчивия натрапник да дъвче захаросани смокини, а в това време лепкавите му ръце да бъркат между свитъците пергамент, подредени на нишите по стените.

— Опа! — стресна се Стих при вида на Сула и виновно скри ръцете си зад гърба.

— Имаш късмет, че си твърде тъп, за да четеш, и че аз го знам, иначе… — изсъска му той и в същото време щракна с пръсти на роба, застанал на вратата, хубаво, но затова пък скъпо гърче, което не струваше и една десета от това, което Клитумна похарчи за него. — Ей ти, донеси вода и чист парцал, за да избършеш поразиите на господаря си Стих.

Орловият му поглед се впи в лицето на Стих, който никога не беше обичал онова зловещо изражение у Сула, оприличаващо го на козел и способно да накара всекиго да се чувства неудобно. Нещастникът съвсем се смути и затърка ръце в скъпата си туника.

— Бих искал веднъж завинаги да избиеш от главата си тъпата идея, че държа книжки с неприлични картинки! Никога не съм имал подобни боклуци. За какво са ми? Книжките с неприлични картинки са за хора, които не смеят сами да направят нещо. Такива като теб, Стих.

— Някой ден — закани му се той, — тази къща и всичко в нея ще бъде мое. Да те видим тогава какви ще ги приказваш!

— Надявам се редовно да правиш жертвоприношения в чест на боговете, Луций Гавий, да не би този ден да дойде по-скоро, отколкото си очаквал. Сигурно усещаш, че той би бил последният и за теб самия. Ако не беше Клитумна, отдавна да съм те накълцал на парченца и да съм те хвърлил на кучетата.

Стих изгледа здравеняка пред себе си и сбърчи вежди. Не че се страхуваше от Сула, познаваше го отдавна, но все пак усещаше, че в главата му се мъти нещо наистина злокобно, и затова предпочете да отстъпи. Още повече, че познаваше и тъпата си леля Клити, която за нищо на света нямаше да се отърси от това си робско послушание към доведения си син. Както и да е, случи се, че този ден, сиреч преди час, Стих се беше домъкнал неканен у леля си и беше заварил нея и не по-малко веселата й другарка Никополис едва ли не пред припадък само защото милият им Луций Корнелий бил излязъл от къщи бесен, и при това облечен с тога. Да не повярва човек! Той изкопчи от устата на Клитумна цялата история за предната вечер и когато научи за Метробий и последвалата кавга, едва сам не припадна от отвращение и погнуса.

Затова сега реши, че нищо не му пречи да се друсне върху стола на Сула и да му зацъка с език в лицето:

— Тъй, тъй, самият римлянин, няма що! Да не би да сме били на церемонията пред храма, а? Чак да се спукаш от смях! Та те, твоите предци и от моите са по-смотани, не мислиш ли?

Сула го сграбчи с две ръце за челюстта, стискайки го толкова жестоко, че Стих дори не можа да извика, ами излетя от стола по-лек от перце. Докато си поеме дъх и видя ядосаното лице на Сула, което сутринта бе уплашило леля му и гъркинята.

— Предците ми — любезно му обясни той, — хич и не ти влизат в работата. А сега се измитай от стаята.

— Тя няма да остане твоя завинаги! — задъхваше се от ярост племенникът, който обаче побърза да се вслуша в съвета му, рискувайки да събори на земята завърналия се с водата и парцала роб.

— Не бъди толкова сигурен — отпрати го Сула.

Скъпоструващият роб влезе в стаята и с усилие на волята се направи, че нищо не е чул и че въобще не му е смешно. Господарят го изгледа кисело от главата до петите.

— Я да се хващаш на работа, цвете немирисано такова! — излая му насреща той и отиде да търси жените.

Стих вече го беше наклеветил пред Клитумна, която според непрекъснато извиняващия се иконом се била затворила насаме с прекрасния си племенник и не желаела да бъде безпокоена. Затова Сула излезе на терасата с колонадата, обграждаща перистила, и се запъти към стаичките, обитавани от Никополис. Из градината се носеха приятни миризми, долитащи от кухнята в другия й край, построена в съседство с банята и клозетите. Както повечето къщи в Палатина, така и домът на Клитумна беше свързан с градската канализация, което спестяваше на робите тежката задача да наливат вода от външните чешми и да изхвърлят нечистотиите в близките обществени нужници или в канавките по улиците.

— Знаеш ли, Луций Корнелий — изостави работата си Никополис, за да се обърне към любовника си, — ако веднъж завинаги се отучиш от аристократичните си избухвания, би било много добре.

Той седна върху една кушетка, твърде удобна за целта, въздъхна и се загърна по-добре тогата си, защото стаята беше доста хладна, и позволи на робинята, която всички наричаха с прякора Вити, да му свали обувките. Тя беше едно жизнерадостно хлапе с непроизносимо име, докарано от някой затънтен край на Витиния. Клитумна я беше купила почти без пари от племенника си, без дори да предполага каква безценна находка е придобила. Момичето развърза обувките и забързано излетя от стаята, за да се върне след малко с чифт дебели чорапи, които внимателно нахлузи около изящните, снежнобели глезени на Сула.

— Благодаря ти, Вити — усмихна й се той и небрежно раз роши косата й с ръка.

Момичето направо светна. „Сладурана“ — помисли си Сула и изведнъж усети у себе си неочакван прилив на нежност. Почуди се откъде му е дошло, но скоро се сети: робинята му напомняше на съседското момиче. Юлила…

— Какво имаш предвид? — попита той Никополис, за която, както изглежда, думата „студ“ беше лишена от всякакво значение.

— Защо това мазно леке Стих трябва да отнесе всичко със себе си щом на Клитумна й дойде времето да се събере със съмнителните си предци? Само трябва да си промениш тактиката. Луций Корнелий, скъпи приятелю, да не мислиш, че тя не би оставила всичко на теб? Това всичко си заслужава, бъди сигурен.

— А той сега какво прави? Жалва се, че съм го ударил, нали? — злобееше Сула, докато в същото време отново се усмихваше на Вити, донесла му купа с натрошени орехи.

— Ти как смяташ? И при това доукрасява случая, както му хрумне. Така де, да не си мислиш, че не оправдавам действията ти? Този тип е наистина противен, но все пак е единственият кръвен роднина на мащехата ти, която го обича и има навика да си затваря очите пред грешките му. Но тебе обича повече, пък макар и с тъпото ти високомерие! Така че, когато я видиш, няма какво да се правиш на студен и невъзмутим и поне веднъж престани да си търсиш оправдания. По-добре й разкажи някоя историйка за Стихчо — Свинчо, по-добра от онези, които той й пее за теб.

Сула я изгледа и мислено изчисли шансовете си в подобно начинание.

— Хайде стига, тя да не е толкова глупава, че да се хване.

— О, Луций, скъпи! Само да поискаш и всяка жена ще се хване на въдицата ти. Опитай! Поне веднъж, моля те! Заради мен — заумилква му се Никополис.

— Не, Ники. Само ще стана за смях.

— Няма, знаеш, че няма — настояваше тя.

— Ако ще и всички пари на света да ми дадат, пак няма да лазя в краката на Клитумна!

— Тя може и да няма всичките пари на света, но има предостатъчно, за да те вкара в Сената — прошепна съучастнически любовницата му.

— Не! Тук грешиш напълно. Признавам, че къщата е нейна, но всичко, което попадне в ръцете й, тя го изхарчва за кратко време… а дори да не го изхарчи, дава го на Стихчо — Свинчо.

— Да имаш да взимаш. Ти за какво мислиш, че банкерите й се врат под полите, сякаш е самата Корнелия, майката на Гракхите? Заради състоянието, което е вложила при тях, разбира се. Клитумна не харчи и половината от приходите си, имаш ми думата. Освен това трябва да му отдадеш дължимото на Стихчо — Свинчо, но и той не е закъсал, никак даже. Докато счетоводителите на баща му са още живи и здрави, няма да има от какво да се оплаква.

Сула се облегна рязко върху стола и остави тогата да се свлече надолу.

— Ники, ти няма да тръгнеш да ме баламосваш, нали?

— О, разбира се, че бих, но не и за такива работи — отговори му тя и вдяна в иглата си червена прежда, в която беше вплетено златисто влакно.

— Ама тя може и стоте да доживее — сгуши се той на стола и понеже повече не му се ядеше, подаде обратно купата с орехите на Вити.

— Съгласна съм. — Никополис забоде иглата си в гоблена, който шиеше, и внимателно задърпа блестящото влакно. Спокойните й черни очи обаче не се откъсваха от Сула. — Но може и да не доживее. Не съм чувала в семейството й да има дълголетници.

Навън се дочуха гласове: явно Луций Гавий Стих се сбогуваше с леля си Клитумна.

Сула се надигна от стола си и изчака робинята да му обуе гръцките чехли. Съвсем беше забравил за тогата си, която напълно се беше изхлузила на земята.

— Добре, Ники, заради теб ще опитам — усмихна се той. — Пожелай ми успех!

И преди тя да успее да каже нещо, вече беше излязъл.

Разговорът с Клитумна не мина добре. Стих знаеше как да си оплете кошницата, а пък Сула, колкото и да му се искаше да угоди на Никополис, не можеше до такава степен да се принизи, че да започне да се моли.

— Ти си виновен, Луций Корнелий — проплака тя, като въртеше между обсипаните си със злато и диаманти пръсти крайчеца на скъпия си шал. — Поне веднъж опитай да се държиш по-любезно с горкото ми момче, а то какво ли не прави, за да се разбере с теб!

— Той е просто един мърляв хапльо, който само гледа къде да си избие комплексите — отсече злобно Сула.

В този миг в стаята влезе Никополис, която беше подслушвала на вратата, и с присъщата си грация се отпусна на кушетката до Клитумна, откъдето започна да наблюдава с примиренческия си поглед любовника си.

— За какво става дума? — попита невинно тя.

— За двамата ми Луциевци — въздъхна Клитумна. — Никога няма да се сдобрят, а пък аз толкова ги обичам!

Никополис освободи пръстите на Клитумна от шала, после обра в ръка влакната прежда, закачили се по диамантените пръстени и сложи дланта й върху бузата си.

— О, бедното ми момиченце! — започна да напява тя. — Двамата ти Луциевци просто са се надули като петли, в това е цялата работа.

— Е, време е да се отучат от фасоните си, защото им предстои да свикнат повече един с друг — отбеляза Клитумна. — Милият ми Луций Гавий се отказва от наетия си апартамент и другата седмица се пренася да живее при нас.

— Тогава аз се изнасям — заплаши Сула.

И двете жени запищяха от ужас при тези му думи: Клитумна с пълен глас, сякаш щяха да я колят, а Никополис — като котенце, попаднало в миши капан.

— О, я стига детинщини! — наведе се той към Клитумна и й прошепна: — Той може и да знае това-онова за положението в къщата, но как мислиш, че ще му се отрази, когато разбере, че другият мъж в къщата спи с две жени едновременно и при това едната е родната му леля?

Тя не можа да се въздържи и заплака.

— Но той сам иска да дойде! Как бих могла да откажа на племенника си?

— Не се тревожи! Ще му спестя оплакванията още отсега, като си замина.

Понечи да се оттегли, но Никополис го сграбчи за ръката и захленчи:

— Сула, мили Сула, недей! Виж, ще спиш с мен, а когато Стих го няма, Клитумна също ще идва при нас.

— Я, много хитро! — намръщи се тя. — Искаш го целия за себе си, нали, алчно създание такова!

Никополис пребледня.

— Ами кажи ти тогава какво предлагаш! Нали ти с твоята глупост ни забърка в тази каша?

— Млъкнете и двете! — просъска Сула по начин, по който отдавна беше установил, че им действа най-добре, във всеки случай далеч по-добре от виковете и крясъците. — Толкова време живеете с мимове, че чак сте заприличали на тях. Няма ли веднъж да се усетите и да престанете с вашите гнусотии? Омръзна ми това положение, в което сте ме поставили. Омръзна ми да съм половин човек!

— Ти не си половин човек! Ти си две половини: едната моя, другата на Ники! — изхили му се злобно Клитумна.

Не можеше да се каже от кое болеше повече: от яростта или от болката. Сула беше на самата граница на умопомрачението и само се мръщеше на двете си мъчителки, неспособен да разсъждава, нито дори да вижда.

— Не мога да продължавам така! — махна той отчаяно с ръце.

— Глупости! Разбира се, че можеш — сряза го Никополис, която без никакво съмнение беше от онези жени, способни във всякаква ситуация да държат мъжете си под чехъл. — А сега иди да свършиш нещо полезно. Утре ще се чувстваш по-добре. Винаги така става.

Искаше му се да избяга далеч от къщи, да си открие някое място, в което наистина би могъл да свърши нещо полезно. Краката му го носеха, без той самият да знае къде, и ето, че вместо да тръгне надолу, той се заизкачва по улицата, към Палациума, другата част на Палатинския хълм, която гледаше към Големия цирк и Капенската порта.

Тук къщите бяха по-нарядко и между тях имаше много зелени площи. Палациумът не беше сред най-елегантните квартали, тъй като се намираше сравнително далеч от Форум Романум. Без да обръща внимание на студа, макар да беше облечен само в домашната си туника, Сула седна върху някакъв камък и се загледа в картината пред себе си; не към празните трибуни на цирка, нито към красивите храмове върху Авентинския хълм, но към самия себе си: представи си как се впуска в едно безкрайно и ужасно бъдеще, как тялото му се издължава, издължава, за да се превърне в неравен път от кожа и кости, по който никой никога не би тръгнал, защото не води никъде. Беше му тежко на душата също както понякога му ставаше тежко на стомаха, без да може да заглуши болката дори да се облекчи; внезапно усети, че целият се тресе, та чак зъбите му тракат, а от гърлото му се разнасят болезнени стенания.

— Зле ли ти е? — изведнъж се дочу нечий тих и плах гласец.

Първоначално не можеше да види нищо, защото обхваналата го агония, сякаш бе отнела зрението му, но после погледът му се проясни и Сула съзря пред себе си нечия остра брадичка, златисти кичури коса, лице, напомнящо голямо сърце, украсено от две огромни, меденокафяви очи, в което се четеше неподправена тревога.

Младата жена клекна срещу него, загърната в тежката, домашно направена дреха, точно както я беше видял в градината на разрушената Флакиева къща.

— Юлия — потръпна от изненада Сула.

— Не, Юлия е сестра ми. На мен ми викат Юлила — усмихна му се тя. — Зле ли ти е, Луций Корнелий?

— Не и за да се вика доктор.

Разсъдъкът му се връщаше и трябваше да си признае, че още веднъж Никополис бе познала — на другия ден вече нямаше да има и помен от мрачните му настроения.

— Толкова бих искал… толкова, толкова бих искал да полудея! — отговори й Сула. — Но, изглежда, не ми се удава.

Момичето не помръдна от мястото си.

— Значи Фуриите още не те искат при себе си.

— Ти сама ли си? — погледна я той укорително. — Какво ги е прихванало родителите ти да те пускат да се разхождаш по това време?

— Робинята ми е с мен — спокойно му отвърна тя и се отпусна на земята. В очите й проблесна палава искрица, а устните й издайнически се извиха в краищата си. — Тя е добро момиче. Изключително предана и дискретна.

— Искаш да кажеш, че те оставя да си ходиш, където искаш, и не те издава на баща ти. Но един ден — отбеляза човекът, когото винаги хващаха, — ще те хванат.

— Но дотогава защо да се тревожа за такива неща?

Юлила се умълча и внимателно заразглежда лицето му, очевидно доволна от това, което вижда.

— Върви си вкъщи, Юлила — въздъхна той. — Ако ще те залавят, по-добре да не е с мен.

— Защото си лоша партия, нали? — попита момичето.

Той не можа да се въздържи и се усмихна.

— Ако така ти харесва.

— Но аз не мисля, че си!

О, какви богове му я бяха пратили? Заслужаваха само благодарности! Сула се отпусна. Изведнъж му се стори, че е станал неузнаваемо лек, сякаш наистина някакъв незнаен, добродушен бог се е разшетал около него. Необичайно усещане за човек, който никога не е познал доброто.

— Аз наистина съм лоша партия, Юлила.

— Глупости! — настояваше на своето тя.

Сула разбираше добре жените, а пред себе си имаше момиче, което беше готово едва ли не да се просне в краката му. Вътрешният му глас обаче не преставаше да го убеждава, че подобна грешка не бива да допуска, че трябва да бъде груб, за да развали цялата магия и да се отърве от неканената си събеседничка. Ала не му беше по силите. Не и с момиче като това, то не го заслужаваше. За нея той трябваше да бръкне дълбоко в торбата с лъжите и да извади оттам най-лъскавия Луций Корнелий Сула: онзи, освободеният от всякакъв фалш, невинният, неопетненият.

— Е, благодаря ти за доверието, млада Юлило — малко колебливо рече той, защото не знаеше какво точно й се иска да чуе, а държеше да й направи впечатление.

— Не бързам — каза му тя със сериозен тон. — Искаш ли да поговорим?

Сула й направи място върху камъка.

— Добре. Но седни до мен. Земята е много влажна.

— Казват — започна тя, — че ти си позор за рода си. Но аз самата не виждам с какво си заслужил подобни оценки, след като тъй и тъй не ти е била предоставена никаква възможност да постигнеш нещо повече.

— Имам някакво смътно чувство, че авторът на тази забележка е баща ти.

— На коя забележка?

— Че съм бил позор за рода си.

Тя беше безкрайно учудена.

— О, не! Не и тата! Той е най-мъдрият човек на земята!

— Докато моят баща беше най-глупавият. Двамата с теб стоим на противоположните полюси в римското общество, млада Юлило.

Тя се беше захванала да къса дългите треви около камъка, издърпваше ги заедно с корените и с чевръстите си пръсти ги оплиташе на венец.

— Ето — подаде го тя на Сула, щом венецът беше готов.

На него изведнъж му секна дъхът; бъдещето изведнъж се сви пред очите му в някакъв могъщ спазъм и макар и само за миг му се показа напълно различно.

— Венец от трева! — зачуди се той. — Не! Не и за мен!

— Разбира се, че е за теб — настояваше Юлила, но понеже той така и не посегна да го поеме от ръцете й, тя сама се приведе и му го сложи на главата. — По-добре щеше да е, ако имаше цветя, но по това време на годината…

Тя наистина не разбираше! Но пък и той нямаше да седне да й обяснява, затова й напомни:

— Но венец от цветя се дава само на любимия.

— Ти си любимият ми — нежно изрече момичето.

— Само за кратко, малката, а после ще ти мине и няма дори да си спомняш за мен.

— Нищо подобно!

Сула скочи на крака и се засмя:

— Я стига! Та ти си само на петнайсет!

— На шестнайсет! — възрази му девойката веднага.

— Петнайсет, шестнайсет, къде е разликата? Ти си си просто едно дете.

Юлила се изчерви от възмущение и в погледа й проблесна гняв.

— Не съм дете! — извика му тя.

— Разбира се, че си — засмя се той отново. — Погледни се само каква си ми пухкавичка, като някакво кученце.

Така беше по-добре! Трябва да я постави на мястото й, докато е време.

Но като че ли се беше престарал. Беше я засегнал твърде дълбоко, беше я наранил в самата душа и изведнъж беше убил цялото й желание.

— Нима не съм хубава? — попита Юлила. — Винаги съм си мислила, че съм.

— Да пораснеш е неприятна работа — рязко отсече Сула. — Предполагам, че почти всички родители казват на момиченцата си, че са хубави. Но светът гледа с други очи. Като пораснеш, ще бъдеш достатъчно привлекателна, за да си намериш съпруг.

— Но аз искам единствено теб — едва-едва промълви тя.

— Стига толкова. Най-добре да престанеш да си правиш илюзии, дебеличкото ми кученце. А сега бягай, преди да съм ти дръпнал опашката. Хайде, къш!

Юлила така и направи, а робинята изостана и отчаяно й викаше да я изчака. Сула ги наблюдаваше как се спускат една след друга по склона и чак след като изчезнаха, седна отново на камъка.

Венецът стоеше все още върху главата му и контрастираше с огнените му къдрици. Сула вдигна ръка, за да го свали, но не го хвърли. Остана известно време да се взира в изсъхналите тревички, след което го прибра в пазвата си и пое към къщи.

Бедното дете. Все пак беше я обидил незаслужено. Но трябваше на всяка цена да я отблъсне от себе си. Само това му липсваше, съседката на Клитумна да скита нощно време пред къщата й, и при това да има за баща сенатор.

Но докато слизаше надолу към дома си, на всяка крачка усещаше как изсъхналата трева го боде в гърдите, напомняйки му за себе си. „Корона Граминея“. Венец от трева. При това даден му на Палатина, където още преди векове Ромул е положил основите на своя град, където са се гушели една до друга сламените колибки като онази до Стълбите на Какус, която и досега се пазеше като талисман от гражданите. Венец от трева, даден му от самото въплъщение на Венера — при това от една от дъщерите й, Юлия. Това беше знамение.

— Ако всичко свърши тъй, както искам, ще издигна храм в твоя чест, Венера Победителка! — зарече се той на глас.

Защото най-сетне пред очите му се разгърна истинският път, който трябваше да следва. Опасен. Отчайващ. Но за човек, който няма какво да губи и иска всичко да спечели, това беше единственият възможен път.

Вече се здрачаваше, когато робът му отвори вратата у Клитумна и Сула попита къде са жените. Двете го чакаха в триклиния, застанали една до друга, за да могат да го обсъждат, без да извисяват глас. Всъщност нямаше съмнение, че именно той беше обект на разговора им. Както се излежаваха върху кушетката, и двете скочиха като по нечий знак при влизането му, опитвайки се да изглеждат възможно най-невинни и невъзмутими.

— Искам пари — смело заяви Сула.

— Ама Луций Корнелий… — мигновено настръхна Клитумна.

— Млъкни, стара развратнице! Искам пари.

— Но Луций Корнелий!

— Заминавам на почивка — беше единственото обяснение, което той щеше да им даде, без дори да се излегне до тях. — Зависи от вас. Ако искате да се върна — за да получавате още от това, което притежавам, — ще ми дадете хиляда денария. Ако ли не, напускам Рим завинаги.

— Всяка от нас ще ти даде по петстотин — неочаквано се съгласи Никополис, като се опитваше да разбере по погледа му какво си е наумил.

— Сега, веднага — настоя Сула.

— Може би няма да намерим толкова в къщата — опита се да се измъкне гъркинята.

— По-добре да се поразтърсите, защото нямам намерение да чакам.

Когато след петнайсетина минути Никополис отиде до стаята му, той вече си приготвяше багажа. Тя седна на леглото му и без да продума, зачака да благоволи да я погледне.

Накрая не се стърпя и отвори първа уста:

— Ще си получиш парите. Клитумна прати иконома при банкера. Къде ще ходиш?

— Не знам, пък и не ме интересува. Просто ми се ще да се махна оттук. — Опитваше се той да сгъне с възможно най-малко движения чорапите си на топка, преди да ги пъхне в ботушите.

— Събираш си багажа като истински войник.

— Откъде знаеш как войниците си събират багажа?

— О, ами по едно време бях любовница на военен трибун. Можеш ли да повярваш, дори вървях в строя. На какво ли не е способен един млад човек в името на любовта! Обожавах го. Затова го придружавах навсякъде. В Испания, после в Азия — въздъхна Никополис.

— И какво стана накрая? — попита Сула, докато сгъваше една от по-елегантните си туники около кожени гащи.

— Убиха го в Македония, а аз се върнах вкъщи.

Изведнъж я обзе някаква печал и съжаление, но не толкова към покойния й любовник, колкото към Луций Корнелий, красивия лъв, който беше заловен и хвърлен на арената.

— Беше ми завещал всичко, което притежаваше, и така изведнъж се оказах доста богата. В ония времена за армията падаше голяма плячка.

— Искрени съболезнования. — Той прибра бръснача си в кожения калъф и го пусна в дисагите.

Лицето на Никополис се разкриви и тя проплака:

— Ужасна къща! О, как само я мразя! Всички ние сме огорчени и нещастни. Колко са истински приятните неща, които си казваме? Почти сме ги забравили. Знаем само да се обиждаме, да бълваме злоба и омраза. Защо изобщо съм тук?

— Защото, скъпа, си започнала малко да поовехтяваш — отговори й Сула, който ни най-малко не смяташе да й възразява. — Вече не си онова момиче, което е марширувало с легионите из Испания и Азия.

— А ти ни мразиш всички — каза тя. — На това ли се дължи цялата тази тежка атмосфера? Единствено на теб? При това мога да се закълна, че тепърва ще става още по-зле.

— Съгласен съм. Затова и смятам да изчезна за известно време. — Затегна той ремъците на двете торби и с лекота ги вдигна от земята. — Искам да се почувствам свободен. Да отида в някой голям провинциален град, където да харча като луд, без някой да познат да види тъпата ми мутра, да ям и пия до пръсване, да направя деца на поне пет-шест момиченца, да му ударя едно петдесет-шейсет въргала с мъжищата, дето си мислят, че и с една ръка ще ме оправят, да се запозная с всички хубави момченца по пътя и да им скъсам нежните задничета — усмихна се зловещо Сула. — А след това, скъпа, имаш думата ми, че ще се прибера като послушно кученце у дома при теб, Стихчо — Свинчо и леля Клити, и всички ще заживеем щастливо.

Това, което не й каза, беше, че смята да вземе със себе си и Метробий; нямаше да го съобщи и на Сцилакс.

А дори Метробий нямаше представа какви всъщност са намеренията му. Защото изобщо не ставаше дума за почивка. Сула щеше да започне едно научно изследване, в което да се просвети по известни въпроси от фармакологията, химията и ботаниката.

Върна се в Рим едва в края на април. Остави Метробий на прага на елегантния апартамент на Сцилакс на Целийския хълм, вън от Сервиевите стени и отиде до Валис Каменарум, за да върне двуколката и мулетата, взети под наем заради пътешествието. Беше си платил още в началото, така че просто нарами дисагите си на гръб и пое пеша из града. Не беше взимал роби със себе си, та затова през цялото време с Метробий бе трябвало да разчитат на прислугата из всевъзможните странноприемници и пощенски станции на полуострова.

Докато изкачваше Апиевия път към Капенската порта, която като с нож разсичаше зидарията на двадесет стъпки високата римска крепостна стена, Сула си рече, че градът го посреща изключително благосклонно. Легендата гласеше, че Сервиевите стени, защищаващи Рим, са били построени от цар Сервий Тулий още преди да е била установена републиката, но като повечето истински аристократи Сула добре знаеше, че укрепленията са се появили на бял свят най-много триста години по-рано, след плячкосването на града от галите. Дивите орди на галите се бяха спуснали откъм Западните Алпи, бяха се изсипали като лавина из долината на реката Пад, пробивайки си лека-полека път едновременно от изток и от запад към сърцето на Италия. Много от тях се бяха заселили, където им се харесаше, особено в Умбрия и Пиценум, но онези, които продължаваха на юг по Касиевия път из Етрурия, си бяха поставили за единствена цел Рим. И Рим беше достигнат на свой ред, оплячкосан и едва ли не изтръгнат от ръцете на законните си господари. Едва по-късно Сервиевите стени бяха издигнати, докато италийските племена около Пад, из Умбрия и Северен Пиценум се смесиха с галските заселници, превръщайки се в нова раса, презряна от латините. Никога повече Рим не позволи времето или неприятелите да разрушат стените му; цената на галския урок се беше оказала твърде висока, за да изчезне някога страхът от варварските нашествия, който все още спохождаше римляните.

Въпреки че по билото на Целийския хълм бяха изникнали няколко скъпи инсули, като цяло пейзажът до самата Капенска порта беше по-скоро селски. Валис Каменарум се беше изгубила в ограждения за добитък, кланици, пушални за месо, както и за пасища, из които се разхождаше живата храна на най-големия град в Италия. Но едва от вътрешната страна на Капенската порта започваше същинският Рим. Вярно, че тълпите на Субура и Есквилинския хълм бяха далеч, но все пак ясно се усещаше, че си попаднал в град. Сула заобиколи Големия цирк и пое нагоре по стълбите на Как, водещи към Палатинския Гермал, откъдето до къщата на Клитумна бяха две крачки.

Пред вратата си пое дълбоко въздух и потропа. Вътре го чакаше цял един свят от истерични жени. И нямаше нищо чудно в това, че и Никополис, и Клитумна се радват да го видят отново. Двете плачеха и цвилеха от радост, увисваха на врата му, докато той ги изблъскваше с ръце, кръжаха около него, следваха го навсякъде, решени за нищо на света да не го оставят на мира.

— Къде се предполага, че ще спя идните дни? — попита той, като в същото време отказа да остави дисагите си на роба, който се беше завтекъл да ги поеме.

— При мен — победоносно му отвърна Никополис, която най-сетне бе успяла да срази Клитумна.

Вратата към таблиния така и не се отвори, което направи впечатление на Сула, докато той я задминаваше, следвайки Никополис навън под колонадата и оставяйки мащехата си да кърши ръце в атрия.

— Предполагам, че докато ме е нямало, Стихчо — Свинчо се е чувствал като у дома си? — обърна се към любовницата си, когато стигнаха онази част от къщата, която й беше предоставена.

— Ето — показа му тя новия дом, без да обърне внимание на въпроса му.

Не можеше да се отрече, заради него се беше разделила с просторната си дневна, ограничавайки се със спалнята и допълнителната стаичка. Сула усети, че се изпълва с признателност към Никополис и я изгледа с известна тъга, може би нещастен, че никога допреди не я е обичал тъй силно, както в този миг.

— Всичко това е за мен? — не вярваше той.

— За теб — усмихна му се тя.

Сула захвърли дисагите си върху леглото.

— А Стих? — не можа да се стърпи да попита.

Естествено тя повече би искала той да я целуне, да я люби, но много добре знаеше, че докато е бил далеч от нея и Клитумна, не си е губил времето и едва ли точно в този миг би потърсил утеха в тялото й. Плътта щеше да почака. Въздишайки тежко, Никополис трябваше да се задоволи с ролята си на добросъвестен осведомител.

— Което си е истина, Стих е заздравил позициите си — започна тя и посегна да разопакова багажа му.

Той обаче не й позволи и пусна дисагите зад една от раклите за дрехи, където никой да не ги пипа. След което се премести върху любимия си стол, поставен зад ново писалище. Никополис седна на леглото.

— Искам да науча всичко — подкани я той.

— Ами Стихчо се е намърдал в царските покои и естествено ползва и таблиния. Но, от друга страна, така е по-добре, защото стои по-далеч от нас и не ни къса постоянно нервите. Дори Клитумна вече трудно го издържа. Да минат още няколко месеца и съм убедена, че ще го изхвърли. Във всеки случай беше много мъдро от твоя страна, дето се махна — започна тя уж машинално да оправя възглавниците зад гърба си. — Да си призная, когато тръгваше, бях абсолютно против това, но с времето размислих и открих, че си бил напълно прав, а аз просто не съм си давала ясна сметка за нещата. Стихчо завзе къщата ни като някакъв велик пълководец, а теб те нямаше да му помрачиш удоволствието от победата. Е, нещата се попромениха. Книгите ти отидоха на боклука — не, няма страшно, робите ги спасиха навреме, — а след тях и всичките ти лични вещи: дрехи и така нататък. Но понеже всички роби биха предпочели ти да си тук, а не той, нищо не се е изгубило — всичко сега е някъде из тази стая.

Светлите му очи обходиха стените и красивата мозайка на пода.

— Много мило — съгласи се Сула. — Продължавай.

— Клитумна не беше на себе си от мъка. Не й беше минало дори през ума, че Стихчо ще ти изхвърли нещата. Дори мисля, че изобщо не е искала да го взима у дома си, но не е знаела как да му откаже. Все пак кръвта вода не става, а тя друг роднина, освен него няма. Клитумна може и да не е от най-умните, но й е повече от ясно, че ако племенникът й толкова е настоявал да се пренесе тук, направил го е единствено с надеждата по този начин да те изхвърли на улицата. В крайна сметка не може да се оплаче от безпаричие. Но това, че теб те нямаше дори когато той ти изхвърляше вещите, му отне голяма част от удоволствието. Никакви разправии, никакви възражения, нищо… Само нацупени роби, хленчеща леля Клити и аз… дето гледам през него като през стъкло.

На вратата се появи мъничката робиня Вити с поднос в ръце, а на подноса — кифлички, банички, сладкиши и пасти. Усмихвайки се плахо на Сула, тя остави подноса на края на писалището и като забеляза с крайчеца на окото си небрежно захвърлените дисаги зад раклата, на свой ред се насочи към тях, за да ги разопакова.

Сула скочи толкова бързо от мястото си, че Никополис дори не забеляза кога е застанал на пътя на момичето. Преди секунда си седеше мирно и тихо на стола, а ето, че сега любезно даваше знак на робинята, че е по-добре да стои далеч от раклата, щипеше я игриво по бузата и властно я отпращаше от стаята. Това започваше да й се струва наистина съмнително.

— Ама си ги пазиш тия торби! — възкликна почти неволно Никополис. — Какво толкова си скрил в тях? Като някакво куче си, което варди да не му откраднат кокала.

— Сипи ми малко вино — помоли я той вместо отговор и като седна обратно на стола, посегна към най-апетитния сладкиш върху подноса.

Жената му наля, но не се отказа тъй лесно от въпроса си.

— Кажи де, Луций Корнелий, какво толкова има в тия торби, че не искаш никой да го вижда? — И му подаде чашата неразредено вино.

Усмивката изчезна от лицето му. С жест се опита да я убеди, че въпросът й му се струва изключително глупав и досаден.

— Ти какво мислиш, че има? Почти четири месеца съм бил далеч от момиченцата си! Признавам, че не съм мислил през цялото време за вас, но пък това не значи, че не съм се сещал изобщо! Особено когато се сблъскам с нещо мъничко, за което да си кажа, че ще се хареса на някоя от двете ви.

Никополис внезапно грейна при тези думи. Сула никога не й беше подарявал нищо. Нито пък на Клитумна, доколкото си спомняше. Никога през живота си той не беше подарил никому нищо, а тя беше достатъчно добре запозната с човешката природа, за да знае, че това се дължи не толкова на бедността му, колкото на вродената му стиснатост: щедрият дава и тогава, когато не притежава кажи-речи нищо.

— О, Луций Корнелий! — възкликна радостно гъркинята. — Наистина ли? Кога ще мога да видя?

— Когато реша, че е дошъл моментът. — Обърна той стола си, за да погледне през големия прозорец зад себе си. — Колко е часът?

— Не знам… сигурно около осмия час. Във всеки случай е рано за вечеря.

Сула се надигна от мястото си, отиде до раклата, извади дисагите иззад нея и ги преметна през рамо.

— Ще се върна за вечеря.

Устата й провисна, докато го гледаше как се насочва към вратата.

— Сула! Ти си най-досадното създание на света. Кълна се! Едва си се прибрал вкъщи и вече отново се стягаш да излизаш. Да ти кажа, не ми се вярва толкова да си се затъжил за Метробий, след като тъй и тъй си го имал през цялото време до себе си!

Сула се спря за миг насред стаята и широко се усмихна.

— Разбирам! Сцилакс е идвал да се оплаква, нали?

— Може и така да се каже. Дойде като някакъв трагик, в ролята на Антигона, и си тръгна като комик, играещ евнуха в пиесата. Клитумна като че ли го уцели, където не трябваше! — засмя се Никополис, като си спомни за сцената.

— Пада му се на старата курва. Знаеш ли, че той умишлено не е позволявал на момчето да се научи да чете пише!

Но дисагите върху гърба му отново предизвикаха подозрения.

— Толкова ли ни нямаш доверие, че ги взимаш отново със себе си? — попита тя.

— Не съм чак такъв глупак — каза й Сула на сбогуване.

Пусто женско любопитство! Оказа се глупак. Как можа да не се сети какво го чака вкъщи? Затова трябваше възможно най-бързо да отиде до Големия пазар, където да прекара около час, съсредоточен с какво точно да донапълни торбите си, похарчвайки и последните остатъци от хилядата си денария, които бе мислил да запази за бъдещето. Пфу, жени! Да не си заврат носа някъде! Как можа да не се сети навреме?

И така дисагите започнаха да се пукат по шевовете от шалове и гривни, от пъстри източни чехлички и финтифлюшки за коса. На вратата на Клитумна го посрещна все същият роб, който му съобщи, че дамите и господарят Стих са вече в триклиния, но са предпочели да поизчакат още малко, преди да започнат с вечерята.

— Кажи им, че идвам след малко — заръча му Сула и се запъти към покоите на Никополис.

Наоколо нямаше признаци на живот, но за всеки случай Сула затвори кепенците на прозореца и залости здраво вратата зад гърба си. Нахвърли набързо накупените подаръци върху писалището, а до тях няколкото свитъка с книги, които си беше харесал по време на пътешествието. Едната от двете дисаги така и остана непобутната. От другата бяха наизвадени няколко ката дрехи, които си намериха място върху леглото, а след тях се подаде чифт навити чорапи. Сула забърника внимателно из тях и извади две мънички шишенца със запушалки, грижливо запечатани с восък. После се показа и една на вид най-обикновена дървена кутийка, достатъчно малка, за да се изгуби в шепата му. Сякаш не можеше да устои на изкушението, той повдигна капачето й, което между другото си пасваше прекрасно с отвора на кутийката, и погледна вътре. Съдържанието й като че ли с нищо не можеше да привлече интереса на любопитния: само няколко щипки сивкавобял прашец. Сула му се полюбува малко, сетне пръстите му наместиха капачето и кутийката трябваше да си намери мястото сред останалите вещи. Но къде? Погледът му обиколи стаята и веждите му неволно се сбърчиха в колебание.

До стената беше опряна дълга, тясна маса, върху която бяха струпани няколко дървени шкафа, издялани във формата на миниатюрни храмове: единствените реликви, останали от славния някога род на Корнелий Суланите. Всичко, което Луций Корнелий беше наследил от баща си, всичко, което баща му не бе успял да продаде за пиене, по-вероятно, защото не си беше намерил купувач, отколкото, защото сърцето не би му позволило да се раздели с тях. Шкафовете бяха пет на брой, всеки от тях представляващ куб с размери две на две на две стъпки; пред всеки стояха две колони, а между тях бяха изрисувани дървени вратички; отгоре пък фронтон с изваяни миниатюрни копия на скулптури на върха и по краищата, а върху антеблемента под фронтона изписано нечие име. Първото беше на легендарния прародител на цялата фамилия на Корнелиите, сиреч и на седемте й патрициански разклонения; второто — на Публий Корнелий Руфин, консул и диктатор преди повече от двеста години; третото на сина му, два пъти консул и веднъж диктатор по време на Самнитските войни, по-късно изгонен от Сената, задето скришом си присвоил някаква сребърна посуда; четвъртото на първия Руфин, наречен Сула, през целия си живот жрец на Юпитер; и последното на неговия син, претора Публий Корнелий Сула Руфин, известен с това, че е организирал първите „луди Аполинарес“, игрите в чест на Аполон.

Сула си избра шкафа с името на най-стария Сула и внимателно отвори вратичката му, опасявайки се да не повреди дървото, което с годините на нехайно отношение бе станало твърде крехко и можеше да се строши между пръстите. Навремето цветовете му са били ярки, а мъничките релефни фигурки — ясно очертани, но сега шарките се бяха изгубили, а миниатюрите — изпочупени. Един ден Луций Корнелий се беше зарекъл, че на всяка цена трябва да намери пари не само за възстановяването на домашните реликви, но и за нов дом, където да ги изложи гордо насред просторния атрий. Така или иначе, за момента те щяха да му послужат за скривалище на двете шишенца и на кутийката с бял прах, а от тях най-удобен изглеждаше шкафът с името на Сула, фламен Диалис, за времето си най-святата личност в цял Рим — служителя на Юпитер Оптимус Максимус.

Вътре в самия шкаф се намираше восъчната маска на прадядото, изляна върху лицето му и украсена с перука, която да я превърне в едва ли не точно копие на човека, когото изобразяваше. Дори очите си стояха на мястото и се блещеха срещу Сула, по-скоро сини, отколкото сиви; кожата на Руфин беше светла, но не чак толкова, колкото на правнука, косата, гъста и заплетена на множество къдрици, също беше червеникава, но повече с цвят на морков, отколкото на злато. Около маската беше оставено достатъчно празно място, за да може човек да бръкне зад нея и да я откачи от дървената имитация на глава, върху която беше закрепена. За последен път лицето на прадядото се беше показало на бял свят при погребението на Сула Старши, за чието заплащане синът и до ден-днешен предпочиташе да не си спомня, като се има предвид каква противна личност уреждаше нещата.

Сула затвори вратичките с известно благоговение, после прокара пръсти по гладката повърхност на стъпалцата на подиума. Наглед те не правеха впечатление с нищо, но като всеки истински храм и този имаше двоен под. Натисна, където трябваше и изведнъж стълбите, водещи към миниатюрното светилище, се оказаха не друго, а обикновено чекмедже. По принцип то не беше предвидено да служи за скривалище, а по-скоро в него да се пазят описаните върху пергамент славни деяния на покойния предшественик, както и подробните данни относно ръста, походката, маниерите, му, физическите му особености и типичните му жестове. Защото случеше ли се някой Корнелий Сула да умре, за погребалната му церемония се наемаше специален актьор, който да прилича възможно най-много на блаженопочиващия му прародител, създавайки така впечатлението самият той да се е завърнал от царството на мъртвите, за да съпроводи поредната брънка от благородната си фамилия по дългия й път от щастливия свят на живите, където някога сам се е разполагал, до крайната спирка за всеки простосмъртен.

Документите, в които беше събрано всичко известно за Юпитеровия жрец Публий Корнелий Сула Руфин, все още си седяха в чекмеджето, но около тях се намери достатъчно празно място за двете шишенца и кутийката. Сула ги пъхна вътре, затвори чекмеджето и го намести така, че ничий любопитен поглед да не открие за какво служат стъпалата към храма. Руфин единствен щеше да узнае тайната му.

Поуспокоен, отвори кепенците на прозореца и вратата към градината и събра накуп дрънкулките и парцалчетата от писалището. По лицето му се изписа злорада усмивка, когато измежду няколкото свитъка, оставени до тях, ръката му извади един по-различен.

Както можеше да се очаква, Луций Гавий Стих беше заел почетното място в десния край на ложето в средата. Това беше от малкото римски домове, където и жените се хранеха излегнали, тъй като и Клитумна, и Никополис отдавна се бяха разделили с всякакви предразсъдъци относно нормите за благоприличие.

— Ето ви и вас, момичета — поздрави Сула, обсипвайки с подаръци двете жени с щастливи лица, които като слънчогледи се бяха обърнали към него. Подаръците бяха добре подбрани: хем да се срещат по-рядко по римските сергии, хем никоя жена да не се срамува да си ги сложи, щом излиза навън.

Но преди да се излегне между двете жени, които само това и чакаха, той мина пред Стих и му подаде книжката.

— Ето нещичко и за теб, Стих.

И докато се наместваше между любовниците си, които се бяха размъркали като котета от удоволствие, Стих, озадачен от това как тъй и той е бил удостоен с честта да получи подарък от новопристигналия, развърза връзчиците около свитъка и нетърпеливо го разгърна. Изведнъж по пъпчивите му бузи изригнаха две аленочервени петънца, а ококорените му очи лакомо запоглъщаха красивите рисунки по папируса, изобразяващи две изящни мъжки фигури, надарени с еректирали пениси, които изпълняват, легнали една върху друга всевъзможни физически упражнения. Разтрепераните му пръсти набързо навиха обратно свитъка и колкото и да му беше трудно, трябваше да намери малко смелост и да хвърли поне един поглед на необичайния си благодетел. Хищните очи на Сула се показваха иззад косите на Клитумна, готови да го разкъсат в мълчаливо презрение.

— Благодаря ти, Луций Корнелий — прописка гласчето на Стих.

— За мен беше удоволствие, Луций Гавий — отвърна му някак приглушено той.

В този миг беше поднесено и така нареченото „густацио“ — първото ястие, — за което Сула бе сигурен, че по случай завръщането му робите са се попрестарали с количеството. Освен обичайните маслини, салати и твърдо сварени яйца, в чинийките имаше колбаси от фазан, както и едри късове риба тон, обилно залети с олио. Сула блажено опита деликатесите, без да изпуска с крайчеца на окото си Стих, който седеше като наказан сам на едната кушетка, докато родната му леля се притискаше до хълбока на доведения си син, а Никополис най-безочливо галеше Сулините слабини.

— Та какви са новостите тук? — позаинтересува се Сула, след като четиримата ометоха чиниите.

— Ами не се е случило нищо особено — отвърна му Никополис, която като че ли повече се интересуваше какво става под ръката й.

Той се обърна към Клитумна:

— Нещо не й вярвам — пое ръката й и започна да си играе с пръстчетата й. Забелязал очакваното изражение на погнуса по лицето на Стих, той започна да ги облизва. — Кажи ми, любима — близ — защото ми е трудно да повярвам — близ — че нищо не се е случило… — близ, близ, близ.

За щастие „феркулите“ — основните ястия — дойдоха навреме. Лакомата Клитумна освободи ръката си от пръстите на любимия и сграбчи най-близката овнешка мръвка от чинията.

— Съседите ни се постараха — заразказва му тя между две хапки — да наваксат с шума, който ние им вдигахме, преди да заминеш. — Въздишка. — Жената на Тит Помпоний се сдоби с момче през февруари.

— Богове, още едно досадно банкерско изчадие, лакомо за пари и за нищо друго! — възкликна Сула. — Предполагам, че Цецилия Пилия е добре?

— Много! Никакви усложнения.

— А какво ново при Цезарите? — подсети се той за прекрасната Юлила и венеца от трева, който тя му бе дарила.

— Виж, там има страшни новини! — облиза пръсти Клитумна. — Вдигнаха сватба — същинска сензация, бих казала.

Нещо му стана на сърцето на Сула. Като че пропадна чак в стомаха му. Много странно усещане, наистина.

— О, така ли? — рече той, сякаш новината не го вълнуваше ни най-малко.

— Наистина! Голямата дъщеря на Цезар взе, че се омъжи не за друг, ами за Гай Марий, представяш ли си! Направо отвратително!

— Гай Марий…

— Какво, да не би да не го знаеш? — зачуди се тя.

— Не мисля, че съм го чувал. Марий… Трябва да е някой нов човек.

— Точно така. Беше претор преди пет години, но, разбира се, така и не се добра до консулството. Обаче стана управител на Далечна Испания, където натрупа невероятно състояние. От мини и какво ли не.

Кой знае защо, Сула си спомни за мъжа с благородната осанка, който му беше направил впечатление на церемонията по встъпването в длъжност на новоизбраните консули; нали и той имаше пурпурен ръб върху тогата.

— Как изглежда?

— Същинска гротеска! Най-огромните вежди, които можеш да си представиш! Като някакви космати гъсеници. — Жената посегна към задушените броколи. — Поне трийсет години по-стар от Юлия. Горката!

— Че какво толкова необичайно има? — реши, че е крайно време да се намеси в разговора Стих. — Поне половината девойки в Рим си взимат мъже, които могат да им бъдат бащи.

Никополис се намръщи и се обади:

— Е, чак пък половината! Една четвърт може би е по-точно.

— Отвратително! — отбеляза Стих.

— Глупости! — енергично му възрази гъркинята и се надигна, за да го изгледа пренебрежително. — Ако искаш да знаеш, грознико, младите момичета имат много по-различно мнение за възрастните мъже от това, което всички си мислят! Най-малкото възрастните си знаят мястото и се държат далеч по-разумно от младоците! Най-нещастните ми връзки са били с мъже под двайсет и пет. Мислят си, че всичко им е ясно, ама всъщност живеят като в мъгла. Като някакви добичета са. Всичко свършва, преди още да е започнало.

Понеже самият Стих беше само на двадесет и три, думите й нямаше как да не го засегнат.

— А ти какво? Мислиш, че на теб всичко ти е ясно, така ли?

Но „гневната“ му реплика беше посрещната по-скоро с безразличие.

— Във всеки случай повече отколкото на теб, грознико.

— Стига, стига, тази вечер всички трябва да сме радостни и щастливи! — прекъсна ги Клитумна. — Та нали нашият скъп Луций Корнелий се е завърнал.

Скъпият им Луций Корнелий използва случая, за да награби мащеха си и като я просне под себе си на кушетката, да започне да я гъделичка, докато не я чуе да пищи неистово от удоволствие и да маха във въздуха с крака. Никополис нямаше как да не се притече на помощ на приятелката си и също се хвърли в сражението, гъделичкайки на свой ред Сула. В крайна сметка кушетката се превърна в едно безразборно меле.

Това вече се стори прекалено на Стих. Стиснал под мишница новата си книжка, той се изхлузи от ложето и се измъкна тихомълком от стаята, без никой от другите дори да усети. Как можеше да се изгони такъв човек? Та леля Клити беше влюбена до уши в него! Дори докато Сула го нямаше, племенникът й не бе успял да изхвърли нещата му на улицата. През цялото време само я беше слушал как плаче, задето двете й момченца не могли да се понасят.

Той почти не беше вкусил от вечерята си, но това не го тревожеше особено, защото в стаята си имаше солиден запас от неща за похапване: цяло гърне, пълно с любимите му сиропирани смокини и медени сладки, което готвачът трябваше всеки ден да пълни, а също разни напарфюмирани, лепкави желета, идващи чак от Партия, сочни стафиди, пасти, подсладено вино и какво ли още не. Спокойно можеше да мине и без овнешко печено и задушени броколи; стигаше му само да има нещо сладко под ръка.

Подпрял брадичка на ръката си, запалил голямата лампа, за да пропъди сенките на падащата вечер, Луций Гавий Стих замислено смучеше захаросани смокини, разглеждаше картинките, които Сула му беше подарил, и внимателно четеше краткия гръцки текст встрани от тях. Разбира се, за него не беше трудно да се досети, че ако Сула му е подарил подобно четиво, направил го е само за да му докаже, че той самият не се нуждае от него, понеже тъй и тъй се справя добре, но това не го притесняваше. Стих не можеше да се нарече нито горд, нито честолюбив. Ах! Нещо се случваше под бродираната му туника! Ръката му се прокрадна надолу, за да се скрие от единствената публика — гърнето със сиропираните смокини.

Колкото и да не му се искаше да си го признае, Луций Корнелий Сула трябваше да се остави на някакъв смътен вътрешен импулс и на другата сутрин да прекоси целия Палатин, за да отиде до мястото в Палация, където преди време се беше срещнал с Юлила. Вече беше истинска пролет и навсякъде зелените площи се губеха под всевъзможните цветове на нарцисите и анемониите, на зюмбюлите и теменужките, дори тук-там на някоя подранила роза; дивите ябълки и праскови също бяха отрупани с бели и розови цветове, а камъкът, на който двамата с нея бяха седели през януари, едва се виждаше сред избуялите треви.

Придружена от вечната си спътница — робиня, Юлила и сега стоеше на същото място, като още отдалеч му се стори, че е поотслабнала, а кожата й е поизгубила медения си цвят. Щом го забеляза, по лицето й се изписаха едновременно радост и триумф, които като вълни мигом се предадоха по цялото й същество. Не беше ли наистина прелестна! Никога през цялата история на човечеството сред смъртните не се беше раждала подобна красавица! Сула се закова на място и усети как целият настръхва от ужас и страхопочитание. Венера! Тя беше Венера. Господарката на живота и смъртта. Защото какво е животът, ако не прераждане, и какво е смъртта, ако не изчезване? Всичко останало беше просто украса, измислици, които хората сътворяваха, за да убеждават сами себе си, че животът и смъртта трябва да означават нещо повече. Да, тя беше Венера. Но дали това правеше него Марс? Беше ли той неин равен сред божествения пантеон? Или просто му се отреждаше ролята на Анхиз, смъртния, с когото богинята бе благоволила да прекара един-единствен миг от олимпийската си вечност?

Не, той не беше Марс. Животът го беше превърнал в украшение, и то от най-евтините. Не му оставаше нищо друго, освен да се примири с ролята на Анхиз, човекът, който дължеше славата си единствено на странните капризи на Венера. Изведнъж Сула се изпълни с ярост и омраза, жилите му се опнаха и кръвта запулсира на тежки тласъци из тях. Цялата жлъч се беше събрала в двете му ръце и той усещаше как му се иска с един-единствен удар да превърне богинята Венера в земната Юлила.

— Чух, че вчера си се върнал — посрещна го тя, без да помръдне от мястото си.

— Имаш си шпиони, нали? — Той също не се доближи повече към нея.

— Не е нужно, Луций Корнелий. На нашата улица всичко можеш да научиш от робите.

— Е, надявам се, не си мислиш, че съм дошъл тук, за да търся точно теб. По-скоро ми се искаше да избягам малко на спокойствие.

Тя наистина се беше разхубавила от времето на предишната им среща, колкото и да му се беше струвало, че няма закъде повече. „Моето медено момиченце — мислеше си Сула. — Юлила!“ Името капеше като мед на устата му. Сякаш наистина Венера беше застанала пред него.

— Това означава ли, че нарушавам спокойствието ти? — попита Юлила, прекалено самоуверено за такова младо момиче.

Той се засмя, сякаш думите й му се бяха сторили забавни.

— Богове, явно, че момиченца като теб наистина имат още доста да чакат, за да пораснат. Казах, че съм дошъл тук, за да си потърся малко спокойствие. И щом като съм решил, че точно тук ще го намеря, по пътя на логиката излиза, че ти не ми го нарушаваш ни най-малко.

На нея обаче не й се щеше да се даде толкова лесно.

— Нищо подобно! Просто не си очаквал, че ще ме откриеш на това място.

— Което пък ще рече, че не си ми кой знае колко интересна.

Естествено борбата между двамата беше твърде неравна: пред очите на Сула Юлила започна да се смалява, да губи блясъка си, да се превръща от богиня в простосмъртна. Веждите й се сбърчиха болезнено, но все пак успя да не заплаче, само да го изгледа с недоумение. Как бе възможно тези думи да са излезли от устата на човека, за когото тя дълбоко в сърцето си беше сигурна, че всеки миг ще падне в краката й.

— Обичам те! — изрече Юлила, сякаш това обясняваше всичко.

Но Сула отново се засмя.

— Какво може да знае едно петнайсетгодишно момиче за любовта?

— Аз съм на шестнайсет!

— Виж, момиченце — грубо отсече той, — най-добре да ме оставиш на мира! От досада вече се превръщаш в напаст. — И се обърна на другата страна, без повече да я погледне.

Тя обаче не се обля в сълзи. Може би щеше да бъде по-добре за бъдещето й, ако го беше сторила. Защото сълзите навярно щяха да я убедят, че греши, че няма ни най-малката възможност да спечели сърцето на любимия си. Но ето, че почти невъзмутима, дори с гордо вдигната глава, тя се върна при робинята си Хризеис, която дотогава уж през цялото време се беше любувала на празните трибуни на Големия цирк.

— Ще ми бъде трудно с него, но както и да е. Рано или късно той ще бъде мой, тъй да знаеш, Хризеис.

— Мисля, че просто не те желае — опита се да я разочарова робинята й.

— Разбира се, че ме желае! — презрително я изгледа Юлила. — Желае ме, и то повече от всичко друго на света!

Дългото съжителство с Юлила беше научило Хризеис, че е най-добре да не спори с господарката си. Затова сега, вместо да се опита да я вразуми, тя просто вдигна рамене.

— Прави, каквото щеш.

Двете се насочиха към къщи, без да продумат повече, което беше доста необичайно. Бяха връстнички и открай време се бяха научили да си споделят всичко. Когато обаче излязоха пред храма на Великата майка, Юлила наруши мълчанието и твърдо се зарече:

— Отсега нататък няма да сложа трошичка в устата си.

Робинята се спря.

— И какво си мислиш, че ще постигнеш с това?

— Ами през януари той ми каза, че съм дебела. И е прав.

— Юлила, много добре знаеш, че не си дебела!

— Напротив. Затова и от януари досега не съм докоснала нищо сладко. Поотслабнала съм, но не достатъчно. Той харесва слаби жени. Виж например Никополис. Ръцете й са като клечки.

— Но тя е дърта! — възрази й Хризеис. — Каквото ти отива на теб, естествено, че няма да й отива на нея. Освен това, ако не ядеш, ще разтревожиш родителите си… ще си помислят, че си болна!

— Толкова по-добре — зарадва се момичето. — Ако решат, че съм болна, значи и Луций Корнелий ще научи. И ще се изплаши заради мен.

Робинята не беше нито кой знае колко умна, нито кой знае колко оправна, затова не можа да намери никакви по-състоятелни аргументи в своя полза и само горко заплака. Което пък направи огромно удоволствие на господарката й.

Четири дни след завръщането на Сула при Клитумна Луций Гавий Стих беше сполетян от тежко чревно разстройство, което за броени часове буквално го съсипа. Разтревожената му леля изпрати да повикат половин дузина от по-известните лекари в Палатин, които единодушно се изказаха, че причината за болестта е натравяне.

— Повръщане, колики, диария: класически пример — отсъди говорителят им, римският лекар Публий Попилий.

— Но той не е ял нищо, което да не са вкусвали и останалите! — обясняваше лелята, чиято тревога само нарастваше. — Дори в последните дни почти не е хапвал, което най-много ме тревожи!

— А, не, домина, тук грешиш — обади се гръмогласният Атенодор Сикул, известен с типичната за всеки грък черта да проверява всичко докрай; беше си пъхнал носа във всяка стая около атрия, а след това и в помещенията покрай перистила. — Предполагам не е тайна за теб, че Луций Гавий има цяла камара сладки в кабинета си?

— Нали! — възмути се Клитумна. — Цяла камара! Няколко смокини и пасти, това е всичко. Всъщност той почти не се докосва до тях.

Шестимата медици се спогледаха.

— Доколкото научих от прислугата, домина, племенникът ти се тъпче със сладки от рано сутринта до късно вечерта — настоя Атенодор, сицилийският грък. — По мое мнение е най-добре да го убедите да се откаже от тази си слабост. Ако се отдаде на по-здравословна храна, не само че ще избегне стомашно-чревните заболявания, но и като цяло здравословното му състояние ще се подобри значително.

Самият Луций Гавий Стих също присъстваше на този разговор, излегнал се безпомощно върху чаршафите, и останал без никакви силици, за да се защити от нападките на лекарите, само местеше очи от лице на лице, както се сменяха и репликите на присъстващите.

— Има пъпки, а тенът му е доста лош — на свой ред отсъди един друг грък, този път атинянин. — Прави ли физически упражнения?

— Не му трябва — отново се застъпи за племенника си Клитумна, но като че ли в гласа й започваха да се прокрадват нотки на съмнение. — По цял ден търчи по дела, така че си е достатъчно натоварен, ако това имате предвид!

— С какво се занимаваш, Луций Гавий? — попита испанецът лекар.

— Търгувам с роби — отговори той.

Изведнъж в очите на околните заблестяха искрици неприязън и ако повечето лекари изведнъж се оказаха страшно заети, намеквайки, че им е време да се оттеглят, то може би причината за това бе, че с изключение на Публий Попилий всички останали бяха пристигнали в Рим именно като роби и не хранеха кой знае какви симпатии към търговците на роби.

— Ако толкова иска да яде сладко, давайте му подсладено вино — посъветва Публий Попилий. — Нека още ден-два не хапва по-тежка храна, но след това да мине на нормална диета. Нормална, домина, нормална! Искам да кажа варива, салати, студени напитки, всичко друго, но не и сладки.

Следващата седмица положението на Стих започна да се подобрява, но той така и не успя да се възстанови напълно. Макар и да приемаше само здравословна и питателна храна, пак не можеше да се излекува от периодичните си пристъпи на гадене, повръщане, болки в корема, както и от атаките на разстройство, които не престанаха неприятно да го изненадват, макар да бяха по-безболезнени от първоначалната. Той започна да слабее, но като че ли никой наоколо не го забелязваше, защото отслабването му беше бавно и продължително.

До края на лятото вече не можеше да се довлече до кантората си на Портикус Метели, а и все по-рядко му хрумваше да прекарва дните си на слънце в градината. Фамозната книжка с картинки, която му беше подарил Сула, му стана безинтересна, а да яде, независимо какво, се превърна в истинско мъчение. Можеше да приема само подсладено вино, като понякога и то му идваше много.

До септември сякаш не остана лекар в Рим, който да не е бил извикан при болния, но диагнозите и предписваните рецепти бяха толкова коренно противоположни, че практически не носеха никаква полза, особено след като Клитумна започна да прибягва и до услугите на врачки и знахари.

— Да яде, каквото му се яде — казваше един доктор.

— Да не яде абсолютно нищо — казваше друг. — От глада ще му мине.

— Да яде само варива — съветваше някакъв последовател на Питагор.

— Не се тревожете за вас самите — успокояваше всички в къщата Атенодор Сикул. — Каквото и да му е на вашия човек, явно не е заразно. Аз самият вярвам, че става дума за вътрешно увреждане на червата. Все пак нека онези, които са имали физически допир с болния или са изхвърляли нощното му гърне, да си измиват грижливо ръцете и да не се навъртат около кухнята и хранителните продукти.

Два дни по-късно Луций Гавий Стих умря. Изпълнена с непоносима мъка, веднага след погребението Клитумна избяга от Рим във вилата си в Цирцеи. Помоли и Сула, и Никополис да я придружат, но макар че доведеният й син от любезност я изпрати чак до кампанийския бряг, така и не можа да го склони да продължи по-нататък. Остави го да се прибере в Рим при Никополис.

При завръщането си от Цирцеи Сула целуна като при раздяла Никополис и напусна покоите й.

— Връщам си отнетите спалня и кабинет. В края на краищата, след като Стихчо — Свинчо си отиде оттук, аз съм единственият човек, който може да претендира за роднинство с Клитумна.

Беше се заел да разчиства кабинета от всички боклуци, които покойникът беше нахвърлял в таблиния, и щателно хвърляше всяка книжка с картинки в огъня. С разкривено от погнуса лице, той махна пренебрежително с ръка и продължи.

— Виж само! Където и да погледнеш, все лепкави петна. Из цялата стая!

Върху скъпоценния скрин от цитрусово дърво, долепен до една от стените, стоеше залепена от мръсотията гарафа подсладено вино. Сула я вдигна и изпод нея ясно се показа кръглият белег, който беше оставила върху повърхността на дървото.

— Сякаш сме живели с някаква огромна хлебарка! — процеди през зъби той. — Сбогом, Стихчо — Свинчо!

Грабна гарафата и я запрати навън през отворения прозорец към колонадата на перистила. Но не си премери добре силата и тя прелетя над половината градина, за да се разбие с трясък в цокъла на любимата скулптура на Сула — Аполон, преследващ Дафне. Гладката повърхност на камъка беше полята обилно с червеникавата течност, която се стече на тънки струйки надолу към земята. Никополис се приближи до прозореца, за да види по-добре, и неволно избухна в смях.

— Прав си — съгласи се тя. — Същинска хлебарка!

И изпрати мъничката робиня Вити да избърше с мокър парцал изцапаното.

Никой не забеляза белия прашец, който кой знае откъде се беше посипал по мрамора, защото цветът му се сливаше с този на камъка, а водата изми и последните следи от него.

— Радвам се все пак, че не уцели самата статуя — седна Никополис върху коляното на Сула, за да се наслади на усърдието, с което чистеше Вити.

— Съжалявам — отвърна й той, но като че ли беше по-скоро доволен от постъпката си.

— Съжаляваш? Луций Корнелий, та ти за малко не разби едно истинско творение на изкуството! Само цокълът е издялан от чист мрамор.

Той присви устни в кисела гримаса и зъбите му се оголиха.

— Бре! Как тъй става, че около мен все се навъртат разни глупаци, лишени от всякакъв вкус? — зачуди се Сула и избута любовницата си от коленете си.

Петното беше изчезнало напълно. Вити изстиска парцала и изпразни легена върху теменужките в лехата.

— Вити! — подвикна й той. — Измий си ръцете, момиче, измий си ги, и то добре. Не знаеш от какво е умрял пустият му Стих, а той беше голям любител на подсладеното вино. Хайде, върви!

И щастлива, задето е била забелязана, тя се отдалечи.

— Днес се сблъсках с един изключително интересен младеж — каза Гай Марий на Публий Рутилий Руф.

Седяха в малката градинка пред храма на богинята Телус в Карине, който се намираше съвсем в съседство с дома на Рутилий Руф. Дори и в този ветровит есенен ден тя бе огряна от слънцето.

— За разлика от моя перистил — обясняваше Рутилий Руф, докато двамата с гостенина му се разхождаха из алеите пред внушителния по размери, но иначе доста окаян на вид храм и си търсеха някоя удобна пейка. — Напоследък никой не обръща внимание на старите ни богове, особено на скъпата ми съседка Телус — разсъждаваше той, след като двамата вече се бяха разположили. — Всеки гледа да раболепства за сметка на азиатската Велика майка, но забравя, че Рим винаги се е радвал повече на приятелството на собствената си богиня на земята!

За да избегне темата за старите римски богове, които бяха достатъчно тайнствени и непознати, за да са подходящ обект на човешкото празнословие, Гай Марий реши да отвори дума за срещата си с интересния младеж. Уловката му беше достатъчно изпитана, за да не успее и сега. Рутилий Руф никога не беше устоявал на изкушението да се запознае с някоя интересна личност, независимо от пола и възрастта й.

— И кой е? — попита той, облягайки се назад като доволно куче, което иска да се попече на слънце.

— Младият Марк Ливий Друз. Би трябвало да е на… ъ-ъ-ъ… седемнайсет или осемнайсет.

— Искаш да кажеш племенникът ми Друз?

Марий го изгледа недоумяващо.

— Племенник ли?

— Ами предполагам, ако става дума за сина на същия онзи Марк Ливий Друз, който честваше триумфа си януари месец и смята да се кандидатира догодина за цензор — рече Рутилий Руф.

Марий чак се засмя от неудобство и поклати глава.

— Колко глупаво! Защо винаги ми убягват подобни неща?

— Навярно — отговори му сухо Рутилий Руф, — защото жена ми Ливия, която, да ти освежа селската памет, се падаше сестра на бащата на твоя интересен младеж, умря преди доста време, а и докато беше жива никога не излизаше и освен когато съм канил гости на вечеря, изобщо не се показваше пред чужди хора. За нещастие Ливий Друзите имат някаква типична семейна черта отрано да смачкват самочувствието на дъщерите си. Моята женичка беше истинско съкровище. Даде ми две прекрасни деца, но никога не ми повиши тон през целия ни съвместен живот. Ценях я повече от всичко.

— Знам. — На Марий му ставаше все по-неудобно и по-неудобно заради поредния гаф, който беше направил. Нямаше ли най-сетне да научи кой кой е? И все пак колкото и стари приятели да бяха с Рутилий Руф, и сега не можеше да се сети някога да се е запознавал със скромната му женица. — Трябва да се ожениш пак — посъветва го той, сам увлякъл се по новата си съпруга.

— Че защо? За да не правя прекалено много впечатление? Не, благодаря! Достатъчна утеха за незадоволените ми страсти е да пиша писма. — Повдигна той единия си клепач и отдолу се показа синьото му око. — Както и да е, какво те накара да се заинтригуваш толкова много от племенника ми Друз?

— Миналата седмица до мен постъпиха оплаквания от най-различни страни, все откъм италийските ни съюзници, но и все от различните народи сред тях. На всички оплаквания смисълът им беше един и същ: Рим с твърде лека ръка пропилява живота на войниците им — говореше бавно Марий. — Според мен всички имат достатъчно основания да са недоволни от сегашното положение. От десет години насам почти всеки консул гледа на подчинените си като на някакви непотребни вещи, с които може да се разполага, както му е угодно. И винаги най-многото жертви са били давани именно от италийските ни съюзници, защото се е превърнало в традиция, щом замирише на касапница, римляните да пращат тях в предните редици. Твърде рядко се случва някой римски консул да се сети, че италийските войници принадлежат на собствените си народи и цената за живота им се заплаща не от Рим, а от сънародниците им.

Рутилий Руф обичаше споровете. Освен това познаваше твърде добре Гай Марий и знаеше, че темата, която той така ненадейно беше подхванал, все щеше да има нещо общо с племенника му Друз, дори да не изглеждаше свързана с него.

— Италийските съюзници се подчиниха на римското върховно командване не за друго, а за да се гарантира по този начин сигурността на целия полуостров. В замяна на войниците, които те набират за нас, ние им отреждаме специален статут на съюзници и им се отплащаме с редица привилегии. Най-голямата полза от съюза им с нас е в самото обединяване на всички народи в Италия. Войниците им се бият редом с нашите, защото и едните, и другите имат обща кауза. Ако не бяхме ние, те още щяха да съжителстват във вражда и в междуособните им войни щяха да гинат много повече хора, отколкото под командването, на който и да е римски консул.

— Тук може да се спори — не отстъпваше Марий. — Нищо не ти доказва, че именно ние не сме им попречили да се обединят в единна италийска нация!

— Но тъй като съюзът на всяко едно отделно племе с Рим вече е свършен факт, и при това факт, който датира отпреди два-три века, скъпи Гай Марий, не виждам накъде биеш с тези си разсъждения.

— Пратениците, които идваха при мен, са единодушни по въпроса, че Рим използва италийските войски за войни, които са напълно чужди на собствените им интереси и не допринасят нищо за Италия като цяло — търпеливо обясняваше Марий. — Когато са били сключвани съюзните договори, основното условие, което нашата страна се е задължавала да изпълни, е с времето жителите на италийските провинции да получат римско гражданство. Но вече стават почти осемдесет години, откакто никоя италийска и дори латинска община не е получила гражданство за своите членове, и това ти много добре го знаеш. Трябваше да се стигне до въстанието във Фрегеле, за да се промени положението на съюзническите общини!

— Мисля, че прекалено много опростяваш нещата — възрази му Рутилий Руф. — Никога не сме обещавали на италийските съюзници всеобщо изравняване на правата. Това, което сме им предложили още навремето, е постепенното разпространение на римското гражданство сред тях в замяна на една постоянна преданост на общата кауза. Естествено, че общините с латински права ще бъдат първи на опашката.

— Но латинските права въобще не представляват това, което си мислиш, Публий Рутилий! В най-добрия случай те позволяват на човек да се чувства своего рода гражданин втора класа, но без никакво право на глас при изборите за римски магистрати.

— Да, така е. Но не можеш да отречеш, че в латинските градове петнайсет години след въстанието във Фрегеле нещата са се променили твърде много, и то все за добро — държеше на своето Рутилий Руф. — Всеки, който е бил на висш административен пост в някой от тези градове, получава автоматично пълно римско гражданство както за себе си, така и за семейството си.

— Знам, знам. Но това означава, че вече във всеки латински град се е създало едно здраво ядро от римски граждани, което занапред ще продължава да се разраства. При това законът се е погрижил тези римски граждани да не са кои да е, а да бъдат подбирани точно такива, каквито са ни нужни — хора със собственост и влияние в средите, където са се издигнали, хора, на които можем да разчитаме, щом трябва да се избере правилният за Рим път.

Рутилий Руф погледна изпод вежди приятеля си.

— И според теб къде е грешката?

— Знаеш ли, Публий Рутилий, макар да си свободомислещ и прогресивен по някои въпроси, дълбоко в душата си си останал един загубен римски аристократ от типа на Гней Домиций Ахенобарб[4]! — сопна му се Марий, който щом се разгорещеше, не мереше много-много думите си. — Защо не искаш да проумееш, че Рим и Италия представляват едно цяло, в което и двете страни трябва да са равнопоставени?

— Защото няма нищо такова — на свой ред започна да се поизнервя Рутилий Руф. — Погледни се, Гай Марий! Как така насред самия Рим можеш да защищаваш каузата за политическата му равнопоставеност с италийците? Рим не е Италия! Да не би на Рим така да му е паднало отгоре, първенството сред всички градове в света? Да не би да си го е извоювал с оръжието на италийците? Рим е нещо различно!

— Искаш да кажеш, че Рим е нещо повече — кимна Марий.

— Да! — размахваше ръце Рутилий Руф. — Рим е Рим. Рим е нещо повече.

— Не ти ли е минавало през ума, Публий Рутилий, че ако някой ден Рим приеме като част от себе си цяла Италия — ако щеш дори и отсамалпийска Галия, — ако сподели с нея своята световна хегемония, то от това могъществото му само ще нарасне?

— Глупости! По този начин Рим просто ще престане да бъде Рим.

— И следователно ще загуби превъзходството си…

— Разбира се.

— Но настоящето положение на нещата си е чист фарс — не отстъпваше Марий. — Погледни само: цяла Италия е заприличала на шахматна дъска. Области с пълноправно гражданство, области с латински права, области само със статут на съюзници, и всичко това объркано до немай-къде. Латински градове като Алба Фуценция и Езерния, обградени от всички страни от марси и самнити, колонии с пълен граждански статут, съществуващи в самото сърце на Галия — как искаш при тези условия да се изгради истински съюз около Рим?

— Разпръсването на римски и латински колонии из Италия е единственият начин да държим под контрол всички народи на полуострова. Онези, които са получили пълното римско гражданство или са били дарени със статут на латински градове, никога няма да ни изменят. Просто не биха имали изгода, като се има предвид алтернативата.

— Искаш да кажеш, като се има предвид, че Рим ще им обяви война — допълни мисълта му Марий.

— Е, не бих се изхвърлил чак дотам — отстъпи Рутилий Руф. — По-скоро подобна измяна би довела до отнемането на известни привилегии, които никоя римска или латинска община не би искала да изгуби. Да не говорим за загубата на политически и обществени позиции.

— За теб всичко се съсредоточава в думата „дигнитас“.

— Точно така.

— И вярваш, че ако някой ден назрее идеята за създаване на италийски съюз без и срещу Рим, влиятелните кръгове в тези римски и латински общини ще се обявят против?

Рутилий Руф беше направо шокиран от току-що изказаното съмнение.

— Гай Марий, какви са тези позиции, които защищаваш? Ти не си Гай Гракх, нито тепърва ще ставаш реформатор!

Марий скочи на крака и закрачи неспокойно напред-назад пред пейката. В един миг хищните му очи изпод гневно смръщените му вежди се обърнаха към дребничкия Рутилий, който се беше свил, сякаш очакваше да бъде нападнат.

— Прав си, Публий Рутилий, не съм реформатор, а да се спряга името ми редом с това на Гай Гракх, би било направо смешно. Но аз съм практично мислещ човек и ми се ще да вярвам, че съм надарен с достатъчно прозорливост и съобразителност. Освен това не забравяй, че аз не съм римлянин по рождение, както всеки кореняк римлянин не пропуска случай да ми напомни. И, да ги наречем, селските ми корени ми помагат да виждам нещата от гледна точка, по-различна от тази на традиционното римско мислене. Виждам достатъчно надалеч, за да предскажа сериозни неприятности с шахматната дъска на Италия. Имаш думата ми, Публий Рутилий, имаш думата ми! Защото преди няколко дни внимателно слушах исканията на италийските пратеници и не ми беше трудно да надуша нещо ново из въздуха. За доброто на Рим се надявам, че идните няколко години римските консули ще постъпват по-мъдро с войските, пратени им от италийските съюзници, и няма да се разпореждат с тях нехайно като предшествениците им.

— И аз съм на същото мнение, макар и по други причини — съгласи се Рутилий. — Всеки пълководец, който жертва напразно живота на своите войници, били те римляни или италийци, заслужава да бъде съден като престъпник изгледа той раздразнено Марий. — Защо не вземеш да седнеш! Заболя ме вратът да те гледам!

— Ще ти дам аз един болен врат на теб — тросна му се Марий, но все пак седна послушно на пейката и изтегна крака.

— Започнал си да си търсиш клиенти сред италийците — подхвана друга тема Рутилий Руф.

— Така си е — изучаваше Марий сенаторския пръстен върху ръката си. За разлика от най-старите сенаторски фамилии, които още държаха техните пръстени да са от желязо, неговият си беше от чисто злато. — Но в никакъв случай не съм единственият, Публий Рутилий. Гней Домиций Ахенобарб е записал сред клиентелата си цел градове най-вече като им издейства опрощаване на данъци.

— Или както забелязвам, пълната отмяна на други.

— Точно така. Марк Емилий Скавър също не стои чак толкова високо над италийците, за да не ги иска клиенти, особено на север.

— Да, но трябва да признаеш, че не е чак толкова безразсъден, колкото Гней Домиций — възрази му Рутилий Руф, който беше искрен привърженик на Скавър. — Освен това се грижи истински за градовете: пресушава блата, строи обществени сгради.

— Не мога да отрека, че е така. Но не бива да забравя Цецилий Метелите в Етрурия. Те хич не си губят времето там.

Рутилий Руф въздъхна тежко.

— Гай Марий, бих искал най-накрая да ми кажеш това, до което се опитваш от толкова време да стигнеш!

— Работата е там, че не знам какво точно искам да ти кажа. Усещам някакво раздвижване сред знатните фамилии, сякаш започват да си дават сметка за необходимостта от съюза с италийците. Не мисля, че някой сред тях се е разтревожил искрено за бъдещето на самия Рим, но по всяка вероятност патрициите се поддават на някакъв инстинкт, който още не могат да осмислят. Усещат, че из въздуха се носи нещо ново.

— За теб не се и съмнявам, че си го усетил — сложи точка на спора Рутилий Руф. — Ти наистина си надарен с проницателен ум, Гай Марий, и дори да съм те разгневил със съмненията си в думите ти, това не значи, че не съм те чул и не съм си взел бележка от казаното. Като го погледнеш отгоре, клиентът не дава вид да представлява нещо важно. Той зависи много повече от патрона си, отколкото патронът му от него. Освен когато дойде време за избори или пък се случи война или природно бедствие. Навярно единствената помощ, която може да окаже на патрона си, е да не помага на другите, да не взима никога и по никой въпрос противната страна. Съгласен съм с теб, че инстинктите значат много. Те са нещо като фаровете в морето: осветяват огромни полета от неясни факти много преди логиката да е способна да ги обхване в своите правила. И нищо чудно да си прав за раздвижването у знатните фамилии. И може би един от начините да се борим срещу опасността, за която ти сега се опитваш да ме убедиш, че е съвсем реална, е да обвържем всички италийци в клиентни отношения с римските знатни фамилии. Наистина не знам какво да ти кажа.

— Нито пък аз — рече Марий. — Но това не е причина да не си търся клиенти.

— И да не си търсиш за какво да се хванеш, само и само да не ми кажеш какво точно мислиш за племенника ми Друз — усмихна се Рутилий Руф. — Доколкото си спомням, именно от него започна целият разговор.

Марий сви краката си и толкова внезапно се надигна от пейката, че чак стресна спокойно разположилия се Рутилий Руф, който отново се беше обърнал с притворени очи към слънцето.

— Точно така! Хайде, ставай, Публий Рутилий, може би ще стигнем навреме да ти покажа един пример за новите настроения у знатните фамилии относно италийските ни съюзници!

Рутилий също скочи на крака.

— Идвам, идвам! Но къде, ако не е тайна?

— На Форума, естествено! — каза му Марий, който вече слизаше към улицата пред градинката. По пътя щеше да му обясни за какво точно става въпрос. — В момента има съдебно заседание и ако имаме късмет, ще хванем заключителната му част.

— На мен пък ми се струва странно — сухо отбеляза Рутилий Руф, — че си започнал да се интересуваш какво става на Форума.

— По-странното е, че ти не си се заинтересувал — отвърна му Марий. — В крайна сметка, днес е адвокатският дебют на племенника ти Друз.

— Бъркаш нещо! Дебютът му беше преди месец, когато водеше обвинението срещу главния трибун на хазната по повод известни суми, потънали вдън земя.

— О! — Вдигна рамене Марий и забърза. — Значи пропускът не е бил у теб, а у мен. Както и да е, Публий Рутилий, наистина мисля, че ще е добре, ако следиш по-отблизо кариерата на младия Друз. Ако го беше сторил, забележките ми относно италийската ни политика нямаше да ти изглеждат толкова не на място.

— Най-добре ще е ти да ми обясниш какво не съм разбрал — задъхваше се Рутилий Руф, понеже приятелят му както винаги беше забравил, че има дълги крака.

— Направи ми впечатление, че младежът говори най-прекрасния латински, който някога съм чувал, а при това е надарен и с глас за оратор. „А, някой нов“ — си казах и се поспрях да видя кой ли ще е той. И кой мислиш, ако не племенникът ти Друз! Въпреки че трябваше да поразпитам, за да науча името му, а и още ми е неудобно, дето и през ума ми не мина да го свържа с рода на жена ти.

— Кого обвинява? — попита Рутилий Руф.

— Интересното е, че не обвинява, а защищава, и то не пред друг, ами пред самия чуждестранен претор! Делото е от особена важност; свикано е съдебно жури.

— Убийство на римски гражданин?

— Не. Банкрут.

— Доста необичайно — вече едва си поемаше дъх Рутилий Руф.

— Предполагам, че настоящият процес ще трябва да послужи за пример — продължаваше все така да крачи Марий. — Ищецът е банкерът Гай Опий, а обвиняемият предприемач марсиец от Марувиум; казва се Луций Фравк. Според човека, когото разпитвах — а на него зяпането по съдебни процеси се оказа едва ли не професия, — на Опий му било омръзнало от лоши кредити по италийските му сметки и решил, че е крайно време да даде пример за назидание, и то насред Рим. Целта му е, като спечели сега делото срещу марсиеца, занапред да държи в ръцете си всички останали италийски длъжници, които, ако се окажат верни подозренията ми, имат да връщат направо астрономически лихви.

— Лихвата — дочу се пухтенето на Рутилий Руф — винаги е била десет процента.

— Да, но само ако си римлянин — поправи го Марий, и при това от по-горните икономически класи.

— Ти продължавай с тези си изказвания, Гай Марий, пък ще свършиш като братята Гракхи.

— Глупости!

— Аз… предпочитам да се върна вкъщи — започна да се колебае Рутилий Руф.

— Много лесно омекваш — изгледа отвисоко Марий едва тътрещия си се приятел. — Една хубава военна кампания ще ти се отрази по-добре.

— Най-добре ще ми се отрази, ако взема да си почина малко — възрази му Рутилий Руф и забави крачка. — Изобщо не виждам защо трябва да ходим на процеса.

— Заради едно. Когато си тръгвах от Форума, племенникът ти имаше още два часа и половина да прегледа свидетелските показания и да произнесе заключителната си реч. Делото се води по нова, експериментална процедура. Първо се изслушват свидетелите, след това обвинението има право на два, а защитата на три часа за обобщение на позицията си и най-накрая чуждестранният претор подканва журито да произнесе присъдата си.

— Не виждам какво толкова й имаше на старата процедура.

— О, и аз не знам. Най-вероятно новата превръща делото в зрелище за публиката.

Двамата слизаха по Кливус Сацер и насреща им вече се показваше празното пространство на Форума. Скоро излязоха на самия площад и се озоваха на заседанието на съда на чуждестранния претор, където, доколкото Марий можеше да прецени, никой не беше помръднал от мястото си.

— Много добре, дошли сме точно за заключителната част — зарадва се той.

Марк Ливий Друз не беше свършил с речта си и всеки човек от публиката се бе превърнал целият в слух, за да го чуе какво още ще каже. По едва поникналата му брада отдалеч си личеше, че адвокатът всъщност е младо момче, доста под двайсетте, среден на ръст, но затова пък здрав и набит, с черни коси и мургава кожа: макар в лице да беше приятен, далеч не беше човекът, който ще вдъхне респект с вида си.

— Не е ли невероятен? — прошепна Марий на Рутилий.

— Човек остава с чувството, сякаш младежът се обръща лично към него и към никого друг.

Беше прав. Дори от толкова далеч — защото Марий и Рутилий Руф бяха останали чак в края на насъбралата се тълпа — тъмните му очи ги поглъщаха и четяха какво им е на ума, сякаш тримата се бяха насъбрали на приятелска приказка.

— Никъде не е казано, че щом човек е римлянин, това автоматично го поставя на страната на правото — говореше младежът. — В случая не става дума за случая с обвиняемия Луций Фравк, става дума за Рим! Става дума за честността, за почтеността, за справедливостта изобщо! А не за онова служебно правосъдие, което е свикнало единствено буквално да следва предписаните текстове от законите и да отъждествява истинската справедливост с елементарната логика. Законите не бива да се превръщат в тежък калъп, който смачква човека и му придава абсолютно същата форма както на предния, както и на следващия. Защото хората не са родени да бъдат еднакви. Законите трябва да се превърнат в прозрачен воал, който с нищо да не скрива истинската същност на човека, а, напротив, да го показва такъв, какъвто е. Никога не бива да забравяме, че ние, римските граждани, представляваме пример за подражание сред целия останал свят, и то най-вече с нашите закони и съдилища. Има ли и имало ли е друго място по света, където нещата да се разглеждат в същата дълбочина, в която ги разглеждаме ние? Къде другаде се среща толкова творчество, толкова вродена интелигентност, толкова загриженост, толкова житейска мъдрост? Та не ни ли го признават дори атиняните? Дори александрийците? Дори пергамците?

Риторическата дарба му помагаше да компенсира физическите си недостатъци — недостатъци в смисъл такъв, че нито ръстът, нито телосложението му позволяваха да изпълни, както трябва, тогата. За да бъде тогата „оръжие“ в ръцете на оратора, то самият той трябва да бъде висок, широк в раменете, слаб в талията и да притежава гладка походка, а Марк Ливий Друз не можеше да се похвали с нито едно от тези качества. И въпреки това до такава степен беше овладял жестовете си, че вършеше направо чудеса; всяко помръдване на пръстите, всеки жест, всяка гримаса, всяко движение на главата означаваше нещо и внушаваше тъкмо това, в което говорещият искаше да убеди публиката си.

— Луций Фравк, италиец от Мерувиум, всъщност не е извършител на престъплението, а негова жертва. Никой, дори самият Луций Фравк, не отрича факта, че от страна на Гай Опий е бил даден крупен заем, който сега липсва. Нито пък някой ще отрече, че този крупен заем трябва да бъде възстановен на уважаемия Гай Опий заедно с лихвите, които са се насъбрали по него. По един или друг начин парите ще бъдат върнати. Ако се наложи, Луций Фравк е готов да продаде къщите, имотите, робите, мебелите си дори, да се раздели с капиталовложенията си, с всичко, което притежава! И мисля, че цялата му собственост надвишава твърде много дължимите суми!

Друз застана срещу съдебните заседатели и внимателно изгледа седящите на по-задните редове.

— Вие чухте свидетелите, както и мнението на уважаемия колега, адвоката по обвинението. Никой не отрича, че Луций Фравк е взел заема. Но не той го е откраднал. Затова ви заявявам, че не заемодателят Гай Опий е жертвата на това престъпление, а именно Луций Фравк. Ако вие, уважаеми съдебни заседатели, сега признаете Луций Фравк за виновен, то той ще попадне под силата на закона, такъв какъвто е предвиден за хората, които нито са граждани на нашия велик град, нито се радват на латинските права. Цялата собственост на Луций Фравк ще бъде дадена принудително за разпродажба, а вие всички много добре знаете какво означава това. Никой няма да даде реалната цена на разпродаваните имоти и нищо чудно осъденият дори да не е способен да погаси заема си.

Последното изречение беше съпроводено с многозначителен поглед по посока на страничната трибуна, където на първия ред върху сгъваем стол седеше Гай Опий, наобиколен от множество свои служители и чиновници.

— Чудесно! Никой няма да заплати реалната цена! След което, уважаеми съдебни заседатели, Луций Фравк ще бъде продаден в дългово робство, за да отработи с труда си разликите между стойността на разпродадения си имот и размера на дълговете си. Е, вярно, че той се е оказал неспособен да подбере подходящите си съдружници и служители, заради което и е изпаднал в сегашното положение, но не може да му се отрече, че с многобройните си дела, докарани до успешен край, е доказал качествата си на предприемач. Но как би могъл той да използва тези си способности за доизплащаното на дълговете си, ако бъде лишен от собствеността си, ако изведнъж изгуби всичките връзки, които си е създал, и бъде продаден в робство? Та самият Гай Опий не би спечелил нищо от разоряването на длъжника си, защото освен да го вземе за чиновник в собствената си кантора, не виждам какво друго би могъл да направи с него.

Младежът съсредоточаваше цялата сила на въздействие, на която беше способен, върху римския банкер, благ на вид петдесетгодишен човечец, който, по всичко личеше, беше запленен от речта на адвоката.

— Ако някой, който не е римски гражданин, бъде обвинен в углавно престъпление, то преди всичко друго това му отрежда да бъде бит с камшик. Не просто наказан с бой с пръчки, както се предвижда за римските граждани, което може и да наранява достойнството на човек, но поне не го осакатява за цял живот. Не! Той трябва да бъде бит с камшик! Трябва да му бъде смъкната кожата от гърба, да се покажат смачканите му от ударите меса. Трябва да остане недъгав до края на живота си, да носи по тялото си белези, каквито не носят дори робите в мините.

Кожата на Марий изведнъж настръхна при тези думи, защото или младежът гледаше в момента точно него — един от най-едрите собственици на рудници в цял Рим, или просто очите му можеха да заблудят всекиго. И все пак, как така младият Друз бе успял да види в дъното на площада новодошлия, как го бе разпознал от толкова далеч и как му бе хрумнало да се обърне точно към него?

— Ние сме римляни! — възкликна младежът. — Цяла Италия е под наша закрила. Нима ще се държим като последните изверги с хората, които са ни оказали своето доверие, към хората, които са избрали за пример именно нас? Ще осъдим ли един невинен човек само защото е допуснал грешка, само защото подписът му стои под някакъв документ? Нима ще останем глухи пред обещанията му, че ще се опита да направи всичко по силите си, за да върне до заема, който е получил? И изобщо, нима за нас той е по-недостоен да му бъде отдадена справедливост, отколкото един римски гражданин? Какво? Ще пребием до смърт един човек, който повече заслужава да му се окачат магарешки уши, задето се е оставил на един крадец да го измами? Ще направим съпругата му вдовица? Ще оставим децата на един любящ баща сираци? Иска ми се да вярвам, че няма да допуснем подобно нещо, уважаеми съдебни заседатели! И не за друго, а защото сме римляни. Ние сме по-добри от всички други.

Облеченият в бяла тога оратор се обърна и се отдалечи от банкера. В продължение на миг може би всички погледи неволно се откъснаха от Гай Опий, за да последват движението му. Но не и тези на съдебните заседатели, на брой петдесет и един, нито на Гай Марий и Публий Рутилий Руф. Един от заседателите втренчено наблюдаваше Гай Опий и в същото време се почесваше по врата, сякаш изведнъж нещо го беше засърбяло. Отговорът не закъсня: банкерът съвсем леко кимна, жест, навярно останал незабелязан за публиката, но не и за Гай Марий, който широко се усмихна.

— Благодаря за вниманието, претор перегринус — поклони се младежът на чуждестранния претор. Само за миг адвокатът се беше отърсил от онова въодушевление, което го бе обхванало допреди малко, и в държането му сега личеше много повече стеснителност и смущение, отколкото зрителите предполагаха, че е способен да покаже.

— И аз ти благодаря, Марк Ливий — върна му поздрава чуждестранният претор и се обърна към съдебните заседатели: — Граждани на Рим, бъдете така любезни да попълните табличките си със своята присъда, за да я съобщите пред съда.

Наоколо настъпи раздвижване и всеки от съдебните заседатели измъкна отнякъде глинена плочка и въглен за писане. Но като че ли никой не бързаше с решението си, защото вместо да надраскат присъдата си върху глината, всички само гледаха какво става пред тях. Същият човек, който преди малко мълчешком се бе консултирал с банкера Опий, сега взе въглена си и внимателно изписа някаква буква върху табличката си, после широко се прозя и без да оставя табличката, протегна ръце над главата си, сякаш му се беше доспало по време на процеса и сега искаше да се поразкърши. Лявата му ръка остана за миг-два високо във въздуха, като тогата бавно се изхлузи изпод лакътя и се смъкна чак до рамото. Изведнъж останалите заседатели се засуетиха, сигурно защото се бяха сетили, че всеки момент ще дойдат ликторите, за да вземат табличките с присъдата им.

Чуждестранният претор лично преброи гласовете. Всички други можеха само да таят дъх в очакване каква ще се окаже окончателната присъда. Преторът имаше два коша пред себе си и според съдържанието си всяка една от табличките биваше пусната в единия или другия, но отдалеч си личеше, че предпочитанията клоняха към първия. Когато всички петдесет и една таблички отидоха по предназначението си, преторът вдигна глава към присъстващите.

— АБСОЛВО — отсъди той. — Четиридесет и трима за, осем против. Луций Фравк от Марувиум, по народност марсиец и съюзник на Рим, съдът обявява обвиненията срещу теб за несъстоятелни. Но единствено при условие, че според твоите собствени обещания възстановиш дължимите суми. Оставям ви двамата с твоя кредитор Гай Опий до края на деня да уредите всички сметки помежду си.

Това беше всичко. Марий и Рутилий Руф търпеливо изчакаха тълпата да привърши с поздравленията към младия Марк Ливий Друз и площадът да се опразни. Най-накрая останаха само приятелите на Друз, които всички до един бяха развълнувани от случилото се. Но когато високият мъж с хищните вежди и човекът с него, за когото всички знаеха, че е чичо на адвоката, групичката около младежа изведнъж се разпръсна и лека-полека всеки си намери извинение да не остане повече при приятеля си.

— Поздравления, Марк Ливий — протегна ръка на младежа Марий.

— Благодаря, Гай Марий.

— Справи се отлично — на свой ред го похвали Рутилий Руф.

Тримата се насочиха към другия край на Форума, откъдето да поемат по Велия.

Рутилий Руф не се включи в разговора на племенника си с Гай Марий, щастлив, че младият Друз започва кариерата си на адвокат толкова млад и с такъв шеметен дебют. Но като истински загрижен чичо той не можеше да не се замисли за слабостите, които скоро може би щяха да запрозират под наглед непробиваемата набита фигура на племенника му. Защото младежът бе лишен кажи-речи от всякакво чувство за хумор и макар да бе надарен с проницателен ум, имаше слабостта да се зарича, че винаги и на всякаква цена трябва да печели, което му отнемаше възможността точно да преценява ситуациите и да се предпазва от изкушенията на фалша и палячовщината. Марк Ливий Друз щеше да се сблъска с много болка и страдание през живота си, но характерът му нямаше да му позволи да се отърси по-безболезнено от тях. Взимаше нещата твърде насериозно, беше упорит до твърдоглавост, амбициозен до главозамайване; вкопчеше ли се в някоя жертва, нямаше да я изпусне за нищо на света. „Но все пак — мислеше си чичо Публий, — младият Друз винаги щеше да си остане честно момче.“

— За Рим щеше бъде много по-зле, ако италийският ти клиент беше изгубил делото — говореше Марий.

— И аз мисля така — съгласи се Друз. — Фравк е един от големците в Марувиум и изобщо е сред най-знатните марсийци. Разбира се, за да се издължи на Гай Опий, ще трябва да се раздели с голяма част от състоянието си, което ще намали и общественото му влияние. Но рано или късно ще си възвърне изгубеното.

Вече бяха излезли на Велия, когато Друз се спря пред храма на Юпитер Статор и попита Марий, дали смята да продължи нагоре към Палатина.

— В никакъв случай — прекъсна го Публий Рутилий Руф, който най-после се беше върнал духом при тях двамата — Гай Марий ще бъде така добър да вечеря у нас, племеннико.

Младият Друз се поклони почтително на чичо си и приятеля му и заизкачва склона на Кливус Палатинус. Зад Марий и Рутилий Руф изскочи не кой знае колко предразполагащата фигура на Квинт Сервилий Цепион Младши, най-добрият приятел на Друз, който се завтече да го застигне. Младият Друз сигурно бе чул как го викат да изчака, но така и не се спря.

— Приятелството помежду им никак не ме радва — оплака се Рутилий Руф, докато наблюдаваше как двамата младежи се изгубват в далечината.

— О, така ли?

— Вярно, че Сервилий Цепионите са от най-древен патрициански род и са въшливи с пари, но затова пък никой от тях не може да се похвали с кой знае каква интелигентност. Според мен просто дружбата на младежа с племенника ми не е естествена, тъй като двамата не са равни един на друг. Племенникът ми като че харесва младия Цепион Младши най-вече заради почтителното отношение, бих го нарекъл по-скоро подлизурство, с което онзи го обгражда. Но ако се намери приятелство, което повече да му отива и да му дава повече стимули за усъвършенстване, страхувам се, Гай Марий, че малкият Друз ще си състави погрешна представа за способността си да води хората.

— Къде да ги води? В сражение?

Рутилий Руф се закова на място.

— Гай Марий, не знам дали си чувал, но на света съществуват и други дейности, освен войната, както и други институции, освен армията! Имах предвид Форума.

По-късно същата седмица Гай Марий отново се отби при приятеля си Рутилий Руф, когото завари трескаво да събира багажа си.

— Панеций е на смъртно легло — обясни му той, като се опитваше да преглътне сълзите си.

— Наистина неприятно! Къде се намира? Ще успееш ли да стигнеш навреме?

— Надявам се. Бил в Тарс и настоявал да ме види преди смъртта си. Представи си, от всички ученици, които е имал, иска да види тъкмо мен!

Марий го изгледа с известна нежност.

— А защо не? Все пак ти беше най-добрият му ученик.

— Не, не — отговори замислен дребничкият му приятел.

— Тогава най-добре да си вървя — предложи Марий.

— Глупости — спря го Рутилий Руф и го заведе в таблиния. Стаята беше ужасно мръсна и разхвърляна. Човек оставаше с чувството, че домакинът е попрекалил с писалищните маси, които до една бяха покрити с полуразгънати свитъци, някои от които, все от египетски папирус, бяха заковани с пиронче в единия си край и се спускаха като платна надолу до земята.

— По-добре да отидем в градината ти — отбеляза гостът, понеже не виждаше къде из целия този хаос можеше да застане, без да стъпи върху някоя книга или да размести вещите на Рутилий Руф, който несъмнено държеше те да си стоят там, където ги е оставил.

— Какво пишеш? — позаинтересува се Марий, като забеляза върху едно от писалищата дълъг свитък Фаниев папирус, изписан наполовина с красивия и прегледен почерк на Рутилий Руф.

— Нещо, за което ще ми трябва да се консултирам с теб — водеше го към перистила Рутилий. — Наръчник за военния. След онзи наш разговор за неспособността на голяма част от пълководците ни в последните години реших, че е крайно време някой по-компетентен човек да се заеме с написването на полезен трактат по въпроса. Досега съм се спрял на придвижването и снабдяването на войските, както и на изграждането на походните лагери, но ми е време да мина на въпроса за тактиката и стратегията, където ти блестиш много повече от мен. Ще трябва да те поексплоатирам.

— Ами поексплоатирай ме — нямаше нищо против Марий, който се бе разположил върху една от дървените пейки в малката, мрачна и доста изоставена градина на приятеля си и се любуваше на плевелите и разваления фонтан. — Случайно в скоро време да те е посещавал Прасчо Метел?

— Случайно наистина ме посети днес сутринта — седна Рутилий на пейката срещу него.

— Защото идва и при мен.

— Не е ли странно как изведнъж на нашия любим Квинт Цецилий Прасчо Метел му идват такива необичайни идеи — засмя се Рутилий Руф. — Ако случайно отново имаше наблизо някоя кочина или поне фонтанът ми вършеше работа, току-виж отново бих изиграл номер на стария приятел.

— Знам какво ти е, но не мисля, че идеята е добра — не се съгласи Марий. — Какво беше дошъл да ти каже?

— Че се гласи за консул.

— Ако изобщо се стигне до избори! Какво ги прихвана ония двама глупаци да се кандидатират за втори мандат като народни трибуни? Та дори братята Гракхи се провалиха, камо ли те?

— Това не би трябвало да забави центуриатните, нито трибутните комиции.

— Разбира се, че ще ги забави! Заради ония двамата, дето искат да стават втори път трибуни, нищо чудно колегите им да наложат вето върху всички избори. Знаеш ги какви са народните трибуни — наумят ли си нещо, никой не може да им попречи да го изпълнят.

Рутилий прихна да се смее.

— Бих казал, че много добре знам какви са! Та не бях ли аз самият един от най-проклетите. Както и ти.

— Е, да, има нещо такова…

— Ще има избори, не бой се — успокои Рутилий Руф приятеля си. — Според мен изборите за народни трибуни ще се проведат четири дни преди декемврийските иди, а останалите — веднага след идите.

— И Прасчо Метел ще стане консул — отбеляза тъжно Марий.

Рутилий Руф скръсти ръце на гърдите си и се приведе към него.

— Той има нещо наум.

— Мисля, че си прав, приятелю. Прасчо определено знае нещо, което ние не знаем. Имаш ли представа какво е то?

— Югурта. Крои планове за война срещу Югурта.

— И аз така мисля — съгласи се Марий. — Само че дали ще я започне той, или Спурий Албин ще го изпревари?

— Според мен на Спурий Албин просто няма да му стиска. Но времето ще покаже — спокойно рече Рутилий.

— Предложи ми да стана висш легат в армията му.

— Предложи същото и на мен.

Двамата се спогледаха и накрая се усмихнаха.

— Значи най-добре да поразпитаме какво се готви. — Стана на крака Марий. — Всеки ден се очаква завръщането на Спурий Албин, който си мисли, че трябва да провежда избори. Като че ли никой не му е казал, че в скоро време избори няма да има.

— И да са се опитали да му го съобщят, не са успели да го хванат, преди да е напуснал Африка — каза Рутилий, докато го изпращаше към атрия.

— Ти ще приемеш ли предложението на Прасчо?

— Само ако и ти се съгласиш, Гай Марий.

— Добре тогава!

Рутилий му отвори вратата.

— А как е Юлия? Няма да мога да я видя, преди да замина.

Лицето на приятеля му светна.

— Чудесна… прекрасна… величествена!

— Ти, изкуфяло старче такова — избута го Рутилий на улицата, — и да се ослушваш, докато ме няма. Пиши ми веднага щом подочуеш нещо за война.

— Дадено. Приятно пътуване.

— Какво приятно пътуване през есента? Предстои ми да кисна цели седмици в кабината на някой прогнил кораб. Току-виж съм се удавил.

— Хич не си го и помисляй — усмихна се Марий. — Татко Нептун никога няма току-тъй да провали плановете на Прасчо.

Юлия чакаше дете, а това можеше само да я радва. Единственото, което я притесняваше, бе почти женската загриженост, с която съпругът й постоянно я обграждаше.

— Ама наистина, Гай Марий, чувствам се чудесно — каза му тя за хиляден път. Беше ноември, а детето се очакваше да се роди през март на другата година, затова и вече бременността й личеше. Но въпреки това, като всяка майка, която очаква с нетърпение своята рожба, така и тя от ден на ден разцъфтяваше все повече и повече, без да се тревожи от това, че повръща или пък че натрупва килограми.

— Сигурна ли си? — Не можеше да се успокои мъжът й.

— О, я да те няма! — отпращаше го Юлия на пръв поглед гневно, но всъщност усмихната.

И така, пооглупелият от любов съпруг си отиваше успокоен, оставяйки жена си на грижите на прислугата, а сам се затваряше в кабинета си, където единствено из огромната им къща присъствието на Юлия не се усещаше. Само пред писалището си Марий можеше поне за миг да забрави за нея. Не че изобщо му се искаше, но все пак трябваше да се занимава и други въпроси.

Като например с това, какво става в Африка. Седнал на писалището, той извади пергамент и започна да пише на своя прост и сух войнишки език поредното писмо до Публий Рутилий Руф, който след едно бързо и преминало без неприятности пътуване отдавна беше пристигнал в Тарс.

„Присъствам на всички заседания както на Сената, така на Плебейското събрание и като че ли започна да става ясно, че въпреки всичко избори ще има, и то в най-близко бъдеще. Тъкмо навреме. Както ти самият беше казал: четири дни преди декемврийските иди. Публий Лициний Лукул и Луций Аний вече почти са се предали. Лично аз не мисля, че имат някакви шансове да бъдат преизбрани за народни трибуни. Всъщност тук се създава впечатлението, че целият шум, вдигнат около евентуалното им преизбиране, е бил само прах в очите, за да им се издигне политическият авторитет. И двамата тайно се тъкмят за консули, но никой от тях не успя да си създаде име като народен трибун — и как иначе, след като те са всичко друго, но не и реформатори. И така, как по-успешно да си спечелят известност, ако не, като поставят под въпрос изборите в Рим? Навярно съм започнал да мисля като циник. Възможно ли е, след като не съм нищо повече от един италийски простак без думичка гръцки?

Както знаеш, в Африка засега не става нищо интересно, макар шпионите ни да съобщават, че Югурта наистина набира и обучава значителни войскови части — при това по римски образец! Все пак преди около месец, когато Спурий Албин се върна в Рим, за да организира изборите, нещата не изглеждаха толкова спокойни. Даде пълен отчет за дейността си пред Сената, без да премълчава факта, че през цялото време е трябвало да се ограничава с три легиона: един, съставен от местни доброволци, друг — от римските части, разположени в Африканската провинция, и третият — от италийски съюзници, които той самият беше взел със себе си пролетта. Каквото и да става занапред, трябват подкрепления. Доколкото виждам, Спурий Албин не е особено настроен за военни действия. Което обаче в никакъв случай не важи за Прасчо.

Но това, което буквално извади от равновесие целия Сенат, бе вестта, че за времето на своето отсъствие Спурий Албин е назначил за управител на Африканската провинция и за главнокомандващ африканските ни части не друг, а брат си Авъл Албин! Представи си само! Ако Авъл Албин беше поне квестор, може би въпросът щеше да бъде подминат, но — както добре знаеш, ала все пак да ти напомня — квесторската длъжност му се беше сторила твърде недостойна и затова той беше прикачен към щаба на големия си брат като висш легат. При това без одобрението на Сената! Та да знаеш, че в момента африканската ни провинция се управлява в отсъствието на консула от някакъв си тридесетгодишен младок, който не само няма никакъв опит, но и далеч не блести с умствени способности. Марк Скавър буквално пръскаше пяна от ярост и така три сол върху главата на скъпия ни консул, че той едва ли скоро ще го забрави. Тъй или иначе, поставени сме пред свършен факт. Можем единствено да се надяваме, че управителят Авъл Албин ще се държи благоразумно. Скавър не го вярва. Не го вярвам и аз, Публий Рутилий.“

Публий Рутилий Руф получи писмото преди провеждането на изборите. Марий го бе написал с мисълта, че ще е последното, надявайки се, че приятелят му ще се върне в Рим преди Нова година. Но той трябваше да го разочарова. Разбра се, че Панеций не само е още жив, но толкова се бил освежил при вида на стария си ученик, че по всичко изглеждало как ще надживее с поне няколко месеца предречения му от лекарите срок. „Ще се видим, когато се видим — пишеше Рутилий, — най-вероятно пролетта, но във всеки случай, преди Прасчо да е отплавал за Африка.“

Така че с наближаването на Нова година Марий се видя принуден да седне отново зад писалището си и да надраска още едно писмо на приятеля си:

„Явно не си се и съмнявал, че Прасчо ще бъде избран за консул, и, разбира се, си бил прав. Но трибутните комиции и Плебейското събрание проведоха своите избори преди центуриатните, без да се стигне до някакви изненади. Квесторите встъпиха в длъжност на петия ден от декември, а народните трибуни — на десетия. Единственият народен трибун, който според мен заслужава интерес, е Гай Мамилий Лиметан. А и сред квесторите има три обещаващи имена: на първо място, двамата млади оратори, които се прочуха напоследък като адвокати — Луций Лициний Крас и неговият най-добър приятел Квинт Муций Сцевола; третият обаче е още по-любопитен: един доста нахакан и пробивен младеж, произхождащ от сравнително неизвестна плебейска фамилия — Гай Сервилий Главка, за когото съм сигурен, че го помниш от годините, прекарани в съда. Никой в Рим не може да се сравнява с него в изготвянето на законови текстове. Не го харесвам. Прасчо пръв получи необходимите гласове, което означава, че догодина ще бъде първи консул. Но пък и Марк Юний Силан не изостана много след него. Да не пропусна да отбележа, че гласуването мина в силно консервативен дух. Сред шестимата претори няма нито един нов човек. Затова пък има двама патриции плюс още един, осиновен от плебейско семейство — не друг, а самият Квинт Лутаций Катул Цезар. Естествено от гледна точка на Сената изборите бяха успешни и всички очакват само радостни събития през задаващата се Нова година.

И изведнъж, скъпи Публий Рутилий, гръм от ясно небе. По всичко изглежда, че Авъл Албин се е поддал на някакви слухове как в нумидийския град Сутул било натрупано несметно съкровище. Затова изчакал, колкото да е сигурен, че брат му няма изненадващо да се появи, преди да са се провели изборите, и нахлул в Нумидия! Начело на трите си малобройни легиона, представяш ли си? Разбира се, от обсадата на Сутул нищо не излязло: местните просто затворили портите и му се изсмели от градските стени. И вместо да се примири с факта, че е неспособен да води дори краткотрайна обсада, да не говорим за по-дълга, какво мислиш направил Авъл Албин? Че се е прибрал в римската провинция? Чувам как на глас си задаваш този въпрос и знам какво би отговорил, ако сам беше представен пред него. Да, знам много добре как всеки като теб и мен би постъпил на мястото на Авъл Албин, но явно самият той не е бил на същото мнение. Прекратил обсадата, но вместо това нахлул още по-навътре в Нумидия начело на трите си малобройни легиона, които дотогава изобщо не са влизали в бой, камо ли да са способни да водят продължителна война! Югурта го нападнал посред нощ някъде близо до град Калама и му нанесъл такова тежко поражение, че малкият брат на консула ни се видял принуден да капитулира безусловно. А Югурта от своя страна принудил всички римски и съюзнически войници да минат под хомота. След което Авъл Албин сложил подписа си върху договор, според който Югурта получава всичко онова, което допреди му беше отказвал Сенатът!

И за всичко това научихме в Рим дори не от Авъл Албин, ами от самия Югурта, който взел, че пратил копие от подписания договор до Сената, придружавайки го с писмо, в което остро се жалвал от римското предателство: как така легионите ни щели да нахлуват в една мирна и добронамерена съседска държава, която досега и пръст не е вдигала срещу Рим. Като ти пиша, че Югурта е пратил посланието си до Сената, разбирай, че е имал наглостта да го прати не на друг, а на своя най-стар и върл враг Марк Емилий Скавър, в качеството му на принцепс сенатус. Разбира се, твърде добре премерена обида по адрес на консулите, да се обърне не към тях, а към председателя на Сената. Да не ти разправям каква беше реакцията на Скавър! Незабавно свика Сената и принуди Спурий Албин на глас да признае всичко онова, което дотогава бе съумявал да прикрие. Стигна се дотам да разберем, че Спурий съвсем не бил толкова незапознат с плановете на брат си, колкото е твърдял. Всички бяха изумени. А след това започнаха такива грозни сцени, че чак ми е неприятно да ти ги описвам: само за броени минути цялата проалбиновска партия се обърна на сто и осемдесет градуса и консулът трябваше да признае, че всъщност брат му го е известил за случилото се седмица по-рано. От думите му се разбра, че Югурта е заповядал на Авъл Албин незабавно да се връща в Римска Африка, забранявайки му занапред кракът му да стъпи на нумидийска територия. И така, стои си сега Авъл Албин в римската провинция и чака от брат си директиви какво да прави по-нататък.“

Марий въздъхна и раздвижи пръстите си: това, което за Рутилий Руф представляваше удоволствие, за него се превръщаше в истинско мъчение. „И все пак, Гай Марий, трябва да продължиш“ — каза си той и отново грабна перото:

„Естествено това, от което всички най-много ни боли, е унижението, което римските войници е трябвало да преглътнат, минавайки под хомота. Такива неща се случват рядко и затова винаги разтърсват из основи целия град, бедни и богати — всички. На мен лично за пръв път ми се случва да съм свидетел на подобни сцени, но мога да кажа, че се чувствам не по-малко унижен, не по-малко смазан или ограбен, отколкото всеки друг роден римлянин. Сигурен съм, че и на теб случилото се ще ти се стори болезнено и мъчително, затова се радвам, че те няма да видиш как хората са се облекли в черно, как скубят косите си от мъка, как конниците са си сложили най-обикновени тоги, а сенаторите ходят вместо с широките пурпурни ръбове по своите само със съвсем тънки ивици. Цялата вражеска територия пред храма на Белона[5] е покрита с оръжия, с което римляните се заканват да дадат добър урок на Югурта. Фортуна направи добър подарък за Прасчо, който вече има достатъчно поводи да започне кампания срещу Нумидия догодина, както и за нас самите, защото бойните полета ни зоват отново, стига, разбира се, да можем да се оправим с началник като Прасчо!

Новият народен трибун Гай Мамилий се готви за кървава разправа с Постумий Албините: настоява Авъл Албин да бъде осъден на смърт за предателство, а брат му Спурий Албин също да отговаря на обвинения в държавна измяна, ако ще и само затова, защото е направил глупостта да назначи брат си за управител на свое място. Всъщност целта на Мамилий е да се създаде специален съд, пред който да бъдат изправени всички римски граждани, заподозрени в каквито и да било отношения с Югурта, като се започне още с Луций Опимий. И като знам в какво весело настроение се намират уважаемите Отци на народа, нищо чудно Сенатът да му позволи това удоволствие. Всичко е заради минаването под хомота. Всеки тук е единодушен, че както войниците, така и техният началник е трябвало по-скоро да се оставят да бъдат убити, отколкото да изложат страната си на подобно унижение. С което аз, разбира се, не съм съгласен, а предполагам и ти. От войниците не може да се иска повече, отколкото от началника им, независимо от броя им и личните качества на всеки от тях.

Сенатът изготви и прати на Югурта доста сдържан и в същото време заплашителен отговор. Основното в него е, че Рим не може да признае за действителен договор, който е бил подписан принудително от човек, непритежаващ империум й следователно нямащ необходимата власт пред Сената и народа на Рим да командва армия, да управлява провинция или да сключва договори…

… И накрая, но не на последно място, Гай Мамелий успя да получи от Плебейското събрание пълномощие за съставянето на специален съд за всички заподозрени в тайни отношения с Югурта. Това, което четеш, е послепис, допълнен към писмото в последния ден на старата година. За пръв път Сенатът изцяло застана зад решенията на Плебейското събрание и Скавър лично се заел да изготви списък на лицата, които трябва да отговарят на обвиненията в държавна измяна. За което дейно му помага Гай Мемий, открил най-сетне случай да си го върне на всички. И което е по-важно, сформираният от Мамелий съд е с много по-големи правомощия от традиционния съд на Центуриатните комиции и следователно има далеч по-големи изгледи за успех. Засега се спрягат имената на Луций Опимий, Луций Калпурний Бестия, Гай Порции Катон, Гай Сулпиций Галба, на Спурий Постумий Албин и брат му. Но кръвта вода не става. Спурий Албин е спечелил на своя страна доста известни адвокати, с които смята да излезе пред Сената и да защити брат си Авъл. Става въпрос за това, че щом Авъл не е притежавал империум, то той не може да отговаря пред съда за деянията си. Което означава, че Спурий Албин ще поеме цялата вина на брат си върху себе си и почти със сигурност ще бъде обявен за главен виновник. Ако нещата се развият така, както ги предусещам, колкото и странно да изглежда, нищо чудно да се окаже, че минаването под хомота ни изобщо няма да попречи на по-нататъшната политическа кариера на Авъл Албин!

А, и още нещо. Един от тримата председатели на Мамилийската комисия — както се нарича новосъздаденият съд — ще бъде самият Скавър. Представяш си с каква радост е приел.

Толкова за старата година, Публий Рутилий. Не може да се отрече, че през нея се случиха важни събития. Особено за мен самия. След като вече бях изгубил всякаква надежда, ето, че името ми се спряга повече, отколкото някога съм се надявал, и то само заради сватбата ми с Юлия. Прасчо Метел дори не крие, че ме ухажва, а много други, които доскоро се правеха, че не ме забелязват, сега се държат с мен като с равен. Ти самият се грижи повече за себе си и внимавай при пътуването си обратно за Рим Надявам се да се върнеш възможно по-скоро.“

2

Година втора (109 г. пр.Хр.)

В консулството на Квинт Цецилий Метел и Марк Юний Силан

Панеций почина в Тарс в средата на февруари и на Публий Рутилий Руф почти не му оставаше време да се прибере у дома, преди да е започнал сезонът на военните кампании. В началото си беше правил планове голямата част от разстоянието до Рим да я пропътува по суша, но в последния момент се видя принуден отново да се осланя на морето.

— И се оказах късметлия — похвали се той на Гай Марий, щом двамата се срещнаха за пръв път в Рим точно преди мартенските иди. — За пръв път в живота ми ветровете духаха в желаната от мен посока.

Приятелят му се усмихна.

— Казвах ти, Публий Рутилий, дори татко Нептун не би имал дързостта да се противопостави на Прасчовите планове! В действителност ти дори не подозираш наистина какъв късметлия си се оказал. Ако през цялото това време беше тук, щеше да се видиш начело на някоя наборна комисия, която да обикаля цяла Италия в търсене на доброволци.

— Което, доколкото разбирам, си правил ти досега?

— От началото на януари, когато жребият даде на Метел управлението на африканската провинция. Всъщност, ако ставаше дума просто да се наберат хора, нямаше да имаме никакви проблеми, понеже цяла Италия гори от желание да отмъсти за позора от минаването под хомота. Но напоследък все по-рядко се срещат истински мъже, които да отговарят на изискванията за водене на успешна война.

— Тогава най-добре да се надяваме, че бъдещето ще спести на римляните подобни унизителни поражения — въздъхна Рутилий Руф.

— Прав си, не ни остава нищо друго, освен да се надяваме.

— Как се държа Прасчо с теб?

— Ако трябва да сме честни, доста любезно — отговори му Марий. — Дойде да ме посети още на другия след встъпването си в длъжност и беше достатъчно откровен да ме запознае с истинските си мотиви да държи на помощта ми. Аз самият не пропуснах да го попитам защо толкова настоява двамата с теб да влезем в щаба му, след като навремето в Нуманция го бяхме направили за смях. Но той твърди, че вече дори не си спомнял какво е ставало в Нуманция. В момента единствено го занимавало как най-бързо да спечели африканската война, а според думите му за целта е имало по-добър начин от това да вземе на служба при себе си двамината офицери, най-добре запознати с характера и военните познания на Югурта — именно те най-лесно биха разгадали стратегията му.

— Като се замислиш, идеята му никак не е лоша — каза Рутилий Руф. — Като главнокомандващ той ще обере всички лаври. Какво толкова го интересува кой ще му спечели войната, след като той ще се вози на триумфалната колесница и ще бъде обект на всеобщите хвалебствия? Нито на мен, нито на теб ще се падне шансът да си притурим някое Нумидик към името; „Нумидик“ ще бъде само Прасчо.

— Но пък и той се нуждае много повече от това, отколкото аз или ти. Прасчо Метел, Публий Рутилий, все пак си остава един Цецилий! Което означава, че трябва повече да използва главата си, отколкото да се поддава на гласа на сърцето си, особено щом става въпрос за собствената му кожа.

— О, това никой не му го отрича! — съгласи се Рутилий Руф.

— Още отсега се е заел да си търси съмишленици, та пълномощията му в Африка да бъдат продължени и догодина.

— Което пък показва, че му е повече от ясно какви са истинските възможности на Югурта. Дал си е сметка, че за пълното подчиняване на Нумидия ще е необходимо време. Колко легиона взима със себе си?

— Четири. Два римски и два италийски.

— Заедно с частите, разположени отсега в Африка, да речем шест. Да, Гай Марий, мисля, че мястото ни е там.

— И аз съм на същото мнение.

Марий стана иззад писалището си и разля вино по чашите.

— Какви са тези слухове, които се носят за Гней Корнелий Сципион? — пое чашата си гостът тъкмо навреме, защото в следващия миг Марий се затресе в такъв буен смях, че разля цялото съдържание на своята.

— О, Рутилий Руф, да можеше да си представиш! Да си призная, сигурно никога няма да свикна със старите римски порядки, на които толкова държат някои патриции. Та значи Сципион е избран съвсем законно за претор и при тегленето на жребия за разпределението на преторските провинции му се пада управлението на Далечна Испания. И тогава, познай какво прави той? Изправя се пред целия Сенат и тържествено се отказва от оказаната му чест! „Защо?“ — пита недоумяващият Скавър, който естествено съблюдава редовността на жребия. „Защото — отговаря му Сципион с чистосърдечие, за което съм убеден, че не е било подправено, — ако ми се връчи управлението на Далечна Испания, ще разоря цялата страна.“ Целият Сенат си умира от веселба: смехове, подвиквания, тропане, ръкопляскане. И когато най-сетне присъстващите се успокояват, Скавър просто заявява: „Съгласен съм, Гней Корнелий, ти сигурно ще разориш цялата страна.“ Та сега на мястото на Сципион за Далечна Испания заминава Квинт Сервилий Цепион.

— Който също ще разори цялата страна — усмихна се Рутилий Руф.

— Разбира се, разбира се! Съмнявам се някой да не го знае, с изключение на Скавър. Но ако не друго, Цепион поне даде вид, че няма подобни намерения. Така Рим ще може да загърби Испания и спокойно да се занимава с делата си — седна отново зад писалището си Марий. Обожавам това място, Публий Рутилий, наистина го обожавам.

— Аз пък се радвам, че Силан си е останал у дома.

— Да. За щастие изведнъж се оказа, че Рим задължително се нуждае някой да го управлява по-изкъсо! Иначе не знам как щяхме да се измъкнем! Сенатът едва не почна да пълзи пред Минуций Руф да се съгласи и занапред да управлява Македония. И след като той се съгласи, на Силан просто не му остана какво друго да управлява, освен самия Рим, където нещата малко или много се повтарят все същите. Но нямаше как: дори Марс би побелял от ужас, ако видеше Силан начело на някоя армия.

— Естествено! — кимна Рутилий Руф.

— Не може да се отрече, че като цяло се очертава добра година — продължи Марий. — Не само, че Испания беше спасена от нежните пръсти на Сципион, а Македония — от тези на Силан, но и самият Рим успя да се отърве от някой и друг разбойник — нека ми бъде простено, задето наричам така бившите ни консули.

— Имаш предвид Мамилианската комисия?

— Именно. Бестия, Галба, Опимий, Гай Катон и Спурий Албин, всички бяха осъдени. Още няколко дела висят, но пък и в това няма нищо изненадващо. Гай Мемий беше много активен при снабдяването на Мамилий с доказателства за влизането на всички изброени в тайни отношения с Югурта, а Скавър от своя страна като председател на съда остана непоклатим до самия край. Въпреки че говори в защита на Бестия, това не му попречи като съдебен заседател сам да гласува против него.

Рутилий Руф се усмихна.

— Човек трябва да бъде гъвкав. Скавър се е видял задължен да говори в подкрепа на един бивш римски консул, но това не е причина да не си свърши работата като съдия. Скавър си е Скавър.

— Да, Скавър си е Скавър!

— И къде отидоха осъдените? — заинтересува се Рутилий Руф.

— Повечето решиха, че най-прекрасното място за изгнаници като тях е Масилия, но Луций Опимий например предпочете да замине за Западна Македония.

— А Авъл Албин е все още сред живите.

— Да. Спурий Албин реши да поеме цялата вина върху себе си и Сенатът му направи удоволствието да му и предостави — въздъхна Марий. — Друго си е да се облягаш на законите.

Около мартенските иди започнаха и родилните мъки на Юлия. Щом акушерките съобщиха на Марий, че раждането няма да бъде никак лесно, той от своя страна незабавно повика родителите на жена си.

— Кръвта ни е твърде стара и слаба — тревожеше се Цезар на глас, докато двамата с Марий чакаха в кабинета на зетя. Баща и съпруг бяха еднакво в плен на любовта си към родилката и в същото време на страха за здравето й.

— Моята не е — отвърна Марий.

— Но това не може да й помогне на нея! Ако Юлия на свой ред се сдобие с дъщеря, за което ни остава само да се молим, може би бащината й кръв ще вдъхне повече сили на малката. Надявах се, че като се оженя за Марция, във вените на децата ми ще потече и малко повече плебейска жизненост… но Марция се оказа повече патрицианка, отколкото предполагах. Майка й е Сулпиция, не знам дали знаеш. Някои патриции все още държат кръвта на децата им да е също толкова синя, колкото тяхната, но съм забелязал, че почти всички девойки от благороден произход дойде ли им време да раждат, стават жертва на жестоки кръвоизливи. Защо иначе патрицианските дъщери ще умират толкова по-рано от останалите? — Прокара Цезар пръсти през сребристо — златистите си коси.

Марий не го свърташе на едно място; скочи на крака и закрачи напред-назад из стаята.

— Е, не може да се отрече, че за нея се грижат най-добрите лекари и акушерки в цял Рим — кимна той към помещението, превърнато специално за случая в родилна стая, откъдето и в момента се чуваха болезнените стенания на младата му съпруга.

— Миналата есен същите тези лекари не можаха да сторят нищо за племенника на Клитумна — отбеляза мрачно Цезар.

— На кого? А, говориш ми за досадната си съседка, нали?

— Именно, казва се Клитумна. Племенникът й почина миналия септември след доста продължително боледуване. Беше съвсем млад, а и дотогава не беше давал вид нещо да му има. Лекарите направиха всичко, за което можеха да се сетят, но не можаха да го спасят. Оттогава все за това мисля.

Марий изгледа неразбиращо тъста си.

— Защо изобщо ти трябва да мислиш за това? Аз лично не виждам никаква връзка.

Цезар прехапа устни.

— Смъртта идва винаги на три пъти едно след друго — каза той с тъжен глас. — Племенникът на Клитумна умря прекалено близо до нас самите. В скоро време има да умират още двама.

— Дори да е така, най-много да умрат и останалите ти съседи.

— Не е задължително да са точно те. Писано е, че ще умрат трима, които са обвързани по някакъв начин. Но докато не умре и вторият от белязаните, дори и гадателите не биха могли да познаят кой ще е той и кой ще е третият.

Марий направи с ръце жест хем на раздразнение, хем на отчаяние.

— Гай Юлий, Гай Юлий! Моля те, нека бъдем по-големи оптимисти! Никой още не е дошъл да ни каже, че Юлия е пред смъртна опасност. Знаем само, че раждането няма да бъде леко. Така че те извиках да ми правиш компания, за да ме поразведриш малко, а ти, напротив, само гледаш да ме хвърлиш в още по-голяма тревога.

Цезар като че ли се засрами от забележката и се опита да оправи донякъде положението.

— Иначе трябва да ти кажа, че това, дето Юлия най-сетне ще ражда, по-скоро ме радва — рече той малко рязко. — Напоследък все не ми се иска да я безпокоя с домашни тревоги, но тайно се надявам, след като детето се появи на бял свят, тя ще поотдели малко време за Юлила.

На Марий му мина през ума, че въпросната Юлила, ако изобщо създава някакви неприятности, вместо да говори насаме със сестра си, може би се нуждае повече от едно родителско нашляпване по задника. Все пак се въздържа да изкаже на глас какво мислеше. Понеже досега не бе имал деца, но най-после му се очертаваше сам да стане родител, не беше сигурен дали един ден и той няма да се превърне в такъв любящ баща, какъвто беше Гай Юлий Цезар.

— Какво става с Юлила? — попита той.

Цезар въздъхна.

— Не иска да яде. Известно време все пак успявахме да я убедим да се храни кажи-речи нормално, но през последните четири месеца положението само се влошава. Много е отслабнала! А напоследък започнаха да я спохождат и припадъци — ей тъй, пада, както си ходи. Но лекарите не могат да й открият нищо.

„О, дали наистина ще стана като него?“ — запита се Марий. На една глезена девойка най-добре би й се отразило, ако известно време всички престанеха да се интересуват от нея, вместо да я обграждат с внимание, което по никой начин не е заслужила. Но това все пак беше сравнително приятна тема за разговор и Марий не виждаше защо да не се поинтересува повече за балдъзата си.

— И очакваш Юлия да изкопчи нещо от сестра си?

— Друго просто не виждам!

— Най-вероятно се е влюбила в неподходящ човек — предположи Марий, който, макар да нямаше и понятие за случая, позна съвсем правилно.

— Глупости! — тросна се Цезар.

— Откъде знаеш, че са глупости?

— Защото и лекарите се сетиха за същото, а аз поразпитах — обясни бащата.

— И кого поразпита? Нея?

— Естествено!

— Може би щеше да е по-добре да се обърнеш към робинята й.

— Но, Гай Марий!

— Надявам се да не е забременяла?

— Но, Гай Марий!

— Виж, скъпи ми тъсте, крайно време е да престанеш да гледаш на мен като на чужд човек, който само си вре носа, където не му е работата — рече равнодушно той. — Вече не съм кой да е, а част от семейството. Ако аз, дето почти не съм имал случай да общувам с шестнайсетгодишни момичета, се сещам за подобни неща, не виждам защо не се сещаш ти, който все пак си й баща. Ще извикаш робинята в кабинета си, ще й теглиш един здрав пердах, а тя ще ти изпее всичко… Мога да се обзаложа, че Юлила я държи в течение на нещата, а също така и че ако я подхванеш както трябва, няма да скрие нищо от теб. Като казвам „както трябва“, имам предвид малко мъчения и смъртни закани, нали разбираш!

— Гай Марий, как ме виждаш мен да прибягвам до такива средства? — изпълваше се с ужас Цезар само като си помислеше за драконовите мерки, които зет му предлагаше.

— Според мен пръчката ще свърши работа — държеше на своето Марий. — Ще я нашляпаш по задника и само като й намекнеш, че ако продължава да мълчи, я чака повече, тя ще си каже всичко, което знае.

— Никога не бих сторил подобно нещо — поклати глава Цезар.

Марий въздъхна.

— Прави, както си знаеш! Но не си мисли, че щом си разговарял с Юлила, значи си научил цялата истина.

— Между дъщерите ми и мен винаги е съществувало пълно доверие — настояваше бащата.

Зет му не отговори, само го изгледа невярващо.

В този миг на вратата се почука.

— Влез! — извика Марий, доволен, че му се е предоставил случай да приключи с този разговор.

Беше дребничкият сицилийски грък Атенодор.

— Домине, жена ти би искала да те види — обърна се той към него, — а и аз самият мисля, че ще е по-добре, ако отидеш при нея.

Нещо се преобърна в стомаха на Марий. Пое дълбоко въздух и ръката му се разтвори в неопределен жест. Цезар беше скочил на крака и гледаше лекаря с изражение, от което на самия грък можеше да му спре сърцето от ужас.

— Тя да не… да не…? — не можеше да доизрече въпроса си бащата.

— Не, не! Бъде спокоен, домине, всичко е наред — опита се да го успокои Атенодор.

Досега на Гай Марий никога не му се беше случвало да види раждаща жена и гледката направо го ужаси. Струваше му се по-трудно да гледа нея, отколкото убитите и осакатените войници по бойните полета. За него те си оставаха просто братя по оръжие, независимо дали са се били на неговата или на другата страна, на които не може да помогне, особено при мисълта, че един ден Фортуна би могла да го прати него на тяхно място. Но в случая с Юлия жертвата беше най-скъпото същество, което бе имал през живота си. Нея той се чувстваше задължен да закриля, да пази далеч от всякаква физическа болка. А ето, че тя страдаше не по-малко от всеки вражески войник, и то страдаше заради него, Гай Марий. Струваше му се, че в този миг целият свят се оказва далеч по-различен, отколкото го е знаел.

Но когато Марий влезе в родилната стая, всичко изглеждаше наред. Юлия бе просната в леглото, а специалният стол, на който щеше да легне, когато й дойдеше времето да ражда, стоеше дискретно прибран и покрит в ъгъла, така че родилката дори да не го забелязва. За огромно облекчение на съпруга си тя с нищо не издаваше да е изтощена или тежко болна. Напротив, в мига, когато Марий се показа на вратата, Юлия му се усмихна приветливо и протегна ръце към него.

Той ги пое в своите и благоговейно ги целуна.

— Добре ли си? — попита, понеже не се сещаше друго.

— Разбира се! Само дето ще имаме още доста да чакаме, а имам и някакъв кръвоизлив. Но засега поне не виждам защо трябва да се тревожим.

Внезапно лицето й се сгърчи от болка, ръцете й стиснаха неговите с неподозирана сила и останаха така може би за около минута, докато пристъпът отмине.

— Просто исках да те видя — продължи след малко Юлия, сякаш нищо не се беше случило. — Може ли от време на време да наминаваш насам или не ти е приятно да ме гледаш така?

— Аз пък се чудех дали теб няма да те смущава присъствието ми — наведе се Марий, за да я целуне по челото, скрито под меките й, бухнали къдрици. Устните му обаче установиха, че както косата, така и кожата й са влажни от пот. Бедната!

— Всичко ще бъде наред, Гай Марий — пусна ръцете му Юлия. — Гледай да не се тревожиш толкова много! Татко още ли е с теб?

— Да.

Той се обърна да си тръгне и срещна свирепия поглед на Марция, застанала встрани в компанията на трите стари акушерки. О, богове! Ето един човек, който нямаше да му прости толкова лесно за нещата, които правеше на дъщеря му!

— Гай Марий! — извика подире му Юлия, преди да е излязъл от стаята.

Той я погледна.

— Астрологът тук ли е? — попита съпругата му.

— Още не, но вече пратихме да го повикат.

Това явно я зарадва.

— Добре!

Синът на Марий се роди двадесет и четири часа по-късно, появявайки се на бял свят сред потоци от кръв. Раждането му едва не коства живота на майка му, но със своята воля да оцелее, а и с помощта на лекарите, които я сложиха с главата надолу и я опасаха цялата в превръзки, Юлия надмогна ужасния кръвоизлив и с времето състоянието й се пооправи.

— Ще стане известен, домине, и животът му ще бъде изпълнен с велики събития и славни приключения — четеше бъдещето на новороденото астрологът, съзнателно отбягвайки лошите знаци, за които никой родител не би искал да слуша.

— Значи ще оживее? — искаше да знае преди всичко друго Цезар.

— Без никакво съмнение, домине — дългият и доста мръсен пръст на астролога незабележимо застана върху конфигурацията, която предвещаваше по-скоро противното. — Ще заеме най-висшия държавен пост в страната: ето, на картата добре се вижда — с другата ръка беше показан необходимият звезден триъгълник.

— Синът ми ще бъде консул — със задоволство отбеляза Марий.

— Със сигурност — потвърди астрологът, преди да допълни: — Но все пак няма да бъде толкова велик, колкото баща си, ако се вярва на този квадрат със звездата по средата.

А това още повече зарадва Марий.

Цезар наля две чаши с най-доброто фалернско вино от избата си и без да го разрежда с вода, изпълнен и той с родителска гордост, подаде едната на зет си.

— За твоя син и мой внук, Гай Марий — поздрави го той. — Наздраве и за двама ви!

И така, когато в края на март консулът Квинт Цецилий Метел отплава за Римска Африка заедно с Гай Марий, Публий Рутилий Руф, Секст Юлий Цезар, Гай Юлий Цезар Младши и още четири многообещаващи римски и италийски легиона, Гай Марий можеше да е спокоен за здравето на жена си и щастлив за това, че се е сдобил с наследник. Дори тъща му беше благоволила отново да му проговори!

— Ще е добре да поговориш с Юлила — беше казал той на Юлия при раздялата им. — Баща ти е силно разтревожен за нея.

По това време тя беше възстановила донякъде силите си и единственото, което нарушаваше щастието й при вида на едрото и здраво бебе, излязло от утробата й, беше тъжният факт, че няма да може да изпрати мъжа си до Кампания и да го има за още няколко дни край себе си, преди да е напуснал Италия.

— Сигурно имаш предвид тази смешна история за гладуването — намести се Юлия по-удобно в прегръдката му.

— Е, всичко, което знам, съм го чул от баща ти, но доколкото разбрах, става дума точно за това. Ще ме извиниш, че не мога да ти кажа нещо повече, но всъщност младите момичета малко ме интересуват.

Съпругата му, която продължаваше да си бъде едно младо момиче, не можа да не се подсмихне на забележката му; но пък и тя вече бе имала достатъчно поводи да разбере, че мъжът й всъщност я има за своя връстница, узряла и помъдряла.

— Ще говоря с нея. — Изпроси си Юлия една целувка. — О, Гай Марий, колко жалко, че здравето ми няма да ми позволи да родя братче или сестриче на малкия Марий, преди да си се завърнал!

Но преди Юлия да се накани за този разговор с болната си сестра, цял Рим гръмна с новините за германците. Насред града настъпи същинска паника. Откакто триста години по-рано галите бяха нахлули в Италия и едва не бяха завзели самия Рим, полуостровът не можеше да се отърси от кошмара за варварските нашествия; именно, за да се защитят от тях, италийските народи се бяха решили на съюза си с Рим и именно с тях и едните, и другите водеха нескончаеми войни по македонската граница от Адриатическо море до Тракийския Хелеспонт. Именно заради галите десетина години по-рано Гней Домиций Ахенобарб беше построил път по сушата, свързващ италийска Галия с испанските Пиренеи, а с оръжие бе подчинил племената по поречието на Родан, за да могат те лека-полека да се приучат на римските нрави и да свикнат с постоянното римско военно присъствие, което с времето щеше да се превърне за гаранция за собствената им безопасност.

Допреди пет години всички страхове у римляните бяха свързани с галите и келтите, но изведнъж на сцената излязоха германците и се оказа, че в сравнение с тях галите и келтите не само са мирни и цивилизовани, но и единствени способни да водят диалог с Рим. Защото новите страхове, които спохождаха римляните, идваха не от друго, а именно от това, че за новоизлюпилите се германски племена не се знаеше абсолютно нищо. Бяха се пръкнали буквално от небитието (в консулството на Марк Емилий Скавър) и след като нанесоха пълен разгром на една доста добре обучена римска армия (в консулството на Гней Папирий Карбон), изчезнаха тъй бързо и изненадващо, както се бяха и появили. Германците представляваха мистерия, с тях човек не можеше да бъде сигурен в нищо. За тях не важеше нито едно правило на поведение, така както биха го разбирали, у който и да е друг средиземноморски народ. Защото как иначе да се обясни фактът, че след като бяха сломили цялата съпротива на полуострова, след като бяха превърнали Рим в безпомощна старица, вместо да се втурнат на юг, за да заграбят, каквото могат, те просто се бяха обърнали и бяха изчезнали вдън земя? Та това беше направо нелепо! И все пак те бяха дошли, в това нямаше никакво съмнение, а след това си бяха отишли. С годините в съзнанието на римляните германците се превръщаха във все по-тайнствени същества, нещо като легендарните лами, с които се плашеха децата вкъщи. Също както и с времето прастарият страх от варварското нашествие се връщаше в някогашната си форма — някъде между тръпката и невярващата усмивка.

Но сега германците пак бяха изникнали отнякъде. За броени дни стохилядните им пълчища се бяха спуснали из Трансалпийска Галия и бяха наводнили земите около езерото Лемана и горното течение на Родан. Това бяха галски земи, където живееха племената на едуите и амбарите, плащащи данък на Рим, но където в момента се чуваше само германска реч, а всичко живо биваше подлагано на огън и меч. Германците бяха като великани, излезли от приказките или по-точно от своя подземен свят далеч на север, на ръст не по-малко от десет стъпки и с кожа, бледа като на мъртъвци. Нищо не можеше да ги спре да продължат надолу по долината на Родан, където да пометат всичко пред себе си — хора и животни, гори и поля, ниви и градини, без да правят ни най-малка разлика между едното и другото.

Новината за тяхното нашествие се разнесе из Рим само няколко дни, след като Квинт Цецилий Метел беше дебаркирал начело на армията си в Римска Африка и вече нямаше как изпратените легиони да бъдат повикани обратно. Така че, колкото и всички да го смятаха за глупак, единствено на Марк Юний Силан, задържан в Рим именно понеже се смяташе, че там ще направи най-малко поразии, оставаше да поеме от Сената отговорността да брани със силата на меча римските закони в Галия. Защото ако един консул сам не откажеше да командва армията, никой друг не можеше да води война вместо него. А Силан оповести пред целия народ, че е щастлив, задето му се е предоставил шанс да поведе римските легиони срещу германците. Както и Гней Папирий Карбон пет години по-рано, така и Силан не се замисляше за друго, освен за натоварените със злато конвои, които щяха да поемат от Галия към Рим, и без да обръща внимание с какъв точно враг му предстои да се срещне, лигите му течаха ли течаха…

След като навремето Карбон сам бе предизвикал германците на бой, а армията му беше унищожена от варварите, колкото и чудно да изглежда, германците дори и не помислиха да вземат като плячка оръжието на убитите врагове, нито на онези, които го бяха захвърлили насред бойното поле в желанието си по-скоро да се спасят от клането. Затова впоследствие прагматично мислещите римляни, след като изчакаха развилнелите се врагове да си заминат, бяха пратили хора да съберат оръжието, останало на полесражението, и да го върнат в Рим. Насъбраното представляваше истинско съкровище и досега лежеше в различни складове из града в очакване кога най-после ще се сетят за него. Ограничените възможности на градските манифактури да снабдят в кратко време римската армия, особено след като допреди една-две седмици всичко отиваше за снаряжението на Метеловите войници от африканската експедиция, принудиха Силан и неговите набързо сформирани легиони да прибегнат именно до скрития резерв. Доброволците, които до момента не се бяха погрижили за въоръжението си, трябваше да го откупят от държавата, прибавяйки неочаквани приходи за държавния бюджет.

Силан се видя далеч по-затруднен в набирането на самите доброволци. Наборните комисии трябваше да работят изключително усърдно и в много случаи да заобикалят закона. Така например често се въоръжаваха хора, чийто имуществен статут в друго време не би им позволил да се запишат в армията. Сега всички, които се явяваха доброволци, бяха взимани на служба, а за оръжие получаваха каквото им беше нужно от скрития резерв на Карбон, при условие, че цената на екипировката им ще бъде удържана от войнишките им заплати. Също така под знамената бяха привикани и множество ветерани, които, след като бяха отслужили своите десет години в строя, сега принудително трябваше да се превърнат в мирни селяни в очакване на спокойни старини. Но понеже на повечето от тях обездвиженият живот трудно им понасяше, рядко се случваше някой да откаже на наборните комисии.

Най-сетне легионите бяха сформирани. Марк Юний Силан потегли към Трансалпийска Галия начело на прекрасна армия от пълни седем легиона, към които трябваше да се прибави мощната тракийска конница, както и няколкото също коннически дружини, сформирани от гали, населяващи римската провинция. Наближаваше краят на май, а откакто новините за германското нашествие бяха достигнали Рим, бяха изминали едва осем седмици. За осем седмици Рим бе успял да събере, да въоръжи и дори донякъде да обучи армия от петдесет хиляди души, включително конницата и обоза. Само такава огромна заплаха като германците можеше да предизвика подобна незабавна реакция, граничеща с геройство.

— Но така или иначе това е живото доказателство на какво сме способни ние, римляните, щом имаме желание за това — говореше Гай Юлий Цезар на жена си Марция на път за вкъщи. Бяха излезли извън града, за да видят как легионите гордо маршируват по Фламиниевия път на път за Италийска Галия, гледка, която направо радваше окото.

— Да, стига Силан да се окаже способен да си свърши работата — възрази Марция, която като истинска съпруга на сенатор не можеше да стои далеч от политиката.

— Явно се съмняваш в това — рече Цезар.

— Както и ти, въпреки че не искаш да си го признаеш. Но както и да е. Сега, докато гледах как петдесет хиляди чифта ботуши тропат върху Мулвиевия мост, ми дойде наум, че сме късметлии, задето имаме за цензори хора като Марк Емилий Скавър и Марк Ливий Друз — въздъхна облекчено Марция. — Марк Скавър е съвсем прав — Мулвиевият мост е започнал да се люлее и няма да устои и на първото наводнение. И какво ще правим тогава, ако изведнъж се окаже, че цялата римска армия се намира на юг от Тибър, а й се налага незабавно да се прехвърли на север? Затова се радвам, че Скавър беше избран. Той категорично обеща, че Мулвиевият мост ще бъде ремонтиран. Прекрасен човек!

По лицето на Цезар се изписа горчива усмивка, но все пак се опита да бъде честен.

— Пустият му Скавър започна да се превръща в цяла институция! Та той е такъв актьор и шарлатанин, че повече не може да бъде. Три четвърти от него са си пълна шашма. Е, вярно, че последната четвърт струва повече, отколкото мнозина сенатори, взети заедно, заради което предполагам, че трябва да му се прости останалото. Но пък е прав: наистина се нуждаем от нова програма за обществени строежи, и то в никакъв случай само заради работната ръка. Вече пет години всички онези сприхави дядковци, които, освен да броят пари, за друго не стават, ни карат да съжаляваме, че изобщо им даваме заплатите! Да отдадем дължимото на Скавър: той наистина смята да обърне повече внимание на въпроси, които досега не знам защо винаги са били пренебрегвани. Макар аз лично да се съмнявам в необходимостта да се пресушават блатата около Равена, както и да се строят канали и диги между Парма и Мутина.

— О, хайде сега, Гай Юлий, бъди по-благосклонен! — сряза го Марция. — Не е ли направо велико да се обуздаят водите на Пад? С тези германци, които кой знае кога ще се появят из Трансалпийска Галия, би било истинско нещастие, ако придошлите реки откъснат войските ни от проходите!

— Вече казах, че нямам нищо против подобни начинания — съгласи се Цезар, но с присъщата си упоритост не пропусна да добави: — И все пак ми се струва показателно, че всички онези части от полуострова, където Скавър най-много държи да бъдат започнати въпросните благоустройствени работи, са именно районите, където той самият има най-много клиенти… и нищо чудно, когато строежите бъдат завършени, междувременно клиентелата му да се е увеличила шесткратно. Представяш ли си, Емилиевият път тръгва от Атиминум на адриатическия бряг и стига чак до Тавразия в подножието на Западните Алпи — петстотин километра, осеяни с толкова клиенти, колкото и павета!

— Ами добре са му дошли! — Марция бе не по-малко упорита от мъжа си. — Още малко и ще кажеш, че Скавър не трябва да строи и западния път, защото току-виж се облагодетелствал с нещо!

— Забравяш обаче за отклонението през Дертона, което ще трябва да свърже западния бряг с Емилиевия път. И всичко това ще носи неговото име, нали: Вия Емилии Скаври! Пфу!

— Винаги ще намериш за какво да недоволстваш! — заключи презрително съпругата му.

— Ти пък си просто една заслепена идеалистка! — не й остана длъжен той.

— Понякога започвам да се чудя защо ми трябваше да се влюбвам в теб.

— Не се безпокой, и с мен е същото.

В този миг се появи Юлила. Беше отслабнала твърде много, но без да е заприличала на скелет — и така от два месеца насам. Защото с времето девойката беше открила рецептата хем да си придава жален вид, хем да е достатъчно здрава, за да не се повтарят припадъците, които в един момент я бяха наплашили самата нея, че може да си отиде от този свят. Юлила трябваше да внимава — смъртта в никакъв случай не беше целта, която гонеше, пък и тя не беше дотолкова объркана, за да се поддава на крайности.

Всъщност момичето гонеше две цели едновременно: едната, да принуди Луций Корнелий Сула най-после да признае пред себе си, че я обича, и втората, така да въздейства на семейството си, че баща й да омекне и един ден, колкото и невероятно да изглеждаше това, да й разреши да се омъжи за Сула. Тя можеше и да е малка и разглезена, но в никакъв случай не прекаляваше дотам със самочувствието си, че да си мисли как баща й, който иначе се оставяше да го води за носа, и беше готов да изхарчи и малкото си спестени пари, за да й угоди, въпреки че я обичаше повече от всичко, да допусне грешката да я остави сама да си избира съпруг. Е, ако тя беше сговорчива като сестра си Юлия и доброволно го оставеше той да й потърси за спътник в живота, човек, за когото да е сигурен, че ще се грижи за нея, ще я обича и ще се държи с нея, както подобава на момиче в нейното положение, то никога не би я разочаровал. Но Юлила държеше повече от всичко на Луций Корнелий Сула, а какъв съпруг беше той за нея? Никога, ама никога баща й не би дал съгласието си двамата със Сула да се оженят, независимо какви доводи биха могли да му представят. Нито сълзи, нито молби, нито клетви във вечна любов щяха да му подействат. Каквото и да стореше Юлила, баща й нямаше да я остави на човек като Сула. Особено след като й беше изнамерил зестра от четиридесет таланта — един милион сестерции, които сега само чакаха в банката кой ще бъде щастливецът да ги вземе. Парите я превръщаха в желана партия за всеки и по никакъв начин Сула не би могъл да убеди Гай Юлий Цезар, че точно той е най-достойният за Юлила и че при това не я иска заради богатството й. Разбира се, ако той самият първо признаеше пред себе си, че такова е желанието му.

Като дете тя никога не беше издавала пред околните на какво волско търпение е способна, защото просто никога не й се бе налагало да го проявява. Но ето, че случаят се беше предоставил и като птичка, която упорито мъти стерилното си яйце, така и Юлила сега се беше зарекла да се държи докрай за единствената спасителна сламка, която й се подава. Защото си беше рекла веднъж завинаги, че ако наистина най-горещо от всичко на света желае да се омъжи за Сула, то само с търпение и постоянство би могла да надвие както неговия страх и сдържаност, така и родителската забрана на баща си. На нея й беше ясно, че по пътя може да се появят непреодолими препятствия, като например това, Сула да се ожени за друга, да напусне Рим или, най-лошото, да се разболее и да умре. И все пак правеше всичко по силите си да се бори по своя си начин срещу всяка от тези възможности, живеейки в същото време с болезнената мисъл, че човекът, заради когото е всичко това, никога повече не би желал да я види. Откъде знаеше ли? Откакто Сула се беше върнал в Рим, в продължение на няколко месеца тя го беше дебнала непрестанно, само и само да се сблъска за сетен път с неговите насмешки и обиди. Най-накрая, веднъж, когато двамата се бяха скрили от хорските погледи зад една тежка колона на Портикус Маргаритария, любимият недвусмислено й беше заявил, че ако не го остави на мира, то той ще напусне Рим завинаги.

Всъщност целият план на Юлила се беше развивал според епизодичните срещи, които си бе открадвала от Сула: началото беше още през януари, когато я бе нарекъл дебела и я бе пропъдил като куче. Именно тогава тя престана да яде сладки с надеждата, че ако поотслабне малко, ще си спечели благоволението му. Но уви… Когато той се завърна в Рим и започна да се държи с нея още по-грубо и безочливо, тя не само че не се отказа от намерението си, но с истинска сила на волята си забрани дори да мисли за храна. В началото й беше изключително тежко, но с времето, когато откри, че продължителното гладуване я е променило и организмът й е привикнал с малкото храна, която тя си позволяваше, Юлила вече нито страдаше от глад, нито изпитваше болки в стомаха.

И така, когато Луций Гавий Стих умря преди осем месеца след продължително и мъчително боледуване, планът на Юлила вече беше готов; оставаше й да се справи само с отделни подробности, като например как да опази тайната си от околните и как да поддържа най-добрия възможен баланс на хранене, с който хем да не подлага на опасност здравето си, хем да не отстъпва от намеренията си.

А със Сула се бореше посредством писмата си.

„Обичам те и никога няма да се уморя да ти го повтарям. Ако писмата са единственият начин да те накарам да се вслушаш в думите ми, тогава ще ги получаваш. С десетки. Със стотици. С хиляди, ако годините не променят решението ти. Ще те погълна, ще те удавя, ще те смачкам с купища писма. И какво по-типично римско от това да се пишат писма? Ние всички живеем от тях, така както и аз живея с единствената мисъл, че ти пиша. За мен това е като храната, която отбягвам, защото какво, че устата и стомахът ми са пълни, когато сърцето и душата ми остават гладни? О, мой жестоки, о, мой безмилостни и безжалостни любими! Как можеш да стоиш толкова далеч от мен? Защо не преминеш стената, която ни разделя, защо не се прокраднеш нощем в стаята ми, защо не дойдеш тук при мен да ме целунеш, да ме разкъсаш от целувки? Но знам, че никога не ще го сториш. Чувам те как си го казваш на глас. Дори и тук, в моето ужасно и омразно легло, където бавно угасвам, те чувам как ми отказваш. Какво съм сторила, за да заслужа подобно безразличие, подобно хладно презрение? Навярно някъде дълбоко под бялата ти кожа се е скрило едно мъничко човече и в това мъничко човече, което търси твоята закрила, се е събрала цялата ми същност на жена. А ето, аз живея без нея, живея без себе си, превърнала съм се в едно бледо подобие на истинската Юлила, което от ден на ден увяхва все повече и повече, за да изчезне завинаги. Един ден няма повече да ме има и единствено мъничкото човече, загнездило се под кожата ти, ще остане, за да ти напомня за мен. Ела да ме видиш, ела да видиш в какво си ме превърнал! Ела да ме целуваш, да ме разкъсваш от целувки. Защото те обичам!“

С храната обаче беше по-трудно. Решена за нищо на света да не възвърне предишното си тегло, колкото и да не й се искаше, Юлила трябваше да се убеди, че постоянно губи килограми. Стигна се дотам, че един ден, след като всички римски лекари се бяха изредили през стаята й в напразни опити да я излекуват, един от тях бе отишъл при Гай Юлий Цезар и от името на всички недвусмислено му беше заявил, че дъщеря му ще трябва да бъде хранена насила. Разбира се, както можеше да се очаква от лекарите, те самите нямаха намерение и пръста си да мръднат по въпроса, а оставиха всичко на гърба на бедното семейство. И така, цялото домакинство, от най-новия роб до Гай, Секст, Марция и самия Цезар, се беше мобилизирало като за генерално сражение с надеждата нещо да се оправи. Но самата битка се превърна в кошмар, за който по-нататък никой не искаше дори да си спомня. Юлила крещеше, врещеше и пищеше, сякаш хората около нея не искаха да й вдъхнат живот, ами напротив, бяха я нападнали единствено с мисълта как да я уморят до смърт. С каквито сили й бяха останали, тя се дърпаше от ръцете им, повръщаше веднага каквото й беше натикано насила в устата, плюеше по мъчителите си и което беше най-страшното, непрестанно се задавяше с трохите хляб, принуждавайки в крайна сметка Цезар да даде сигнал за отбой. Семейството остави гладуващата на мира и незабавно се събра на съвещание. Беше решено единодушно, че каквото и да става, Юлила няма повече да бъде принуждавана да приема храна.

Но писъците й се бяха разнесли из целия квартал, така че, колкото и да не му се искаше, Цезар се превърна в обект на клюки и догадки. Нямаше човек наблизо, който да не знае, че сенаторът Цезар си има неприятности. Не че досега в семейството бяха гледали на поведението на Юлила като на нещо срамно и унизително, което трябва да остане в дълбока тайна, но просто баща й ненавиждаше клюкарството и винаги се бе старал да не дава повод за слухове.

И колкото и да е странно, първа се притече на помощ не друга, а съседката Клитумна, донесла легендата за някаква магическа храна, за която гарантираше, че Юлила няма да я откаже и че стомахът й ще я приеме без никакви усложнения. Цезар и Марция на драго сърце я приеха у дома си, а пък тя на драго сърце им заразправя своята изпитана рецепта.

— Трябва първо да откриете някоя дойна крава — придаваше си важност Клитумна, която не можеше да скрие, че й е приятно, задето Цезар й обръща такова внимание. — Знам, че няма да е лесно, но доколкото съм чувала, във Валис Каменарум все още се срещат тук-таме хора, които отглеждат крави и ги доят редовно. И така, наливате една голяма купа прясно издоено мляко, счупвате едно кокоше яйце и добавяте три лъжици мед. Разбивате, докато се появи пяна, и прибавяте голяма чаша червено вино. Ако сложите виното, преди да сте разбъркали, просто няма да се получи хубава пяна. Ако имате стъклени чаши — още по-добре, видът на питието е достатъчно апетитен, за да изкуши и най-големия гладник: цялото в розово-червено, а отгоре с жълта пяна. Стига да го приеме стомахът й, момичето повече няма и да знае какво е това болест — говореше Клитумна, която си беше припомнила как навремето и родната й сестра беше прибягнала до гладуване, след като не й бяха позволили да се омъжи за един змиеукротител от Алба Фуценция — да се чуди човек откъде го беше намерила!

— Ще опитаме — увери я Марция, която трудно сдържаше напиращите сълзи.

— Навремето сестра ми се оправи с това, и то доста добре — въздъхна съседката. — Мина време, тя съвсем забрави за своя змиеукротител и се хвана с бащата на скъпичкия ми Стих.

Цезар скочи на крака.

— Още сега ще пратя някого до Валис Каменарум. — Той излезе, но след миг се показа отново. — Ами кокошето яйце? Трябва ли задължително да се бъде снесено десето или може да бъде обикновено?

— О, навремето използвахме най-обикновени яйца — успокои го Клитумна, облегнала се удобно на стола си. Ако използваме по-особени, току-виж сме развалили с нещо сместа.

— Ами медът? — настояваше бащата. — Може ли да е обикновен мед от Лациум или да потърся химетийски, или знам ли и аз какъв, дето не е пушен?

— Най-обикновен латински мед ще свърши работа — твърдо заяви Клитумна. — Кой знае? Може би тъкмо пушекът в обикновения мед е бил разковничето на загадката. Нека не се отклоняваме от рецептата си, Гай Юлий.

— Много добре — съгласи се той и изчезна повторно.

— Дано само стомахът й го приеме! — с треперещ глас се обади Марция. — Само да знаеше, съседке, направо се чудехме какво да правим.

— Разбирам ви напълно. Но да не вдигаме толкова шум. Нищо няма да ви помогне, ако Юлила разбере колко се тревожите — добави тя, която, стига да не се отнасяше до нея самата, винаги беше способна да разсъждава трезво. Всъщност, ако само подозираше за камарите писма, които Юлила пращаше на Сула, нищо чудно с чиста съвест да я оставеше да умре. Сега обаче съседката беше в плен на скръбта и не можеше да таи подобни злокобни помисли. — Във всеки случай не искаме след племенника ми и някой друг да си отиде толкова скоро, нали? — подсмръкна тя.

— Дори не и искам да си го помисля! — не се сдържа да възкликне Марция. Но понеже и на нея й се щеше да се покаже поне малко състрадателна, нямаше как на свой ред да не запита: — Надявам се, че вече малко ти е минало след смъртта на племенника ти. Знам, че е много трудно да забравиш близък, но все пак…

— Е, държа се някак — опита се да бъде духовита Клитумна. Дълбоко в себе си тя щеше още дълго време да скърби за Стих, но не можеше да не си признае, че откакто той си беше отишъл, животът с миличкия й Сула бе станал доста по-лек. При мисълта за доведения си син тя въздъхна дълбоко, без да знае колко много заприличваше в този миг на Юлила.

Разговорът обаче се оказа само пръв от многото, които последваха. След като вълшебната рецепта на Клитумна проработи, нямаше как по-нататък вратата на Цезар да остане затворена пред иначе простата му и изключително досадна съседка.

— Да си благодарен — жалваше се Гай Юлий Цезар, който бе придобил навика всеки път, щом чуе пискливия гласец на Клитумна в атрия, да се крие в кабинета си, — понякога може буквално да ти съсипе живота!

— О, Гай Юлий, не бъди толкова проклет! — мъмреше го Марция. — Клитумна е наистина много мила с нас, а пък ние няма защо да я засягаме, което нищо чудно и да направим, ако продължаваш толкова упорито да я отбягваш.

— Знам, че е много мила с нас! — Вдигна отчаяно ръце главата на семейството. — Нали точно от това се оплаквам!

Ако Юлила само знаеше в каква степен планът й усложнява живота на Сула, навярно би се почувствала наистина удовлетворена. Но нямаше как да го научи, след като любимият й правеше всичко по силите си никой да не разбере какво го гризе отвътре, и се отнасяше с възможно най-голямо пренебрежение към неприятната й болест всеки път, когато Клитумна се връщаше от поредното си посещение у съседите и с подробности разправяше какво било състоянието на момичето, позволило й да обере лаврите на лечител — чудотворец.

— Колко би било хубаво, ако някой ден и ти се отбиеш при бедното девойче — предложи веднъж с треперливия си гласец тя, някъде по времето, когато Марк Юний Силан повеждаше седемте си величествени легиона по Фламиниевия път на север. — Толкова често пита за теб, Луций Корнелий.

— Имам си достатъчно много работа, за да си губя времето в посещение на някаква си скучаеща Цезарка — сряза я грубо Сула.

— Каква нагла лъжа! — на свой ред се нахвърли Никополис. — По-голям мързеливец от теб през живота си не съм виждала!

— И кой ме превърна в такъв мързеливец? — извъртя се рязко той към любовницата си, която, като видя свирепото му изражение, побърза да отстъпи назад. — Защо сега не си гледам работата ли аз? Защо не марширувам със Силановите легиони срещу германците ли? Ами помислете малко и ще се сетите.

— Всъщност защо наистина не се записа доброволец? — реши да го подразни гъркинята. — Ако не си разбрал, този път наборните комисии дотолкова пренебрегнаха имуществения ценз, че не виждам защо ти с твоето име не се опита да бъдеш взет легионер.

Сула нервно присви устни в привичната си кисела усмивка, която разкриваше острите му кучешки зъби и твърде красноречиво издаваше моментното му настроение.

— Аз, патрицият Корнелий да марширувам редом с цялата измет на Рим? Как си го представяш? По-скоро направо бих се продал в робство на германците!

— Нищо чудно и това да стане, ако никой не ги спре. Наистина, Луций Корнелий, омръзнало ми е да те гледам как сам се превръщаш в най-големия си враг! Ама виж се само, веднъж Клитумна те е помолила за нещо, и то какво — да направиш някаква си дребна услуга на едно умиращо момиче, а ти си готов да ни изядеш, задето сме посмели да ти отнемем от скъпоценното ти време… ама наистина понякога ме вбесяваш!

В очите й проблеснаха палави искрици.

— В крайна сметка, Луций Корнелий, трябва да признаеш, че откакто Луций Гавий се помина в толкова подходящ момент, че повече не може, животът ти стана доста по-лек. — Тя тихичко си затананика популярна песничка, в която се разправяше как някой си бил убил своя съперник в любовта и как това му се било отразило добре. — В по-о-одходящ моме-е-ент! — завърши тя песничката.

Лицето на Сула придоби тебеширен цвят, но все пак си остана някак безизразно.

— Скъпа Никополис, защо не се поразходиш до брега на Тибър и не ми направиш неоценимата услуга да скочиш във водата?

И така, за да не се стигне до нежелани ексцесии, въпросът за Юлила беше оставен за по-нататък. Но тя представляваше заплаха, и то заплаха, която с всеки ден надвисваше все повече и повече над главата на нарочения й любим. Сула се гърчеше в страхове и съмнения, но нямаше как, той беше съвсем безпомощен, толкова безпомощен, че дори не му оставаха сили да изиграе поредния си циркаджийски номер и да угоди на разтревожената Клитумна. Току-виж някой ден глупавата Юлилина робиня бъде хваната как носи писмата на господарката си, току-виж хванали и господарката й как драска поредното си послание… И какво щеше да стане тогава с него? Кой ще му повярва, когато тръгнеше да се оправдава, че няма пръст в цялата тази история? Не стига, че миналото му беше тъмно, ами ако някой ден се разчуеше, че той, Сула, е покварил едно невинно момиче, при това патрицианка, дъщеря на сенатор, то тогава никой, ама никой цензор не би си позволил лукса да го впише в списъка на сенаторите. А той вече беше решил веднъж завинаги, че ще влезе в Сената.

Това, което най-много му се искаше да стори, беше просто да се махне от Рим, но не смееше — знаеше ли в негово отсъствие какви можеше да ги свърши момичето? А колкото и да не му се щеше да си го признае, не му даваше сърце да я изостави, преди да се е оправила от болестта си. Макар и да си беше сама виновна за увреденото си здраве, Юлила заслужаваше повече загриженост. Като някакво животно в клетка умът на Сула постоянно се въртеше в неясна окръжност, неспособен да се спре на нищо сигурно, неспособен да се насочи към някой логичен път как да излезе от затрудненото положение, в което беше попаднал. Често се случваше да бръкне в едно от чекмеджетата на античните шкафове с имената на предците му, за да извади оттам изсъхналия венец от трева, да го подържи за малко в ръце и да изплаче мислено яростта и тревогата си върху него. Защото вече си беше поставил цел в живота, знаеше къде иска да стигне и какво иска да стори, а в същото това време се появяваше едно полудяло момиче, което му поднасяше куп усложнения. И все пак не беше ли същото това полудяло момиче с неговия венец от трева, което го бе подтикнало да тръгне по пътеката към славата и могъществото? Какво трябваше да направи? Какво? То и без Юлила му беше достатъчно трудно да се оправя из блатото на подлите си намерения, където само една погрешна стъпка можеше да го прати на дъното…

Понякога дори се замисляше не е ли по-добре да се самоубие — представяте ли си, да си го мисли той, който от всички хора по земята най-малко би се изкушил от подобна възможност, — и да потъне завинаги в света на сънищата и фантазиите си, там, където всичко тече по мед и масло. Но дори и в тези мигове на сладки мечти Сула отново се сещаше за Юлила. Защо? Той не я обичаше и не беше способен изобщо да обича някого. И все пак имаше моменти, когато усещаше как я желае, как му се иска да я хапе, да я целува, да я обладае, докато я чуе да крещи от екстаз и болка. Но се случваше и обратното: да лежи безсънен между любовницата и мащехата си и мислено да се отвращава от нея, да се вижда как я е стиснал за тънкото вратле, как насреща му се кокорят изпъкналите й очи, как лицето й се оцветява в розово-червено, а последните глътки живот изтичат капка по капка от изпразнените й дробове. Но това нямаше да попречи още на другата сутрин поредното писмо да пристигне… Защо той просто не хвърлеше тези хартийки на боклука, или още по-добре, не ги занесеше на баща й и не му заявеше разгневен, че е крайно време този тормоз да престане? Така и не посмя да извърши нито едното, нито другото. Напротив, изчиташе ги от край до край, и то по десет-дванайсет пъти, чакаше робинята да му пусне новото в синуса на тогата някъде на улицата, по възможност в тълпата, където никой да не забележи, и всяко писмо неизменно завършваше своя кратък път във все същия проверен скришник — семейните шкафове.

Но все пак удържа на думата си никога повече да не я види.

Пролетта премина в лято, а лятото от своя страна се изгуби в „кучешките“ дни на секстилис[6], когато Сириус, Кучешката звезда, злокобно се облещи над погубвания от горещините Рим. И тогава изведнъж, когато легионите на Силан уверено маршируваха срещу течението на Родан и се готвеха за предстоящото сражение с германските пълчища, в Централна Италия започнаха поройни дъждове. Дъждове, които като че ли нямаха никакво намерение да спират. За жителите на слънчевия Рим това беше по-голямо наказание дори от кучешките горещини на секстилис, защото освен че дъждовете действат потискащо и те смущават в ежедневните ти навици, в случая те носеха реалната заплаха от наводнение, а и пречеха на всякакъв род обществена дейност. Пазарите не работеха, политическият живот замря, съдебните процеси трябваше да се отлагат, което пък доведе до рязкото увеличаване на престъпността. Мъжете изведнъж започнаха да откриват изневерите на жените си, което пък ги принуждаваше да прибягват до кървави саморазправи; складовете за зърно подгизваха и запасите се разваляха от тежката влага; от покачването на Тибър повечето обществени нужници се задръстваха, а придошлите води понасяха из града цели купища фекалии; Марсовото и Ватиканското поле изчезнаха под няколко пръста вода, което пък доведе до липса на зеленчуци, а някои от нескопосано построените инсули в тези части на града се покриха с огромни зеещи пукнатини и безславно започнаха една след друга да рухват. Гражданите започнаха масово да простиват; старите и болнавите си заотиваха, покосени от пневмония, докато по-младите ставаха жертва на грип и ангина; най-страшна обаче се оказваше онази тайнствена болест, незачитаща нито възраст, нито пол, която парализираше цялото тяло на засегнатия и дори той да оцелееше, оставяше го с по някой изсъхнал крайник, който вече за нищо не можеше да служи.

Клитумна и Никополис започнаха да се бият всеки ден и пак всеки ден гъркинята намираше начин да прошепне на ухото на Сула как Стих си бил избрал най-подходящия момент да умре.

Чак след две седмици на непрестанен дъжд ниските облаци се разкъсаха окончателно и като оставиха на вятъра да ги разнесе далеч на изток, позволиха на слънцето отново да се покаже. Рим се беше изгубил в мъгла от изпарения. Както от паветата по улиците, така и от керемидите по покривите се издигаха все същите езичета пара, от които почти не можеше да се диша. Всеки балкон, всяка лоджия, перистил, дори прозорец се скриха под насъбралото се през двете дъждовни седмици пране, което допълнително изпълваше въздуха с неприятна влага. В домовете, където имаше бебета, като например този на търговеца — лихвар Тит Помпоний, изведнъж се оказа, че повече не съществува вътрешна градина, ами на нейно място се е появила гигантска сушилня, където са прострени цели камари изпрани пелени. Обувките трябваше да бъдат старателно почистени от плесента, всеки свитък във всяка библиотека — разгънат и внимателно проверен не е ли станал и той обект на нечие гъбешко нападение, раклите и долапите с дрехи — проветрени и подредени наново.

Но всяко зло за добро: задушливата влага беше причина за изключително богат сезон за гъбарите, които едва се оправяха с невероятните количества гъби около града. И така, след като цяло лято само си бяха мечтали за тях, всички римляни, бедни и богати, се впуснаха лакомо да си похапват ароматните чадърчета.

Сула отново стана жертва на Юлилиното творчество, след като в продължение на двете дъждовни седмици се беше крил от робинята й. Не стига това, ами с всеки миг му се струваше все повече и повече, че не издържа на натрапчивата римска влага, която го обграждаше отвсякъде и нищо чудно заедно с принудителната му кореспонденция с младата съседка да го докарат до пълно умопомрачение. Трябваше на всяка цена да избяга от Рим, пък ако ще и само за един ден. Но Метробий и покровителят му Сцилакс точно по това време бяха на почивка в Куме, а Сула не би искал да прекара този ден за отпускане сам. Затова реши да вземе със себе си Клитумна и Никополис и да ги заведе на любимото си място извън града.

— Хайде, момичета! — подкани ги той на третата поред слънчева сутрин. — Слагайте си хубавите дрехи и да ви водя на разходка!

Момичетата — които естествено отдавна бяха престанали да се чувстват такива — го изгледаха с кисела насмешка, присъща на всеки, който едновременно се чувства потиснат, но и за нищо на света не желае да забрави тази си потиснатост. Нито една от двете не понечи да се надигне от леглото, дори и след като заради влажната нощ чаршафите се бяха пропили целите с пот.

— И двете се нуждаете от чист въздух — настоя Сула.

— Дошли сме да живеем на Палатина именно защото тук на въздуха нищо му няма — обърна му гръб Клитумна.

— В момента палатинският въздух не е по-добър от този, където и да било другаде в Рим — навсякъде се носи единствено смрадта на клозети и застояла вода — възрази й той. — Хайде, ставайте! Наел съм кола, която ще ни отведе до Тибур… ще хапнем на полянка в гората, ще видим дали няма да хвана някоя и друга риба, ако не хвана, ще си купим, както и някое прекрасно зайче, току-що уловено в капана. И преди да се е стъмнило, ще сме се върнали у дома трижди по-щастливи, отколкото сме тръгнали сутринта.

— Не — отсече Клитумна, настроена да спори, ако ще и до вечерта.

Но Никополис като че ли започваше да се колебае.

— Ами…

Това беше достатъчно за човек като Сула.

— Приготви се, връщам се след малко — каза той и блажено се протегна. — Омръзнало ми е между тези четири стени!

— И на мен също — съгласи се гъркинята и стана от леглото.

Сула отиде до кухнята да нареди робите да приготвят храната, но когато се върна, Клитумна така и не беше помръднала, ами продължаваше да гледа към стената.

— Няма ли да дойдеш? — подкани я за последен път Сула, докато си навличаше чиста туника и си връзваше тежките обувки.

Но тя не отговори.

— Както щеш. — Изгуби се той зад вратата. — Ще се видим довечера.

Клитумна пак мълчеше.

И така, на излет щяха да отидат само Никополис и Сула, натоварени с цял чувал храна, която готвачът набързо беше нахвърлял, сам съжалявайки, че не го канят да ги придружи при излета им. На долния край на стълбите на Как ги чакаше наетата двуколка. Сула подаде ръка на Никополис да се настани на мястото за пътниците, а сам се качи отпред на капрата.

— Тръгваме — весело хвана той юздите, изпълнен с почти забравено чувство за свобода и простор. За да бъде искрен пред себе си, трябваше да отбележи, че отказът на Клитумна да ги придружи ни най-малко не го натъжаваше. Никополис му беше достатъчна компания.

— Дий! — подвикна той на мулетата, те го послушаха и поеха с грациозна крачка напред. Двуколката заскърца надолу по склона към Мурциевата долина, в която беше издигнат Големият цирк, и през Капенската порта напусна града. Уви, в началото гледката не беше нито радостна, нито дори живописна, защото обиколният път, по който Сула беше решил да поеме, за да излезе от източната страна на града, беше в тази си част целият опасан от гробища. Надгробни камъни до надгробни камъни… Дори не се виждаше някой по-внушителен мавзолей или гробница, в която да почива прахът на някоя по-важна особа — знатните имаха своите гробове покрай главните пътища, — ами само най-обикновени надгробни камъни, каквито можеше да си позволи простолюдието. Всеки римлянин, както и всеки грък, независимо беден или богат, свободен или роб, мечтае как някой ден, след като умре, ще му бъде издигнат величествен паметник, който да удостовери пред целия свят, че въпросният някой е съществувал. За тази цел всички бедняци и роби ставаха членове на погребалните общества, за чиито фондове похарчваха и всяка спестена пара. Самите фондове бяха грижливо влагани в печеливши предприятия. Както всички други хора по света, така и римляните знаеха, и то твърде добре, що е то мошеничеството и злоупотребата с чуждите пари, но средствата на погребалните общества бяха толкова зорко пазени от членовете, че натоварените с финансовите отговорности нямаше как да не бъдат честни. Защото за римляните едно добре уредено погребение и един хубав надгробен паметник означаваха много.

В самия център на обширния некропол, заемащ цялата площ на Есквилинското поле, се образуваше кръстопът и на него, сред горичка от разлистили се свещени дървета, се издигаше масивният храм на Венера Либитина. Вътре се пазеха регистрите с имената на всички покойни римски граждани, както и безбройните ракли с пари, пълнени от таксите за въпросното записване. Благодарение на тази си дейност храмът беше натрупал несметни богатства, които, ако и да се водеха на държавата, си оставаха единствено за светилището. Онази Венера, на която беше посветено то, беше Венера, богинята на мъртвите, не на живите, Венера, която съблюдава пълното изчезване на възпроизводителните сили у човека. А горичката около храма й се беше превърнала в сборно място за гилдията на римските предприемачи. Зад храмовия двор на Венера Либитина имаше обширно пространство, където се издигаха погребалните клади, а зад тях беше бедняшкото гробище, където постоянно се изравяха и заравяха ями, а в тези ями безразборно се изсипваха трупове, негасена вар и пръст. Иначе малко бяха онези, граждани или не, които получаваха правото да бъдат погребвани, като изключим евреите, погребвани в определения за тях кът от некропола, и аристократите от знатната фамилия на Корнелиите, които имаха своите гробници покрай Апиевия път. Всъщност оказваше се, че повечето монументи, превърнали Есквилинското поле в същински каменен град, пазеха само урни с пепелта на мъртвите, а не самите разлагащи се трупове. Никой нямаше право да бъде погребан в рамките на свещените римски граници, дори най-достойният.

Когато двуколката най-сетне мина под арките на двата акведукта, носещи вода от хълмовете на североизток от града, гледката скоро се промени. Във всички посоки се виждаха ферми и дворове, отпърво най-много бяха зеленчуковите градини, но по-нататък се разпростираха и пасбища, и житни ниви.

Въпреки поразиите, нанесени от пороите на Тибуртинския път (дебелият пласт чакъл, прах от туфи пясък, който трябваше да покрива камъните, беше целият отнесен от водите), двамата пътници в двуколката си прекарваха добре. Слънцето напичаше, но затова пък имаше вятър, който ги разхлаждаше приятно. Чадърът на Никополис беше достатъчно голям, за да може да скрие в сянката си едновременно млечнобялата кожа на Сула и нейната собствена, напомняща цвят на маслина, а мулетата се оказаха достатъчно любезни да не се инатят много. Самият Сула пък беше достатъчно умен, за да не тръгне да им дава ненужно зор и оставяйки ги сами да държат пътя, се радваше на гледките.

Да отиде човек до Тибур и да се върне за един ден, беше непосилна задача, но местенцето, което той си беше набелязал, всъщност се намираше на половината път, и то преди баира. На известно разстояние от Рим се намираше гора, която се разпростираше нагоре по вълнообразните възвишения, за да стигнат до Голямата скала, най-високата планина в цяла Италия. Гората се засичаше косо с пътя, който вървеше из нея може би около километър-два, преди да излезе отново на открито и да се спусне към долината на реката Анио, известна с плодородната си земя.

В самата гора земята не беше тъй мека и разкаляна, както из полето, та Сула спокойно можеше да отбие двуколката и да поеме по някакъв коларски път между дърветата. По едно време спря.

— Пристигнахме. — Скочи той от мястото си и се обърна да подаде ръка на Никополис, която се беше схванала от пътуването и изглеждаше леко кисела. — Знам, че не изглежда многообещаващо, но ако си направим труда да се поразходим още по-навътре в гората, ще ти покажа едно местенце, което със сигурност си е струвало разкарването.

Но първо разпрегна мулетата и ги спъна, сетне издърпа двуколката встрани от пътя, за да я скрие в сянката на някакви храсти, извади торбата с храната и гордо я метна през рамо.

— Откъде си се научил да се оправяш с мулета? — зачуди се Никополис, докато го следваше и внимателно гледаше в краката си да не се препъне.

— Всеки, който е работил на римското пристанище, разбира малко от мулета — подхвърли той през рамо. — Няма защо да бързаш! Наблизо сме, а никой не ни гони.

Наистина бяха дошли навреме и нямаше от какво да се притесняват. Още беше началото на септември и дванайсетте часове на деня все още се въртяха около шейсет и петте минути; а когато двамата влязоха в гората, оставаха още цели два часа до пладне.

— Това не е девствена гора — обясняваше Сула, — заради което и не се виждат пънове. В по-стари времена земята е била обработвана и наоколо са се ширели житни ниви, но след като Рим започнал да си доставя зърно от Сицилия, Сардиния и Африка, хората се преселили в града и оставили мястото на дърветата. Защото почвата е неплодородна.

— Какво ти става днес Луций Корнелий, направо ме удивляваш — възкликна Никополис, която все гледаше да не изостава от спътника си с неговите големи, равномерни крачки. — Откъде знаеш толкова много?

— Такъв ми бил късметът. Чуя ли нещо или прочета ли го някъде, запомням го.

Двамата излязоха на една великолепна полянка, потънала в зеленина, където насред тревата надничаха различни цветя — цяла вселена в розово и бяло, сред която окото привличаха пълзящите рози, както и също така розово-белите цветове на изкласилия вълчи боб. Насред полянката течеше поточе, чиито забързани води, придошли от двуседмичния порой, заливаха всичко наоколо. Коритото на поточето беше осеяно с камъни, които го разделяха на тесни ръкави, дълбоки, спокойни вирове и пенливи каскади. По повърхността на водата весело играеха слънчевите отражения, а наоколо хвърчаха птички и водни кончета.

— Колко е красиво тук! — възкликна жената.

— Открих това място миналата година, по времето, когато се бях махнал от къщи — рече Сула, оставяйки торбата с храната на сянка. — Счупи ми се колело точно при разклона и трябваше да кача Метробий на едно от мулетата, за да търси помощ. Докато го чаках, реших да пообиколя местността и попаднах тук.

Никополис не се почувства никак поласкана да разбере, че Метробий, към когото тя се отнасяше едновременно с презрение и страх, е бил удостоен пръв да се наслади на приказната гледка наоколо. Но предпочете да не казва нищо, ами само се отпусна в тревата и изчака Сула да извади от торбата големия мех вино. Той остави меха в един вир, където камъните да го притискат и да не му позволяват да се понесе по течението. После свали туниката и обувките си: всичко, което носеше върху себе си.

Ведрото настроение не го беше напуснало, напротив, беше се вселило още по-дълбоко в душата му. Той се протегна усмихнат и се огледа на всички посоки с блажено изражение, което нямаше нищо общо с Метробий, нито с Никополис. Удоволствието му идваше просто от самия факт, че за миг се е разделил с всички условности и в същото време лишения, с които му се налагаше постоянно да се сблъсква в ежедневието си, че е попаднал някъде, където да си каже, че времето е спряло, политиката не съществува, обществото не е разделено на класи, а парите още не са измислени. Истински щастливите му мигове бяха толкова редки и така неравномерно осеяни по дългата пътека на живота му, че и сега можеше да си ги припомни до един, при това с такава яснота, сякаш ги беше преживял току-що: така например спомняше си за деня, в който драсканиците по пергамента престанаха да бъдат просто куп неразбираеми знаци, ами се превърнаха в съвсем отчетливи мисли; за мига, когато един изключително мил и отзивчив човек го беше научил да цени прелестите на любовния акт, за невероятното чувство за освобождаване, което го беше споходило след смъртта на баща му… И сега си даваше сметка, че тази поляна насред гората е единственото парче земя, което някога бе могъл да нарече своя, в смисъл такъв, че никой друг, освен него не би си направил труда да дойде и да й се наслади. И това беше всичко. Всичко. От тези четири мига никой не беше свързан с някаква конкретна естетическа или плътска наслада; те представляваха просто четири етапа в развитието му като личност: придобиването на знания, приучаването към тайните на еротиката, освобождаването от бащиния авторитет и сега — освобождаването от законите на собствеността. Това бяха нещата, които Сула ценеше, които търсеше.

Никополис го наблюдаваше запленена, без да има дори най-малка представа на какво се дължи щастливото му излъчване, и почти несъзнателно се наслаждаваше на огряната от слънцето неземна белота на кожата му гледка, която досега никога не й се бе показвала, както и на огненозлатистите къдрици по главата, гърдите и слабините му. На подобно изкушение трудно можеше да се устои. Тя посегна към лятната си роба, с едно движения я смъкна от себе си, после с още едно разтвори ризата си, която се закопчаваше отпред, свали я и на свой ред остави на слънчевите лъчи да галят голотата й.

Двамата със Сула нагазиха в един въздълбок вир, където едва не им спря сърцето от студ. Все пак останаха достатъчно дълго, за да свикнат с ледената вода, а в това време Сула се заигра с набъбналите зърна и пленителните гърди на приятелката си. Най-накрая двамата излязоха от водата и докато чакаха да изсъхнат върху меката трева, се любиха. След което си изядоха обяда — хляб, сирене, твърдо сварени яйца, пилешки крилца, обилно поливани с изстуденото вино. Никополис направи венец от цветя за Сула, после сви и един за себе си и започна да се въргаля из тревата без друга мисъл, освен че се радва на живота.

— Прекрасно е! — въздъхна тя. — Клитумна просто не знае какво изпуска.

— Клитумна никога не знае какво изпуска — заяви той.

— О, не знам — малко лигаво му отвърна Никополис, у която отново запламтяваха палавите искрици. — Знам само, че Стихчо — Свинчо вече го изпусна.

И започна отново да си напява песенчицата за убийството, надявайки се да улови някой тревожен или гневен поглед у любовника си, както и стана. В интерес на истината тя не вярваше Сула да има някакъв пръст в загадъчната смърт на Стих, но откакто веднъж беше намекнала нещо подобно, а той бе реагирал като опарен, беше й станало навик от време на време да го гъделичка с привидното си любопитство.

Но не биваше да прекалява. Тя скочи на крака и подаде ръка на Сула, който се беше излегнал до нея.

— Хайде, мързеливецо, искам да се поразходя и да се поразхладя.

Той послушно се изправи, хвана я за ръката и заедно с нея се скри под клоните на близките дървета, където краката им стъпваха в килим от шума, стоплен от лъчите на благодатното слънце. Истинско удоволствие бе да си бос в такъв момент.

И изведнъж какво се показа насреща им! Цяла миниатюрна армия от най-апетитните гъби, които Никополис някога беше виждала. Една-единствена нямаше да е нахапана от насекоми или настъпена от животинска лапа, всички „войничета“, стройни и изправени, до едно бяха облечени в чисто бяло, скрити под дебели и месести чадърчета и изкусително лъхаха на земя.

— О, чудесно! — зарадва се тя и се наведе към гъбите.

Сула направи недоволна гримаса.

— Хайде сега!

— А не, няма да ми правиш истории само защото ти не ги обичаш! Моля те, Луций Корнелий, моля те! Иди до торбата и ми донеси кърпа — ще си набера от тези за вечеря — вече беше решена Никополис.

— Може да не са ядливи. — Не помръдна от мястото си той.

— Глупости! Разбира се, че са ядливи! Виж! Плочките им не са скрити, няма петна, не са червени. Освен това ухаят прекрасно. А и това не е дъб, нали? — Погледна тя дървото, под което бяха открили гъбите.

Сула се вгледа по-внимателно в големите, силно разчленени листа и изведнъж пред очите му отново се показа нещо като видение: да, тук определено имаше своя пръст неговата богиня — закрилница.

— Не, не е дъб — съгласи се той.

— Тогава моля те! Моля те! — настоя Никополис.

Той въздъхна.

— Е, добре, щом толкова настояваш.

И така, миниатюрната армийка беше изклана до крак от Никополис, която грижливо откъсваше гъба подир гъба, за да я загърне в кърпата, която Сула беше донесъл, а после да прибере вързопа в торбата, където скъпоценната стока да не се развали от горещината.

— Така и не мога да разбера защо с Клитумна не ядете гъби — започна тя, след като двамата се бяха качили отново на двуколката и мулетата доволно поеха към оборите си.

— Никога не съм ги обичал — отговори й Сула, който видимо не се вълнуваше от въпроса.

— Толкова по-добре, всички ще са за мен — изкикоти се тя.

— И какво толкова им хареса точно на тези? — на свой ред попита той. — По това време на всеки пазар предлагат купища, при това доста евтино.

— Да, но тези са си мои — опита се да му обясни. — Аз си ги открих, аз видях колко са хубави, аз ги набрах. Онези по пазарите са стари, целите на дупки, в червеи, паяци и какво ли още не. Моите са много по-вкусни, гарантирам ти.

И наистина гъбите на Никополис бяха много вкусни. Когато ги занесе в кухнята, готвачът ги огледа подозрително, но трябваше да признае, че не можа да открие нищо нередно у тях.

— Само ще ги запържиш малко в зехтин — заръча му Никополис.

Случи се така, че точно същата сутрин един от робите беше донесъл от пазара огромна кошница с евтини гъби, така че цялата прислуга получи правото да вкуси от тях, сиреч да се налапа до преяждане, което беше основното занимание на всеки от тях през целия ден. Затова и никой не се изкуси да си открадне някоя от нейните. Готвачът ги запържи, колкото да омекнат и да се затоплят, после ги изсипа в една голяма чиния, посипа ги с черен пипер, поля ги със сок от лук и ги прати в триклиния на Никополис. Тя се залови сериозно с тях, още повече че излетът я бе накарал да огладнее. Да не говорим, че самата мисъл как Клитумна се е излъгала, допълнително й изостряше апетита. А Клитумна наистина съжаляваше, тъй като в мига, в който Сула и Никополис вече бяха достатъчно далеч, за да не може някой от робите да ги настигне, на нея изведнъж й се беше променило мнението за излета и не й оставаше нищо друго, освен да си гризе ноктите от яд, че не е отишла с двамата. И след като през цялата вечер те само й натякваха колко чудесно си били прекарали, тя стана съвсем раздразнителна и накрая дори заяви, че смята тази нощ да спи сама.

Чак осемнайсет часа по-късно Никополис усети първите болки в корема си. Започна да й се вие свят и да й се повръща, но за щастие не я хвана разстройство и в крайна сметка реши, че и по-страшно е виждала. Ала когато отиде да се изпикае, в урината й имаше кръв, което вече я разтревожи истински.

Веднага бяха повикани лекари. Цялата прислуга беше вдигната на крак, включително и за да търси Сула, който се беше вдигнал рано сутринта и беше запрашил в неизвестна посока.

Пулсът на Никополис се ускоряваше все повече и повече, а кръвното й налягане постоянно спадаше. Докторите стояха с каменни физиономии и се чудеха какво да правят. Скоро болната получи конвулсии, дишането й се забавяше, сърцето й започна да прескача и в крайна сметка тя изпадна в безсъзнание. И как тъй се случи, че никой не се сети за гъбите.

— От бъбреците е — заяви Атенодор Сицилийски, който вече си беше спечелил името на най-добрия лекар в целия Палатин.

Останалите само потвърдиха диагнозата му.

Докато намерят Сула и той се върне тичешком у дома си, Никополис вече беше издъхнала, получавайки масивен кръвоизлив — според лекарите беше станала жертва на пълен срив на жизнените си системи.

— Трябва да извършим аутопсия — рече Атенодор.

— Съгласен съм — заяви Сула, който естествено премълча за гъбите.

— Заразно ли е? — тревожеше се Клитумна, която изведнъж се усети остаряла, болна и ужасно самотна.

Всички я успокоиха, че не е.

Аутопсията само потвърди диагнозата за бъбречна и чернодробна недостатъчност: и единият, и другият орган се бяха подули и бяха потънали в огромни кръвоизливи. Обвивката на сърцето също беше цялата в кръв, както и стомахът, и червата. Невинната гъба, наречена кой знае защо „Унищожителя“, си беше свършила добре работата.

Сула беше този, който се погрижи за погребението (Клитумна беше твърде опечалена, за да се заеме с каквото и да било) и водеше шествието като главен оплаквач. Зад него се бяха насъбрали голяма част от звездите на комедийните и пантомимните театри в града, както и техните приятели и почитатели. Ако можеше да види колко много хора са дошли на погребението й, Никополис сигурно щеше да бъде доволна.

А когато Сула се прибра в къщата на Клитумна, за своя голяма изненада откри, че там го чака не друг, а Гай Юлий Цезар. Той бързо захвърли тъмната си траурна тога и се присъедини към мащехата си и гостенина й, които се бяха настанили в стаята на домакинята. Много рядко му се беше случвало да общува с Гай Юлий Цезар и в интерес на истината не го познаваше изобщо. Самият факт, че сенаторът си беше направил труда да посети Клитумна единствено заради неочакваната кончина на някаква си гръцка курва, беше достатъчно любопитен, за да накара Сула да пристъпи към разговора с новодошлия възможно най-предпазливо.

— Гай Юлий — поклони се той на гостенина.

— Луций Корнелий — отвърна на поклона му Цезар.

Не си стиснаха ръцете, но когато Сула седна, Цезар възможно най-невъзмутимо се разположи на стола си и по лицето му трудно можеше да се прочете каквато и да е тревога или напрежение. Той се обърна към плачещата Клитумна и любезно й каза:

— Но, скъпа, защо да седиш тук при нас? Марция те чака у дома. Нека икономът ти те заведе при нея. Когато потънат в толкова дълбока скръб, жените могат да потърсят утеха единствено от жени.

Клитумна мълчаливо се отправи към вратата, а щом излезе, посетителят бръкна в тъмната си тога, извади оттам малък свитък и го остави на масата.

— Луций Корнелий, още преди много време приятелката ти Никополис ме беше помолила да напиша завещанието й и да го предам на весталките. Господарката Клитумна е запозната с неговото съдържание, заради което и нямаше нужда да остава, за да го чуе повторно.

— Така ли? — рече Сула твърде объркан. Всъщност и нямаше какво повече да каже, ами му оставаше само да гледа Цезар недоумяващо.

Затова гостът реши да мине по същество:

— Луций Корнелий, господарката Никополис те е направила свой единствен наследник.

Но по лицето на Сула бе изписано все същото недоумение.

— Наистина ли?

— Наистина.

— Е, предполагам, че ако се изненадвам, то е просто защото никога не съм се замислял над това — изведнъж си възвърна самообладанието той. — Не че има някакво значение. Тъй и тъй, каквото и да е притежавала, изхарчила го е.

Цезар го изгледа изпитателно.

— Тук грешиш. Знаеш много добре, че господарката Никополис беше богата.

— Глупости! — пресече го Сула.

— Истина ти говоря, Луций Корнелий, беше богата. Вярно, че не притежаваше никаква поземлена собственост, но на времето е била омъжена за военен трибун, който от своя страна е спечелил предостатъчно от заловената плячка в Македония. Всичко, което той е оставил на нея, тя го е влагала. Така че в момента спестяванията й възлизат близо на двеста хиляди денарии.

Сега вече удивлението му беше съвсем искрено. До този момент Цезар можеше да си мисли каквото ще за откровеността на събеседника си, но сега си даде сметка, че човекът насреща наистина си няма и понятие какво го очаква. Сула го гледаше със зяпнала уста и не знаеше какво да каже.

Отпусна се назад върху облегалката, скри лицето си в разтрепераните си ръце, чак се разтресе от вълнение и едва-едва промълви:

— Толкова много! Никополис?

— Нито повече, нито по-малко двеста хиляди денарии. Или ако предпочиташ осемстотин хиляди сестерции. Колкото му трябва на човек, за да стане конник.

Сула откри лицето си и невъздържано възкликна:

— О, Никополис!

Цезар се изправи и му подаде ръка. Той я пое, сякаш без да я вижда.

— Не, Луций Корнелий, няма защо да ставаш — сбогува се топло с него Цезар. — Мили човече, не можеш да си представиш колко съм щастлив заради теб. Знам, че засега ще ти е тежко да преглътнеш скръбта си, но също така знам, че отдавна съм се надявал с цялото си сърце някой ден да те застигне по-добра съдба. Още утре сутринта ще се заема със завещанието. Най-добре да се срещнем на Форума във втория час. При храма на Веста. Засега мога само да ти пожелая хубав ден.

Той си отиде, но още дълго време Сула остана като замръзнал на стола си. В къщата беше тихо като в гробница. Клитумна навярно беше останала на гости у Марция, а робите гледаха да ходят на пръсти.

Така изминаха може би пет-шест часа, в които той дори не помръдна, докато най-сетне се освести, надигна се и се поразкърши. Кръвта отново потече из жилите му, сърцето му се изпълни с жар и воля за живот.

— Луций Корнелий, най-после ти беше съдено да поемеш по своя дълъг път — изрече на глас и започна да се смее.

В началото смехът му беше тих, почти недоловим, но после изведнъж се превърна в същински писък, в рев, в щастлив рев… Робите слушаха ужасени звуците, които се носеха от стаята на Клитумна, и се запрепираха кой от тях да отиде да провери какво става. Но докато най-накрая някой се накани, Сула вече се беше успокоил.

Клитумна се състаряваше едва ли не с всеки ден. Въпреки че истинските й години бяха едва петдесет, смъртта на племенника й я беше накарала да запрепуска като луда към старостта, а сега смъртта на най-близката й приятелка — на любовницата й фактически — заплашваше да я превърне съвсем в развалина. Дори Сула не можеше да я утеши в скръбта. Каквото и да правеше, дори да я канеше на представление на някой мим или фарс, тя пак отказваше да помръдне от къщи, където дори постоянните й гости като Сцилакс и Марсий не можеха да я накарат да се усмихне. Ужасяваха я едновременно две неща: изведнъж стеснилият се кръг на близките й и собственото й старческо вдетиняване, което от ден на ден взимаше все по-страховити размери. Ами ако на Сула изведнъж му хрумне да я изостави, след като наследството на Никополис му позволяваше спокойно да започне самостоятелен живот, то няма ли тя да остане съвсем сама? Нещо, за което не искаше дори да си помисли.

Скоро след смъртта на Никополис Клитумна повика Гай Юлий Цезар у дома си.

— Човек не може да остави нищо на мъртвите, нали така? — обърна се тя към него. — Значи ще трябва да променя завещанието си.

И така, завещанието й беше променено и потегли обратно към весталските гълъбарници.

Но и това не можеше да повдигне духа ти. По цял ден ронеше сълзи, а някога вечно шаващите й ръчички сега висяха безпомощно отпуснати в скута й като две току-що опечени банички, които чакат да бъдат натъпкани с плънка и поставени във фурната. Всички се тревожеха за нея, но си казваха, че с нищо не могат да й помогнат. Времето единствено беше способно да излекува раните. Ако изобщо имаше време…

Защото Сула далеч не смяташе така.

Ето какво се казваше в последното писмо на Юлила:

„Обичам те, дори месеците, а вече и годините достатъчно, красноречиво да са ми показали колко малко е възнаградена любовта ми и колко малко съдбата ми те вълнува. Миналия юни навърших осемнайсет и вече имам право да се омъжа, но със заболяването си успях да отложа тази зловеща заплаха. Защото само ти можеш да бъдеш мой мъж, ти, мой любими, мой скъпи Луций Корнелий. Сега баща ми се колебае как да постъпи, защото му е трудно да ме предложи на човек, търсещ съпруга, която да знае как да бъде желана. А аз ще продължа да упорствам в своята болест, за да можеш само и единствено ти да ме поискаш. Някога ми каза, че съм малко дете, но аз ще надрасна своята ненавременна любов към теб, както вече съм я надраснала с цели две години и съм доказала на какво съм способна. Доказах, че любовта ми към теб е толкова постоянна, колкото е постоянен и слънчевият изгрев, колкото е постоянно и лятото, идващо далеч от юг. Тя умря, нали, твоята хилава гъркиня, у която мразех дори как диша, която кълнях непрестанно и на която желаех единствено смъртта. Виждаш ли колко съм всесилна, Луций Корнелий? Защо не разбереш веднъж завинаги, че няма никога да ми избягаш? Няма друго сърце, което да е толкова изпълнено с любов като моето, и което така да не е получило нищо в замяна на своята преданост. Ти ме обичаш, знам, че ме обичаш. Предай се, Луций Корнелий, предай се. Ела и ме виж, коленичи до ложето на мъката и болката ми, позволи ми да притисна главата ти до гърдите си и ми подай устните си, за да ги целуна. Не ме осъждай на смърт! Избери ме жива, избери ме за своя съпруга.“

Да, за Сула вече беше крайно, време. Крайно време да приключи с много неща. Време бе да забрави Клитумна, да забрави Юлила, да забрави всички онези дребни хорица, които още го оформяха като личност и от които той трябваше да се освободи, за да изпълни заветните си цели. Дори Метробий трябваше да си отиде.

И така, някъде в средата на октомври Сула потропа у Гай Юлий Цезар в час, за който можеше да предполага, че ще намери господаря у дома си, а жените вече ще са отпратени в покоите си. Едва ли точно Гай Юлий Цезар щеше да се окаже съпруг и баща, който ще позволи на жена си и на дъщеря си да общуват с клиентите и приятелите му. Защото целта му беше веднъж завинаги да се освободи от нежеланата любов на Юлила и нямаше ни най-малкото желание да я вижда нея самата. Цялото му същество, целият му разсъдък, цялата енергия, която притежаваше, трябваше да бъде съсредоточена единствено и само върху Гай Юлий Цезар и върху това, което той трябваше да чуе от устата му. Защото думите на Сула трябваше да бъдат посрещнати без ни най-малкото недоверие.

Двамата с Цезар вече бяха имали случай да се поопознаят покрай изпълнението на завещанието на Никополис. Сула беше встъпил в притежание на спестяванията й толкова лесно и с толкова малко угризения, че чак се чудеше как така не са го разкрили. Още по-невероятна му се струваше срещата с цензорите Скавър и Друз, която премина изключително гладко, сякаш тримата играеха добре заучените си роли в някое театрално представление. Всъщност за автор на пиесата можеше спокойно да се обяви Цезар, който изрично бе настоял пред Сула да го придружи, за да може лично да гарантира автентичността на всички документи, които трябваше да се представят пред цензорите. В края на срещата Марк Ливий Друз и Марк Емилий Скавър бяха станали на крака, за да стиснат дружески ръката му и да му поднесат искрените си поздравления. Всичко беше като на сън — но дали нямаше някой ден да се събуди?

И така, без всякакво усилие, един ден Сула се оказа в доста близко познанство с Гай Юлий Цезар, който незабелязано се беше вмъкнал в живота му и сега се радваше на мястото на приятеля, когото никой и за нищо на света не би отпъдил. Самият Сула така и не беше стъпвал в дома на Цезар — двамата се срещаха на Форума. По това време синовете на Цезар се намираха в Африка заедно със зетя си Гай Марий, но затова пък Сула бе имал случай да поопознае Марция, която в продължение на няколко седмици след смъртта на Никополис редовно се отбиваше при Клитумна. И не беше трудно да се долови любопитството, с което тя го наблюдаваше. Сула имаше всички причини да подозира мащеха си, че не е била достатъчно дискретна със съседката си и все някъде се е изпуснала за странните отношения, в които се бяха намирали тримата с Никополис. Дали беше така, той не знаеше, но в едно беше сигурен: Марция винаги беше гледала на него като на човек твърде привлекателен, за да е безопасен. Самата тя обаче с поведението си недвусмислено му подсказваше, че го харесва колкото някоя змия или скорпион.

Когато през октомври Сула потропа на вратата на Гай Юлий Цезар, вече си беше дал сметка, че не трябва нито минута повече да забавя премахването и на последните спънки пред бъдещето, които му правеше миналото. Трябваше да действа, преди Клитумна да се е възстановила от поредния шок. И за тази цел му беше нужен човек като Гай Юлий Цезар.

Робът, който стоеше на вратата, му отвори веднага и без никакво колебание го пусна, а това подсказваше, че Сула е влязъл в списъка на хората, които господарят му смята за уместно да посреща по всяко време на денонощието.

— Гай Юлий дали ще ме приеме? — попита неканеният гостенин.

— Разбира се, Луций Корнелий. Само почакай за момент — отвърна му момчето и забърза към кабинета на господаря си.

Сула реши да изчака в скромния атрий, който му направи впечатление най-вече с това, че в него не се виждаше почти никаква мебел или украса. В сравнение с него атрият на Клитумна приличаше на преддверие към харема на някой източен деспот. И както си разсъждаваше какви изводи може да си направи човек от един атрий, не щеш ли, появи се Юлила.

Колко ли време й беше отнело да убеди поотделно всички роби, на които можеше да се възложи да стоят на вратата, да й съобщят незабавно, щом Луций Корнелий най-сетне се осмели да посети дома им? А и какво беше това бързане на роба? Та не трябваше ли най-напред да се обади на господаря си?

Тези въпроси се стрелкаха със светкавична бързина из съзнанието на Сула, който подскочи като ударен от гръм при вида на момичето.

Изведнъж коленете му се подкосиха. Посегна да се хване за нещо и ръката му докопа позлатената сребърна кана върху малката масичка до него. Но понеже каната не беше прикрепена към масата, тя съвсем естествено полетя надолу и с все сила се удари о пода, огласявайки цялата къща със своя металически трясък — в същия миг, в който Юлила се хвана с ръце за главата и избяга в къщата.

Каната все едно беше паднала насред Сибилската пещера в Куме, толкова отчетливо се разнесе нейният звън из целия дом. Всичко живо се втурна да види какво става. Сула усещаше как лицето му изгубва и малкото цвят, който притежава, а по цялото му тяло избива студена пот. Беше го обзел внезапен пристъп на страх и тревога, затова реши, че най-разумно ще бъде, ако се отпусне съвсем, ако се строполи върху плочките, ако главата му увисне безпомощно между свитите му колене, а очите му се затворят, опитвайки се да пропъдят образа на онзи скелет, обвит със златистата кожа на Юлила.

Когато Цезар и Марция му помогнаха да се изправи и да ги придружи до таблиния, той само си повтаряше колко е хубаво, дето лицето му така бързо бе успяло да посивее, а устните му — да се обагрят в синкаво — лилаво, защото така наистина приличаше на човек, болен по рождение.

Глътка неразредено вино донякъде го върна в съзнание. Той успя да се настани по-удобно на кушетката и дълбоко да въздъхне, обърсвайки с ръка потта от челото си. Дали някой от тях бе видял какво точно се случи? И къде беше изчезнала Юлила? Какво да каже? Как да постъпи?

Цезар изглеждаше повече от мрачен. Както и Марция.

— Прости ми, Гай Юлий. — Отпи той отново от виното. — Някаква внезапна слабост… Не знам какво точно ми стана.

— Не се притеснявай, Луций Корнелий — успокои го Цезар. — Много добре знам какво ти стана. Току-що с очите си видя призрак.

Не, това не беше човек, който щеше да се остави да го излъжат — поне нямаше да се остави лесно. Беше твърде умен, а и твърде проницателен.

— Това малката ти дъщеря ли беше? — попита Сула.

— Да — отговори му Цезар и кимна на Марция да го остави сам с гостенина. Тя го послуша и си отиде, без дори да измърмори нещо.

— Преди години ми се случваше по-често да ги срещам заедно с приятелките й на Портикус Маргаритария — заобяснява гостът. — Тогава си мислех, че е като всички римски момичета — весела, жизнерадостна, вечно в добро настроение, без никакви лоши помисли… знам ли и аз. А след това веднъж в Палациума… тогава ми беше много тежко, за друго… беше ме обзело нещо като душевна болка, не знам дали ме разбираш…

— Да, много добре те разбирам — кимна бащата.

— Тя си помисли, че ми е зле и ме попита дали не може да ми помогне. Аз самият не се държах много мило с нея: през цялото време си мислех, че човек като теб няма да остане очарован от запознанството на дъщеря си с хора като мене. Но тя не искаше да разбере, пък и на мен не ми даде сърце да бъда истински груб. И знаеш ли какво направи дъщеря ти?

Погледът на Сула беше станал дори по-странен от обикновено, зениците му се бяха разширили неимоверно и сега представляваха две огромни черни точки, около които се забелязваше съвсем тънък ореол от бледосивкаво, а около него втори — този път от сиво-черно. При това гледаха така, сякаш не виждаха нищо, и изобщо му придаваха твърде неестествен вид.

— Какво направи? — попита невъзмутимо Цезар.

— Изплете ми венец от трева! Изплете ми венец от трева и ми го сложи върху главата. Върху моята глава! И тогава видях… видях… нещо!

Настъпи мълчание. Тъй като никой от двамата не знаеше как да го наруши, се получи неловката ситуация всеки да чака другият да каже нещо. В продължение на минути и двамата се опитваха да се съсредоточат върху собствените си мисли, гадаейки дали трябва да гледат на човека срещу себе си като на приятел или като на враг. Но никой не смееше с неуместна реплика да потвърди по-скоро второто.

— Ами — въздъхна Цезар, — всъщност какво искаше да ми кажеш, Луций Корнелий?

Това беше достатъчно, за да се увери Сула, че домакинът вярва в невинността му, независимо от мнението, което трябваше да си е съставил относно поведението на дъщеря си. И в същото време начин най-ясно да му намекне, че повече не му се ще да слуша за нея. Сула, който се чудеше дали да не засегне и въпроса за писмата на Юлила, се овладя тъкмо навреме и мина на друга тема.

Първоначалната цел на посещението му сега му изглеждаше толкова далечна, че чак му се струваше невероятна. Той разкърши снага, стана от кушетката и се настани на един от столовете срещу писалището, както и повече би подхождало на истински мъж. Така в известен смисъл заставаше в положението на клиент.

— Става дума за Клитумна — започна той. — Искаше ми се да поговоря с теб как най-добре да постъпя с нея. Може би би било по-добре, ако поговорех с жена ти, но, разбира се, далеч по-уместно е да чуя първо твоето мнение. Клитумна не е на себе си. Навярно и сам го знаеш. Потисната, рони по цял ден сълзи, загубила е интерес към всичко. Изобщо според мен поведението й е всичко друго, но не и нормално. Дори за такъв печален момент. Просто не знам самият аз как най-добре да постъпя — тук Сула си пое дълбоко дъх. — Задължен съм й, Гай Юлий. Знам, че винаги е била една простовата жена, за която съседите й надали имат кой знае колко добро мнение, но това не ме освобождава от личните ми задължения към нея. Беше добра с баща ми, беше добра и с мен. А не знам как да й се отплатя, наистина не знам.

Цезар се облегна назад. Не му беше трудно да се сети, че зад подобна странна просба всъщност се крият други подбуди. Разбира се, това, което сега Сула му разправяше, не можеше да бъде поставено под съмнение. Вече беше имал случаи сам да се запознае с Клитумна, а и Марция му беше говорила много за нея. Объркваше го самият факт, че този човек идваше при него за съвет. За Цезар подобна постъпка беше най-малкото необичайна за човек като Сула. И той както целият квартал беше слушал клюките, според които мащехата му била и любовница, и не се съмняваше, че съседът му отдавна е решил точно как да постъпи с нея. Но за това Цезар не смееше да си прави изводи. Ако гостенинът му наистина идваше да търси съвет, и ако от това можеше да се направи какъвто и да било извод, то най-вероятно всички слухове щяха да се окажат напълно безпочвени, както и се оказваха повечето палатински клюки. Говореше се например, че мащехата на Сула била в сексуални отношения с покойната Никополис. Също и че той бил в сексуални връзки и с двете, при това едновременно! Марция вече му беше изказала мнението си, че в цялата работа има нещо гнило, но когато съпругът й я бе накарал да посочи нещо конкретно, тя не успя да каже никакъв довод защо мисли така. Причината Цезар да не вярва много-много на клюките не беше единствено в неговата наивност, а по-скоро във вродената му взискателност, която не само че диктуваше собственото му поведение, но водеше до личното му убеждение да не приема нищо на доверие. Едно беше нещо да се докаже, съвсем друго — само да се говори. Но това не му пречеше да прозре неискреността на Сула, който сега уж търсеше съвета му.

И изведнъж на Цезар като че ли му просветна. Нито за миг не му беше идвало наум, че между госта и малката му дъщеря можеше да има нещо… но как иначе да си обясни факта, че човек с характера на Сула ще припадне при вида на някакво си измършавяло от глад момиче — та това просто не беше за вярване! И после историята за венеца от трева, който Юлила му била изплела. За Цезар не беше трудно да осъзнае значимостта на този жест. Нищо чудно двамата млади да са се виждали само няколко пъти, да са разменили само по някоя и друга дума; но — и в това Цезар вече беше сигурен — между тях имаше нещо. Не беше задължително да се търси в тази им задочна връзка нещо мръсно, порочно. Но тя все пак съществуваше. И занапред трябваше да се внимава. Разбира се, на него му беше трудно да си представи подобна връзка реално съществуваща. Но дори и двамата просто да са се харесали, това пак беше лошо. Юлила трябваше да отиде при мъж, който да се движи с вдигната глава из средите, към които принадлежеше баща й.

Докато той разсъждаваше над тези неща, Сула също се беше облегнал назад и на свой ред беше потънал в размисъл. Какво ли му минаваше през ума на Цезар? Заради внезапната поява на Юлила срещата между двамата никак не се беше провела според очакванията му. Как можа така лесно да изгуби контрол над себе си? Да припадне! Той, Луций Корнелий Сула! И след като толкова явно се беше издал, не му бе останало нищо друго, освен да се опита да даде някакви обяснения на зорко наблюдаващия го баща — което пък означаваше, че поне част от истината трябваше да бъде разкрита. Ако с това можеше да помогне на Юлила, той би му казал и останалото, но се съмняваше, че точно Цезар ще се зарадва на мисълта да чете любовните писма на дъщеря си. „И така, ето ме гол и беззащитен пред погледа на Гай Юлий Цезар“ — рече си Сула и мисълта направо го ужаси.

— А ти самият имаш ли някакви планове какво да правиш с Клитумна в близкото бъдеще? — попита Цезар.

Сула сбърчи вежди.

— Ами тя притежава малка вила в Цирцеи, затова се питах няма ли да е добре някой да я убеди за известно време да се пренесе там.

— И какво общо има това с мен?

Сула се намръщи още повече. Сякаш пред краката му се беше разтворила бездна, която, аха-аха, да го погълне. Нямаше как, трябваше да се опита да я прескочи.

— Какво общо има с теб ли? Истината е, че съм попаднал между Сцила и Харибда, та се надявах ти да ми протегнеш спасителна ръка и да ме изтеглиш.

— И как бих могъл да те спася? Какво имаш предвид?

— Имам предчувствието, че Клитумна се готви да се самоубие — обясни му той.

— Така ли?

— Работата е там, че аз самият не мога да сторя нищо, за да я спра. В крайна сметка съм мъж, а след като Никополис ни напусна, мащехата ми няма никоя жива близка или роднина — дори прислужница, към която да проявява достатъчно доверие и която да е достатъчно привързана към нея, за да я възпре по пътя към пропастта, по който вече е потеглила — наведе се Сула напред, разгорещил се от собствените си приказки. — Рим вече не е място за нея, Гай Юлий! Но как да я изпратя в Цирцеи, без човек да се грижи за нея и да я пази? Дори не съм сигурен, че тя би желала повече да ме вижда мен самия, а освен това… имам… точно сега имам да свърша някои работи тук, в Рим. Та това, което се чудех, беше дали съпругата ти не би се съгласила да придружи за няколко седмици Клитумна до Цирцеи? Това убийствено настроение у Клитумна не може да се задържи дълго, сигурен съм, но за момента съм изключително разтревожен. Вилата е удобна, а дори през есента Цирцеи е прекрасно, при това здравословно място. Жена ти ще се поосвежи на морския бряг.

Сякаш огромно бреме падна от плещите на Цезар, който си позволи дори видимо да се отпусне.

— Разбирам, Луций Корнелий, разбирам. И то по-добре, отколкото дори си мислиш. Жена ми наистина като че ли е човекът, от когото Клитумна има най-голяма нужда. Работата е там, че не мога да я отпрати току-тъй далеч от дома. Вече видя на какво е заприличала Юлила и ти е ясно в какво отчаяно положение се намираме сега. На жена ми мястото й е тук. Пък и тя самата, колкото и да се е привързала към Клитумна, за нищо на света не би заминала, където и да било.

Но Сула си имаше и друго наум.

— А защо не отидат двете с Юлила заедно в Цирцеи? Току-виж промяната помогнала и на дъщеря ти по-бързо да се оправи?

Но Цезар поклати глава.

— Не, Луций Корнелий, страхувам се, че и дума не може да става. Аз самият съм прикован в Рим до пролетта. Не бих могъл да изтърпя толкова време далеч от семейството си. Ако можех да ги придружа до морето, бих го направил с удоволствие, но причината да искам семейството ми да бъде близо до мен не е толкова егоизмът ми, колкото страхът, че през цялото време непрекъснато ще се тревожа за тях. Ако Юлила беше добре, разбира се, всичко би било различно, но…

— Разбирам, Гай Юлий, и ти влизам в положението. — Стана Сула да си върви.

— Все пак прати Клитумна в Цирцеи, Луций Корнелий. Всичко ще бъде наред. — Цезар изпрати гостенина си до вратата, като му отвори сам.

— Благодаря ти, че все пак ми изслуша глупостите — на сбогуване му каза Сула.

— Няма за какво да ми благодариш. Всъщност дори се радвам, че дойде. Мисля, че занапред ще знам по-добре как да се оправям с дъщеря си. А и да ти призная, след това, което се случи сутринта, мнението ми за теб може само да се повдигне. Ти самият можеш да ме осведомяваш за Клитумна — усмихна се Цезар и подаде ръка на съседа си.

Но в мига, в който затвори вратата след него, първата му работа беше да намери Юлила. Откри я цялата обляна в сълзи в стаята на майка си, привела се над масичката и закрила лицето си с ръце. Като видя Цезар на вратата, Марция му даде знак да мълчи и се надигна от стола. Двамата излязоха на пръсти и оставиха дъщеря си сама със сълзите си.

— Гай Юлий, това е ужасно — започна Марция, присвила устни до болка.

— Двамата виждали ли са се?

Леко мургавото лице на жена му изведнъж се изчерви. Тя поклати толкова енергично глава, че чак иглите, които придържаха прическата й, се охлабиха и косата й се разпусна свободно на раменете й.

— Не, не са се виждали! — закърши ръце тя. — Срамота! Не срамота, унижение.

Цезар я хвана за ръцете, за да я успокои, но и той самият едвам запазваше самообладание.

— Успокой се, жено, успокой се! Нищо не е станало, че чак да се поболяваш. Сега ми кажи какво си научила.

— Такава измамница! Такова подло същество!

— Успокой се. Започни от самото начало.

— Той самият няма никакъв пръст в цялата работа, всичко е по нейна вина. Родната ни дъщеря, Гай Юлий, е прекарала последните две години да позори не само себе си, а и цялото си семейство. Да се хвърли… Да се хвърли на врата на човек, който не само не е достоен да й лиже подметките, но дори не я иска! И не само това, Гай Юлий, не само това! Започнала да гладува не за друго, а само за да привлече вниманието му, да го накара да се чувства виновен за нещо, което никога не е извършил! И му е писала писма, Гай Юлий! Стотици писма, които робинята му носела и в които го обвинявала в безразличие и незаслужено пренебрежение. Изкарвала го виновен за болестта си, просела любовта му така, както дори разгонените кучки не си го искат от мъжките!

От очите на Марция капеха сълзи, сълзи на огромно разочарование, на гняв и ярост.

— Успокой се — за пореден път й повтори Цезар. — Хайде, Марция, ще си поплачеш по-късно. Сега се налага да поговоря с Юлила, а ти ще трябва да присъстваш.

Жена му наистина успя да се успокои, избърса сълзите си и двамата заедно се върнаха в стаята й.

Дъщеря им все още плачеше, без дори да е разбрала, че е била оставена сама. Цезар въздъхна тежко и седна на любимия стол на жена си, разтършува се из синуса на тогата си, докато най-сетне намери каквото търсеше. Извади носна кърпа и я подаде на дъщеря си.

— Ето, Юлила, избърши си носа и престани да ревеш. Бъди добро момиче — тикна той кърпата в ръцете й. — Стига си поила мишките, трябва да поговорим.

Всъщност Юлила плачеше най-вече от страх, че е била разкрита, и когато чу наглед успокоителните думи в гласа на баща си, лека-полека се окопити и направи тъй, както той искаше. Сълзите й спряха, тя се надигна от масата, макар и да държеше главата си приведена и периодично да се разтърсваше от болезнените си хълцания.

— Гладувала си всичкото това време единствено заради Луций Корнелий Сула, така ли? — попита я баща й.

Тя не му отговори.

— Юлила, знаеш, че ще трябва да ми отговориш на въпроса, а мълчанието с нищо няма да ти помогне. Луций Корнелий ли е причината за всичко това?

— Да — промълви девойката.

Гласът на Цезар звучеше ясен, твърд и безпристрастен, но именно заради спокойния му тон думите, които изричаше, се забиваха като ножове в душата на Юлила, защото така баща й говореше само с робите, и то когато са извършили някоя непоправима пакост. Досега Цезар никога не беше приказвал така на дъщерите си.

— Започваш ли поне малко да проумяваш колко мъка, колко тревога, колко умора си причинила на всеки от семейството си в продължение на повече от година? Откакто започна така бързо да слабееш, ти се превърна в нещо като стълб, около който всички останали можеха само да се въртят. Не говоря само за себе си, за майка ти, за братята ти и сестра ти, а и за всички наши честни и предани роби, за приятелите ни, за съседите ни. Та ти едва не ни докара до лудост. И защо беше всичко това? Можеш ли да ми обясниш?

— Не — прошепна Юлила.

— Глупости! Разбира се, че можеш! През цялото време си си играла с нас, Юлила. И то си играла една жестока и егоистична игричка, играла си я с търпение и ум, каквито биха подхождали, и то с право, на някоя истински благородна цел. Но ти си се влюбила — на шестнайсет години! — в човек, напълно неподходящ за теб, който никога не би си спечелил нашето благоволение. И при това човек, който твърде добре е разбирал положението си и с нищо не ти е давал повод да смяташ, че чувствата ти към него са споделени. Но това не ти е попречило през цялото време с цената на хитрости и измами да следваш упорито своите долни, своите подли и злонамерени цели!… Думите не ми достигат, Юлила — завърши Цезар със същия безизразен глас, с който и беше започнал.

Дъщеря му не успя да се сдържи и неволно потръпна.

Жена му също не успя да се сдържи и също потръпна.

— Изглежда, ще трябва да ти поосвежа паметта, дъще. Ти знаеш ли кой съм аз?

Юлила нито му отговори, нито дори понечи да вдигне глава.

— Погледни ме!

Лицето й се обърна към неговото и две удавени в сълзи очи, уплашени и неразбиращи, се спряха върху неговите.

— Не, виждам, че не знаеш кой съм аз — рече той също тъй спокойно, както беше говорил и досега. — Затова, дъще, редно е аз да ти го кажа. Аз съм главата на семейството, патерфамилиас, абсолютен господар в своя дом. Думата ми е закон. Собствените ми деяния никой друг не може да съди. В границите на своя дом и на своето семейство имам право да говоря и да върша всичко, което пожелая. Нито Сенатът, нито римският народ могат да ми попречат да упражня своята абсолютна власт над дома и семейството си. Защото Рим се е погрижил да си създаде такива закони, които да не засегнат с нищо крепкостта на римското семейство, което зависи единствено от законите на своя патерфамилиас. Ако жена ми ми изневери, Юлила, мога да я убия или да накарам други да я убият. Ако синът ми извърши нещо подло и срамно, нещо, с което не мога да се съглася, ако се поддаде на страха или на някаква глупава идея, внушена му отвън, аз пак имам право да го убия или да накарам да го убият. Ако дъщеря ми изгуби своята непорочност, Юлила, и нея мога да убия или да накарам да я убият. Ако някой, който и да е от моето семейство от жена ми и децата ми до родната ми майка и робите наруши рамките на поведение, които аз считам за благопристойни и отговарящи на общественото ми положение, аз мога да го убия или да накарам да го убият. Разбираш ли ме, Юлила.

Погледът й така и не се беше откъснал от лицето му.

— Да — отвърна му тя.

— Едновременно ми е болно и унизително да ти заявя сега, че ти, дъще, си нарушила рамките на поведение, които смятам за благопристойни. Ти превърна цялото си семейство, включително робите, и най-вече своя патерфамилиас в жертва. Превърна ме в своята кукличка, в своята играчка. И с каква цел? Единствено за да получиш своето егоистично удовлетворение, и то на най-долните си желания.

— Но аз наистина го обичам, тата! — възкликна тя.

Цезар скочи като ужилен, сякаш тези думи го бяха засегнали още по-дълбоко от всичко друго.

— Обичаш го? Какво знаеш ти за това велико и несравнимо състояние на духа, което представлява любовта, Юлила? Как можеш да използваш думата „обичам“, за да дадеш израз на онези низки чувства или подобия на чувства, които изпитваш? Можеш ли да наречеш любов това да тровиш живота на своя любим? Можеш ли да наречеш любов принуждаването на любимия си да върши неща, които той не желае да върши? Това любов ли е, Юлила?

— Предполагам, че не — промълви тя в отговор, а после допълни, — но си мислех, че е.

Погледите на двамата й родители се срещнаха над главата й, в тях се четеше все същата няма и горчива болка как толкова дълго са се лъгали относно своята дъщеря, та тя живееше в свой, глупав и измислен свят.

— Повярвай ми, Юлила, това, което те е накарало да постъпиш така подло и непочтено, не е било любов — заключи Цезар, преди да стане от мястото си. — Занапред няма да има повече мляко, яйца и мед. Ще се храниш заедно с всички останали или въобще няма да ядеш. Не си мисли, че ще трогнеш мен или друг човек от семейството с проблемите си. Откакто си се родила, като твой баща и патерфамилиас съм се държал с теб с уважение, с добронамереност, с разбиране, със зачитане. Но явно си мислела, че аз самият не заслужавам същото. Аз обаче няма да те изгоня. Нито пък ще те убия или ще накарам да те убият. Отсега нататък можеш да правиш, каквото си искаш, повече не представляваш грижа нито за мен, нито за когото и да било. Нанесе жестока обида, Юлила, на мен и на семейството ми. И което е може би още по-непростимо, обида на човек, който не ти е задължен с нищо, който не те познава и не е обвързан по някакъв начин с теб. По-нататък, когато възстановиш поне малко здравето си и престанеш да бъдеш такава ужасяваща гледка, искам от теб да отидеш и лично да поднесеш извиненията си на Луций Корнелий Сула. Не искам да се извиняваш на някого от семейството си, защото вече си изгубила както уважението, така и обичта ни, а това прави всички извинения излишни.

И излезе от стаята.

Юлила помръкна и инстинктивно се обърна към майка си. Понечи да се хвърли в прегръдките й, но Марция бързо се отдръпна назад, сякаш се страхуваше дъщеря й да не я оскверни само с допира си.

— Отвратително! — просъска тя. — И всичко това заради човек, който не е достоен да целува земята под краката на един Цезар!

— О, мамо!

— Никакво „о, мамо“! Искаше да пораснеш, нали, Юлила? Искаше да пораснеш достатъчно, за да станеш мома за женене. Е, вече го имаш това право. Използвай го тъй, както намериш за добре.

И Марция също излезе от стаята.

Няколко дни по-късно Гай Юлий Цезар седна да напише писмо до зет си Гай Марий:

„И така, ето една тъжна история, която достигна своя логичен завършек. Би ми се искало да си кажа, че поне Юлила е получила полезен урок, но нещо ме кара да се съмнявам в това. В идните години и ти, Гай Марий, ще имаш да се сблъскваш с тревогите и постоянните дилеми, пред които се изправя всеки родител, и ако не друго, то поне ще се учиш от моите грешки. Но пък и сега ми идва наум, че едва ли ще ти се наложи. Защото всяко дете се ражда различно и към него човек трябва да се отнася различно. Което прави и родителите различни едни от други. Къде сбъркахме ние с Юлила? Да си призная, не знам. Дори не съм сигурен изобщо сбъркали ли сме някъде. Навярно някои неща му идат отвътре на човек, те са в душата му, дълбоки и неизкореними. Аз самият съм жестоко засегнат. Както и Марция, както най-добре личи от нежеланието й да отхвърли всички опити на Юлила да се сдобри с нея и да се разкае за грешките си. Детето страда ужасно, но след като размислих, реших, че засега ще е най-добре както за нас, така и за нея самата да поддържаме възможно най-голяма дистанция един от друг. Винаги сме я дарявали с любов, но никога не сме я учили на самодисциплина. Мисля, че случаят би могъл да запълни тази празнота. Ако изобщо иска да се поучи от тази история, Юлила трябва да страда.

Чувството ми за справедливост ме накара да потърся съседа Луций Корнелий Сула и да му поднеса извиненията на цялото ни семейство, докато Юлила сама не е заприличала достатъчно на човек, за да му поднесе своите. Макар той самият да не искаше да ми ги предаде, настоях да получа писмата й — това беше един от редките случаи в живота ми, когато наблегнах на факта, че представлявам глава на семейството. Накарах Юлила да ги изгори до едно, но не и преди да ги е прочела на глас пред мен и пред майка си. Колко е ужасно човек да се държи толкова жестоко с някого, когото е създал от собствената си плът и кръв! Но най-много се страхувам, че поради безкрайния си егоизъм дъщеря ми навярно ще запомни онези уроци, които я засягат лично.

Толкова за Юлила и нейните игри. Тук се случиха твърде много важни и интересни неща, за да те занимавам единствено с домашните си тревоги. В действителност нищо чудно да се окажа първият, пратил въпросните вести до Африка, защото получих изричното обещание писмото ми да напусне Путеоли в бърза пратка още утре. Германците са нанесли на Марк Юний Силан съкрушително поражение. Загинали са повече от тридесет хиляди души, а останалите до такава степен са си изгубили бойния дух, че представляват просто една пасмина без водач, разпръсната във всички посоки. Не че Силан го е грижа за съдбата на оцелелите… по-правилно ще е да кажем, че в момента от всичко друго най-много го занимава мисълта за собственото му избавление. Той лично донесе вестта за поражението си в Рим, но с опитите си да замаже положението само си спечели всеобщите хули. Като се замисля обаче, може и да е постигнал истинската си цел, защото докато се получат окончателните сведения за последиците от печалното сражение, страстите вече се бяха поохладили. Разбира се, Силан се опитва преди всичко да се спаси от вероятните обвинения в държавна измяна. Мисля, че няма да му е много трудно. Ако Мамилианската комисия беше упълномощена да се занимае с него, то бъдещето му в никакъв случай нямаше да е розово. Но да се започне дело в центуриатните комиции с всичките изровени от миналото правила и процедури и най-вече с толкова много съдебни заседатели, е почти невъзможно. Дори не си струва усилията да се организира предварително разследване, а това е мнение, което не споделям само аз.

Естествено чувам те да питаш какво става с германците? Дали в момента не се спускат на юг към бреговете на Средиземно море, дали жителите на Масилия не се готвят за паническо бягство? Нищо подобно. Защото, не знам дали ще го повярваш, след като направиха Силановата армия на пух и прах, те, както и преди време отново се обърнаха и потеглиха обратно на север. Как да се борим с толкова потаен и неразбираем враг, в чиито действия всичко е непредвидимо? Истина ти казвам, Гай Марий, всички в Рим треперим от страх. Защото рано или късно те ще дойдат. Засега, изглежда, че ще е по-скоро късно, отколкото рано, но това не променя съществено нещата. А не можем да им противопоставим по-добри пълководци от Марк Юний Силановци. Както обикновено в последно време, голямата част от загубите ни в жива сила бяха за сметка на италийските ни съюзници, макар че в битката са загинали и много римляни. Във всеки случай занапред Сенатът ще има да отговаря на доста жалби от страна на марсите и самнитите, а и на всичките ни останали съседи.

За да завърша с нещо по-весело, да ти разправя за смехотворното сражение, което преди няколко дни уважаемият цензор Марк Емилий Скавър проведе с целия Сенат. Другият цензор, Марк Ливий Друз почина внезапно преди три седмици, което също така внезапно доведе до края на луструма на цензорите. Разбира се, в такъв случай Скавър е задължен да отстъпи поста си. Само че той отказа! В което и се състои смехотворното. Щом се приключи с погребението на Друз, Сенатът се събра на заседание и беше решено Скавър да се откаже от цензорската си длъжност и да върне луструма, така че той да бъде тържествено прибран според традицията. Той отказа:

— Бях избран на длъжността си, а точно сега съм в процес на сключването на договорите за строителната ми програма. Не мога точно на този етап да изоставя започнатото — заяви.

— Марк Емилий, Марк Емилий, в случая никой не те пита! — възрази му Метел Далматик Понтифекс Максимус. — Законът гласи, че щом някой от цензорите умре по време на служба, луструмът и на двамата се прекратява и другият цензор трябва да се откаже незабавно от длъжност.

— Не ме е грижа какво казва законът! — отвърна му Скавър. — Точно сега не мога да се откажа и няма и да го направя.

Молеха го, убеждаваха го, викаха му, спореха с него, но без никакъв резултат. Скавър беше решен да създаде прецедент, загърбвайки общоприетите правила и оставайки цензор напук на всичко. Другите пък не преставаха да го молят и убеждават, не преставаха да му крещят и да спорят с него. Докато накрая на Скавър му дойде до гуша и той мина към по-красноречиви жестове и реплики.

— Да ви пикая на тъпите глави! — извика и напусна заседанието заедно с плановете и договорите си.

Така че Далматик Понтифекс Максимус свика ново заседание на Сената, на което да се приеме официален консултум, изискващ незабавно от Скавър да се откаже от поста си на цензор. Беше пратена делегация до Марсово поле, където да се срещне със Скавър пред храма на Юпитер Статор. Той беше избрал това място за работа не за друго, а защото се намираше съвсем близо до Портикус Метели, където бяха канторите на повечето строителни предприемачи.

Както знаеш, аз самият не съм човек на Скавър. Той е по-голям хитрец от Одисей и по-голям лъжец от Парис. Но все пак ми се иска да го беше видял как само ги смля! Как му се удава това на такова грозновато, кокалесто и невзрачно човече като Скавър, още не мога да си обясня — та той няма останал дори един косъм върху главата си! Според Марция успехът му се дължал на хубавите му зелени очи, на още по-хубавия му глас и най-вече на неизчерпаемото му чувство за хумор. Е, ако питаш мен, това за чувството за хумор си е истина, но сам аз не виждам какво толкова привлекателно има в зрителния и говорния му апарат. Марция твърди, че съм типичен мъж, въпреки че никога не ми е обяснявала какво точно има предвид под типичен мъж. Открил съм, че всеки път, когато се поиска от жените да разсъждават логично, те се измъкват с подобни изказвания. Все трябва да има някаква скрита логика за Скавровия успех. Но кой знае? Може пък Марция да се окаже права.

И така, седи си дребният позьор пред величествения храм — първия храм, облицован изцяло с мрамор, стои си между конните статуи на славните Александрови пълководци — онези същите, които Метел Македоник открадна от старата столица на Александър Пела, — и както си е седнал, така все едно е с една глава над всеки от конниците. Как е възможно един плешив римлянин да внушава повече респект от съвършените скулптури на Лизип, също представлява тайна за мен. Винаги, когато мина покрай Александровите пълководци, имам усещането, че всеки миг конете им ще слязат от пиедесталите и ще запрепускат нанякъде. Да не говорим, че те помежду си се различават колкото например Птолемей и Парменион.

Но да не се отвличам, а да мина по същество. Когато Скавър най-сетне забеляза делегацията, той остави настрана купчината договори и като загърби хората, с които смяташе да ги сключва, застана, подобно на някоя каменна статуя, на куриатния си стол. Тогата му се разстилаше властнически над коленете, оставяйки само единия крак да се покаже отдолу — класическата поза.

— Е? — обърна се той към Далматик Понтифекс Максимус, който беше избран за говорител на делегацията.

— Марк Емилий, Сенатът официално прие консултум, с който изисква от теб незабавно да се откажеш от цензорската си длъжност — заяви му другият, който явно никак не се чувстваше щастлив, че трябва да води подобни разговори.

— Няма да го направя — отвърна му Скавър.

— Длъжен си! — изблея Далматик.

— Нищо не съм длъжен! — отсече Скавър и се обърна на другата страна, давайки знак на хората с договорите да се приближат отново. — Та докъде бях стигнал, преди да бъда така грубо прекъснат?

Далматик опита пак:

— Марк Емилий, моля те!

Обаче усилията му бяха възнаградени единствено с крясъците на Скавър, че пикае на всички.

След като Сенатът си беше изстрелял стрелите, въпросът беше отнесен единствено до Плебейското събрание, хвърляйки върху плебса отговорност, която той никога не е носил и не е искал да носи. По-уместно би било, ако със Скавровия случай се занимаеха центуриатните комиции, които, освен че имат по-голям престиж от Плебейското събрание, но и имат прякото задължение да избират цензорите. Ала Плебейското събрание благоволи да обсъди въпроса със Скавровия луструм и накрая беше решено колегията на трибуните да получи последната си задача за годината. Беше им заръчано с цената на всякакви средства да махнат Марк Емилий Скавър от поста му.

И така, вчера, деветото число от декември, десетте народни трибуни, начело с Гай Мамилий Лиметан, се насочиха тържествено към храма на Юпитер Статор.

— Марк Емилий, наредено ми е от страна на римския народ да отнема пълномощията ти като цензор — каза му Гай Мамилий.

— Не съм избран от народа, Гай Мамилий, поради което не виждам как така народът ще ме сваля от длъжност — отвърна му Скавър, на когото плешивото теме лъщеше на слънцето като апетитна зимна ябълка.

— И все пак, Марк Емилий, народът е върховният суверен, а народът казва, че трябва да се откажеш от длъжността си — настоя Мамилий.

— Няма да се откажа! — държеше на своето той.

— В такъв случай упълномощен съм от народа да те арестувам и затворя, докато не се откажеш официално от длъжността си.

— Само посмей да ме докоснеш, Гай Мамилий, и ще заговориш със сопранов гласец! — закани му се Скавър.

При което Мамилий просто се обърна към тълпата, насъбрала се да им гледа спектакъла, и на висок глас обяви:

— Призовавам целия римски народ да свидетелства, че в този миг слагам своето вето върху по-нататъшната дейност на Марк Емилий Скавър като цензор!

С това, разбира се, всичко свърши. Скавър си прибра свитъците с проектодоговорите, даде ги на секретаря си, връчи и сгъваемия си стол от слонова кост на придружаващия го роб и тръгна да се покланя на публиката, която от всички забавления най-много обича да гледа как двама магистрати се препират, а и винаги е имала за свой любимец Скавър, защото е от малкото, у които може да се открие смелостта, ценена толкова много в римските управници. Заслиза тържествено по стъпалата пред храма, по пътя потупа гальовно дорестия кон на Пердика, хвана Мамилий под ръка и напусна бойното поле, отнасяйки всички лаври.“

Цезар въздъхна, облегна се назад върху стола си и реши, че ще е добре да допълни писмото с личния си коментар на новините, които Марий — доста по-пестелив с думите си от тъста си — му беше пратил от Римска Африка, където по всичко изглеждало как Метел с цялата си армия е затънал в блатото на бездействието и за цялото това време поради пълната си некадърност на пълководец не е постигнал кажи-речи никакъв успех срещу Югурта. Поне така твърдеше Марий, макар че неговата версия не се покриваше в нищо с официалните доклади, които Метел изпращаше един подир друг до Сената. Той продължи да пише:

„Скоро ще научиш — ако вече не си го чул, — че Сенатът е удължил пълномощията на Квинт Цецилий в Африка, за да може той от своя страна да си продължи Югуртинската война. Сигурен съм, че това ни най-малко няма да те изненада. Предполагам, че подобно решение ще подтикне Квинт Цецилий към по-активни действия, защото, поне досега, винаги е било прието, щом един управник получи удължаване на пълномощията си в дадена провинция, да не ги губи до мига, в който положението в тази провинция бъде овладяно напълно. Затова и е честа практика консулите в началото на службата си да внимават най-вече да не се провалят, за да не изпуснат империума, който ги очаква за в бъдеще, в случай че военните действия се проточат.

Разбира се, напълно съм съгласен с теб, че нашият човек се оказа твърде муден — бих казал впечатляващо муден, — след като пристигна в Африка в началото на пролетта, а отложи военната си кампания чак за края на лятото. Но в докладите му неизменно се подчертава, че войските му се нуждаели от огромна подготовка и Сенатът поне досега с нищо не е показал, че не му вярва. И все пак ми е чудно защо е назначил точно теб, който цял живот си служил в пехотата, за началник на конницата и в същото време се е лишил от услугите на Публий Рутилий като командир на войскова част, за да го назначи за префект фабрум и да го прати да се занимава с обоза и доставките. Но също е вярно, че само главнокомандващият има правото да се разпорежда кой с какво ще се занимава, независимо дали става дума за висш легат или за редови войник от спомагателните части.

Всички римляни посрещнаха възторжено новината за завземането на Вага, макар ако се вярва на писмото ти, градът се е предал доброволно. Но между другото — съжалявам, ако ти прозвуча като адвокат на Квинт Цецилий — не виждам с какво толкова те е възмутил с назначаването на близкия си приятел Турпилий за началник на гарнизона във Вага. Толкова ли е важно това?

Във всеки случай твоят разказ за битката при река Мутул ми се стори далеч по-описателен и заслужаващ внимание от онзи, който Квинт Цецилий представи пред Сената, а това ти го казвам, за да не си мислиш, че всяка твоя дума я посрещам задължително със скептицизъм и недоверие. Трябва да знаеш, че във всичко продължавам да бъда единствено на твоя страна. Сигурен съм, че си бил прав, когато си твърдял пред Квинт Цецилий как единственият начин да се спечели войната против Нумидия е да бъде заловен самият Югурта, защото и аз съм дълбоко убеден, че именно той е душата на нумидийската съпротива.

Съжалявам, че тази първа година от военните действия се е оказала толкова безплодна за теб, както и че Квинт Цецилий толкова самоуверено се е лишил както от твоите истински способности, така и от тези на Публий Рутилий. Това, че не си имал възможност да блеснеш по време на Нумидийската кампания, ще намали шансовете ти да спечелиш изборите за консул по-следващата година. Но искрено вярвам, Гай Марий, че няма да останеш със скръстени ръце при едно такова предизвикателство и каквито и трудности да препречат пътя ти, ти пак ще съумееш да ги преодолееш и да докажеш способностите си, независимо дали това се харесва на Квинт Цецилий или не.

Ще завърша с още една новина от Форума. След като цялата Силанова армия потъна вдън земя в Трансалпийска Галия, Сенатът премахна и последния оцелял до днес закон на Гай Гракх, сиреч онзи, който ограничаваше военната служба. Отсега нататък легионерът нито ще трябва да е навършил седемнайсет години, за да го запишат в армията, нито ще е длъжен да я напуска след десетгодишна служба или след шест последователни кампании. Не е ли показателно това за времената, в които живеем? И Рим, и Италия все по-бързо губят своите най-достойни мъже.

Та така. Да се грижиш за себе си и да ми пишеш веднага щом ти попремине възмущението, задето съм се осмелил да защищавам Квинт Цецилий, и отново си възвърнеш добрите чувства към мен. Все още продължавам да ти бъда тъст и все още ти мисля само доброто.“

Според Юлий Цезар подобно писмо си заслужаваше непременно да бъде изпратено. Беше пълно както с новини, така и със съвети и утешителни слова. Ако всичко вървеше добре, Гай Марий щеше да го получи преди края на годината.

В крайна сметка, едва в средата на декември, с цената на дълги увещания, Сула най-сетне лично придружи Клитумна до Цирцеи. През цялото това време той се тревожеше да не би лека-полека настроението на мащехата му да се пооправи и плановете му да отидат на вятъра, но явно боговете наистина бяха на негова страна, защото тя не само не бе напусната от дълбоката си депресия, но и Марция я виждаше достатъчно често, за да съобщава за състоянието й на Цезар.

Подобно на повечето вили по кампанийския бряг и Клитумнината не беше кой знае колко голяма, но дори и да не можеше да се мери с някои други като нея, в сравнение с къщата на Палатина пак беше огромна. Римляните, които можеха да си осигурят почивка в провинцията, винаги гледаха около тях да бъде просторно. Беше построена на най-високата точка на един нос, образуван от застинала лава, и се радваше на самостоятелен плаж, както и на това, че е достатъчно далеч на юг от Цирцеи, за да не се нарушава спокойствието на обитателите й от любопитни съседи. Беше издигната три зими по-рано от предприемчив строител, каквито често можеха да се срещнат в Кампания — област, твърде щедра за спекулантите. Клитумна я беше купила веднага щом се убеди какъв гений по канализациите е въпросният строител, че освен с класическата вана беше сдобил банята и с душ.

Затова първата й работа след пристигането беше да използва нововъведението, след което да се навечеря и да си легне в самостоятелна спалня, отделно от Сула. Той щеше да остане в Цирцеи не повече от два дни, колкото да обкръжи с възможно най-голямо внимание мащехата си, която, макар и да го искаше при себе си, дори не намираше сили да му се усмихне.

— Имам една изненада за теб — съобщи й той, докато се разхождаха из имението рано сутринта преди заминаването му.

Но дори това не предизвика очаквания интерес.

— Така ли? — попита с неприкрито безразличие Клитумна.

— Ще си я получиш първата нощ, когато има пълнолуние — наблегна той на това пояснение, надявайки се, че поне то ще прозвучи примамливо.

— През нощта ли? — учуди се тя, изведнъж заинтригувана.

— През нощта, и то, когато има пълнолуние! Да се надяваме, че няма да бъде облачно и луната ще се вижда.

Бяха спрели срещу високата фасада на вилата. Както беше възприето, вилата беше построена на наклонен терен, така че лоджията да се издига над входа и собственикът да се наслаждава на гледката около имението си. Зад тънката стена на фасадата беше широкият перистил, а зад него самата вила с повечето стаи и други помещения. Конюшнята беше в ниското, на едно ниво с фасадата, до нея се издигаше постройката за конярите и прислугата, а точно зад нея беше самата лоджия.

Поляната пред вилата се спускаше под лек наклон към скалите над морето и сред избуялите треви тук-там се показваха цветовете на пълзящи рози. От всички страни имението беше оградено от дървета, които със зеленината си биха скрили интимния живот на обитателите на вилата, дори и ако с времето в околността се появяха нежелани съседи.

Сула се обърна наляво и посочи към горичката от пинии и кипариси.

— Това е тайна, Клитумна — продължи той с леко ръмжащия си глас, което обикновено означаваше, че предстои продължителен и изпълнен със сладости любовен акт.

— Кое е тайна? — попита тя, ставайки необичайно нетърпелива.

— Ако ти кажа, вече няма да е тайна — прошепна й и нежно я захапа за ухото.

На мащехата му хем й стана неудобно, хем — приятно.

— Тайната и изненадата, която ме чака по пълнолуние, едно и също ли са?

— Да, но ти самата трябва да пазиш всичко в най-дълбока тайна, включително и това, че въобще съм ти говорил за някакви изненади. Искам да ми дадеш думата си.

— Давам ти я.

— От теб се иска да излезеш от вилата три часа след падането на мрака. Трябва да слезеш тук съвсем сама и да се скриеш между онези дървета, ей там — погали я Сула по бедрото.

От тъгата на Клитумна не беше останала и следа.

— Аууу! Ама нали изненадата ще бъде приятна? — тъничкото й гласче наблегна на последната дума.

— Ще бъде най-голямата изненада в целия ти живот — увери я той, — и това не е само обещание. Но имам няколко условия.

Клитумна навири носле като момиченце и малко глуповато попита:

— Така ли? И какви са те?

— Първо, никой за нищо на света не трябва да разбере за това, дори малката Вити. Ако споделиш с някого за изненадата, тя ще се превърне в голямо разочарование за теб. А пък аз много, ама много ще се ядосам. Не искаш да се ядосвам, нали, Клитумна?

Тя чак потръпна при тези думи.

— Не, Луций Корнелий, не искам.

— Тогава ще си държиш устата затворена. Наградата ти ще бъде нещо толкова удивително и неочаквано, колкото не си и сънувала — отново зашепна Сула. — Да ти призная, ако продължиш през тези дни да изглеждаш също толкова съкрушена, колкото и досега, изненадата ще те зарадва още повече, имаш ми думата.

— Ще постъпя както ми казваш, Луций Корнелий тържествено се зарече жената.

На Сула не му беше трудно да прочете мислите на мащехата си, която несъмнено бе решила, че изненадата ще е някоя нова и възхитителна спътница в живота привлекателна, готова за секс, разбрана и което не беше за подценяване, достатъчно словоохотлива, за да може в нейната компания времето между две нощи, отдадени на страст, да минава по-бързо. От друга страна, Клитумна несъмнено си даваше сметка, че ако не спази условията, нищо чудно той изведнъж да си промени намеренията, да отведе момичето — което и да е то — и с парите, наследени от Никополис, го настани в самостоятелен апартамент, далеч от всякакви мащехи. Освен това случеше ли се Сула да заговори сериозно, рядко някой щеше да се осмели да му противоречи — една от причините, заради които и никой от прислугата в дома на мащехата му дори не помисли да разпространява клюки за това какви ги, вършат Клитумна, Никополис и Сула заедно всяка нощ. Е, случваше се някой да си поотвори устата тук и там, но страхът така го сковаваше, че думите му никога не звучаха достатъчно убедително, за да имат желания ефект.

— Има и друго условие — продължи той.

Клитумна се притисна към него.

— Да, Луций, миличък?

— Ако точно тази нощ се окаже облачна, изненадата няма да може да дойде. Така че ще трябва да уважиш капризите на времето и търпеливо да изчакаш до следващото пълнолуние с надеждата, че и тогава луната няма да ти изиграе някой номер.

— Разбирам, Луций Корнелий.

И така, Сула си нае двуколка и потегли обратно за Рим, а Клитумна остана във вилата да пази съкровената тайна, опитвайки се възможно най-убедително да играе ролята си на жена пред самоубийство. Дори Вити, която господарката й често викаше в леглото си, така и не се усъмни в искреността на чувствата й.

При пристигането му в Рим първата работа на Сула беше да повика при себе си иконома на къщата на Клитумна на Палатина. Той беше един от малкото роби, които не бяха последвали господарката си в Цирцеи, тъй като вилата си имаше отделен иконом, използващ дългите отсъствия на Клитумна, за да може в ролята си на пазител на напуснатото й имение да я мами, както си пожелае. В което начинание имаше конкуренция единствено в лицето на въпросния палатински колега.

— Колко души прислуга остави тук господарката ти, Ям? — попита Сула, разположил се царствено зад писалището в кабинета. Очевидно смяташе да си състави цял списък, защото бе приготвил парче пергамент.

— Само аз, две момчета, две момичета, освен това един от робите, отговарящи за пазаруването, и помощник-готвачът, това сме всички, Луций Корнелий — отговори му икономът.

— Е, значи ще трябва да наемем допълнителни хора, защото след четири дни, Ям, имам намерението да организирам празненство.

Той размаха списъка пред лицето на изумения иконом, който се намери в неудобното положение да се колебае струва ли си дали да напомни, че господарката Клитумна не му е давала нареждания за каквито и да било празненства в нейно отсъствие, или ще е по-добре просто да си гледа работата с надеждата, че когато дойде време за плащане на разходите, ще му се размине без бой. Но Сула побърза да го успокои.

— Празненството е в моя чест, така че аз си го плащам, а специално за теб ще има голямо възнаграждение, ако спазиш две условия: едното е да ми помогнеш с каквото можеш за добрата организация, а другото е да не споменаваш нито дума за него на господарката при завръщането й — когато и да е то. Ясен ли съм?

— Съвсем ясен, Луций Корнелий — поклони му се почти до земята Ям: да спечели щедростта на господарите, беше нещо също толкова елементарно за един роб, издигнал се до положението на домашен иконом, колкото и да преправи цифрите в книгата за разходите.

Сула отиде да си търси танцьори, музиканти, акробати, магьосници, смешници и всякакви други интересни личности, които да развличат гостите. Защото това щеше да е последното увеселение, което щеше да даде на приятелите си, празненството, с което веднъж завинаги да приключи с празненствата. А за него трябваше да се вдигне шум, какъвто подобава, из целия Палатин.

Последната му спирка се оказа домът на комика Сцилакс.

— Искам да наема Метробий за една вечер — каза той вместо поздрав, щом нахълта в таблиния, който Сцилакс беше предпочел да превърне от кабинет в нещо като всекидневна. Жилището на актьора издаваше ленивия и сладострастен живот, който той водеше: мебелите бяха до един от касиево дърво, стените бяха покрити с грозни гоблени, способни да съкратят живота на всекиго с поне мъничко вкус, а из стаите почти не можеше да се върви от всевъзможните легла, кушетки и табуретки, натъпкани с най-качествена вълна.

Сцилакс се надигна от любимата си кушетка, но преди още да е успял да изрази възмущението си, Сула на свой ред се изтегна сред възглавниците на отсрещната.

— Честно казано, Сцилакс, тук е толкова меко, че на човек чак му се струва как потъва като в яйчен крем — започна да обсъжда мебелировката той. — Да не си някой сирийски деспот, че да се излежаваш така неблагопристойно? Защо не вземеш да се обзаведеш с мебели, напълнени с конски косъм като всички хора? Или ти се иска постоянно да си мислиш как се гушкаш с някоя огромна курва? А!

— Да ти пикая на вкуса — беше единственият отговор, който актьорът сметна за уместно да му даде.

— Докато Метробий е все още при теб, можеш да пикаеш, на каквото поискаш.

— Какво намекваш, дивак такъв? — прокара пръсти Сцилакс през грижливо сресаните си, боядисани в златно къдрици. Дългите му, черни, изписани със стибия мигли потрепнаха и очите му заиграха между тях.

— Намеквам, че момчето е твое само доколкото го държиш насила при себе си — подритна Сула табуретката пред себе си с надеждата тя да се окаже по-поносимо мека.

— А пък аз ти казвам, че си е мое и тялом, и духом! Но откакто ти го отвлече, за да го влачиш със себе си из цяла Италия, вече не е същото, и отдавна чакам случай да ти го кажа, Луций Корнелий! Не знам какво си му направил, но определено му има нещо оттогава!

Гостът широко се усмихна.

— Ами може би просто съм го накарал да се почувства мъж, не мислиш ли? Като че ли му е омръзнало да го унижаваш, а? Пфу! — изсумтя Сула, обзет от отвращение, и като вдигна глава, извика: — Метробий!

Момчето веднага влетя в стаята и се хвърли право в прегръдките му, обсипвайки лицето му с целувки.

Сула отвори едното си око, погледна над чернокосия Метробий и като намигна с рижавата си вежда, се обърна към актьора:

— Предай се, Сцилакс, твоето момче просто харесва мен. — И за да докаже, че е прав, надигна поличката на Метробий и разкри възбудения му член. Домакинът не можа да се сдържи и избухна в сълзи, размазвайки черния туш по цялото си лице.

— Хайде, идвай, Метробий — подкани любимеца си Сула, като с мъка се изправи на крака. На вратата се обърна и подхвърли на хлипащия Сцилакс. — След четири дни в къщата на Клитумна ще има празненство. Ще бъде най-великолепното, на което някога си присъствал, така че си преглътни мъката и ела. Ако дойдеш, току-виж съм ти върнал и Метробий.

Бяха поканени всички, включително Херкулес Атлас, който се славеше като най-силният човек на земята, и продаваше мускулите си по празници и панаири от единия край на Италия до другия. Известен с това, че ходи неизменно облечен в проядената си от молци лъвска кожа и с огромната си тояга в ръка, Херкулес Атлас се беше превърнал в нещо като институция. Но това не му помагаше особено да си намери името сред списъците на поканените на домашните празненства в Рим, защото когато се напиеше — а за него се знаеше, че не прави особена разлика между вино и вода, — той ставаше заядлив и агресивен.

— Трябва да си полудял, за да поканиш този слон! — коментираше Метробий, докато си играеше с червените къдрици на Сула и се навеждаше над рамото му, за да види чие име още не е прочел в списъка на поканените. Всъщност същинската промяна, която беше настъпила у Метробий по време на странстванията му заедно със Сула, се изразяваше в това, че се беше научил да чете и да пише. Въпреки че наглед Сцилакс се беше постарал да го научи на всичко, на което сам беше способен, като се започне с актьорското майсторство и се свърши със содомията, на стария комик не му бяха стигнали силите, а и желанието да запознае ученика си с нещо далеч по-необходимо за живота сред общество, а именно с буквите.

— Херкулес Атлас ми е приятел — отговори Сула на момчето, докато целуваше един по един пръстите му нещо, което му доставяше далеч по-голямо удоволствие от това да се лигави с ръчичките на Клитумна.

— Но той буквално полудява, като се напие! — ужасяваше се Метробий. — Ще събори къщата и ще строши главите на поне двама-трима от гостите! Да го наемеш, разбирам, но да го поканиш като свой гост, е голяма грешка!

— Знаеш, че рядко греша. — По всичко изглеждаше, че той ни най-малко не се страхува. Протегна се назад, издърпа Метробий и го сложи на скута си. Момчето го прегърна през шията и повдигна лице към неговото. Сула целуна веждите му с цялата нежност, на която беше способен.

— Луций Корнелий, защо не ме задържиш при себе си? — попита Метробий, облягайки се върху ръката му и въздъхвайки от сдържано удоволствие.

Целувките секнаха. Сула се намръщи и рязко отвърна:

— Защото ти е много по-добре със Сцилакс.

Момчето разтвори широко черните си очи, в които почти се виждаше как плува лодката на любовта.

— Нищо подобно. Ама наистина! Нито подаръците, нито уроците му по актьорско майсторство, нито дори парите му означават нещо за мен, Луций Корнелий! Винаги бих предпочел да живея с теб, пък ако ще и да умираме от глад!

— Наистина примамливо предложение, на което не бих устоял, ако имах намерение да оставам беден. — Сула продължаваше да държи момчето върху скута си, сякаш то беше детенце. — Но аз няма да остана беден. Вече имам зад гърба си наследството на Никополис и смятам добре да се възползвам от него. Някой ден ще имам достатъчно, за да се кандидатирам за Сената.

Метробий чак подскочи от изненада.

— В Сената! — И като се изви назад, за да погледне Сула по-добре, допълни: — Но ти нямаш право, Луций Корнелий! Дедите ти са били роби като мен!

— Не, не са били роби — отвърна му той. — Аз съм от патрициите Корнелии. И мястото ми е именно в Сената.

— Не мога да го повярвам!

— Това е самата истина — увери го Сула с най-сериозен тон. — Затова и не мога да се възползвам от предложението ти, колкото и примамливо да ми звучи. За да кандидатствам за сенатор, ще трябва да се представя като самото олицетворение на непорочността и благоприличието. Около мен вече няма да има нито актьори, нито мимове, нито каквито и да било хубави момченца! — Плесна той Метробий по гърба и го притисна до себе си. — А сега да се върнем на нашия списък, момче — и стига си мърдал! Пречиш ми да се съсредоточа. Та бяхме стигнали до Херкулес Атлас, който ще дойде в качеството си едновременно на артист и на мой гост, и това е окончателно и не търпи възражения.

В действителност Херкулес Атлас се оказа сред най-първите гости. Разбира се, из квартала вече бяха научили за предстоящия гуляй и съседите се бяха приготвили психически да прекарат една безсънна нощ, изпълнена с виковете, крясъците и музиката, които неизменно съпровождаха веселбите у Клитумна, да не говорим за непредвидимите трясъци, които положително щяха да се разнесат след нечия пиянска глупост. Както обикновено и сега гостите идваха костюмирани. Самият Сула се беше преоблякъл като отсъстващата Клитумна, без да забравя да се накачули с куп шалчета, да си надене по един-два пръстена на всеки пръст, да си боядиса перуката с цвета на косата й и грижливо да я навие на къдрици, напомнящи с характерната си форма прясно сварени наденички. Но това не беше всичко — Сула твърде успешно имитираше не само жестовете на мащехата си, но и присъщите й хихикания, кикотения, както и плътния й, цвилещ смях. И понеже всички гости познаваха много добре Клитумна, изпълнението на доведения й син беше посрещнато с очаквания успех.

Метробий отново си беше окачил крилца на раменете, само че този път играеше ролята не толкова на Купидон, колкото на Икар, и за целта нарочно беше опърлил краищата на перата, така че да се сгърчат и да напомнят за злощастната съдба на Дедаловия син. Сцилакс се беше превъплътил в Минерва и естествено беше оприличил на стара и долнопробна проститутка иначе известната като непорочна девица богиня, която всеки би си представил с каменно лице и смразяващ поглед. Когато видя как Метробий нито за миг не се отделя от Сула, той потърси утеха в пиенето и след като глътката му се отвори, изведнъж се оказа, че му е трудно да се оправя с огромното си снаряжение, състоящо се от щит, хурка, препарирана сова и не на последно място от огромно копие — те се изхлузиха в краката му, а скоро и той се плъзна до една от стените и потъна в дълбок сън.

И така, Сцилакс изпусна запомнящото се представление, което дадоха поканените актьори и певци, започнали вечерта с въодушевяващи химни и прекрасни вокални изпълнения, за да я завършат с дрезгавите си пиянски гласове и мръсни песнички от типа на:

Сестрицата ми, дебеланата,

с мелничаря Гъз бе хваната,

дупенцето и — цялото разпрано,

под воденичния му камък смляно.

Достатъчно — сгълча я татко,

прекарали са те, накратко.

До утре искам те със съпруг,

че инак чака те юмрук.

Естествено въпросните песнички бяха много познати на гостите и затова можеха да се подемат в хор от всички присъстващи.

В програмата участваха танцьорки, които с присъщата си артистичност разголваха най-интимните си части — по които между другото не можеше да се открие нито един косъм. Имаше майстор — дресьор, чиито кученца можеха да танцуват не по-зле от момичетата, с тази разлика, че нямаха какво да събличат. Един от гвоздеите на вечерта представляваше прословутият антиохийски номер човек и животно да се слеят, тъй да се каже, в едно, в случая изпълнен от апетитно момиченце и надарено магаре. Изпълнението предизвика бурни възгласи сред публиката, но като се имаха предвид размерите на члена на магарето, никой от мъжете, присъстващи на увеселението, не се осмели да прояви по-подчертан интерес към партньорката му.

Херкулес Атлас изпълни последен номера си, точно преди веселящите се да се разделят на две партии: онези, които са прекалено пияни, за да проявяват какъвто и да било интерес към секса, и онези, които са достатъчно пияни, за да не проявяват интерес към нищо друго. За да удостоят юначагата с вниманието си, зрителите се насъбраха около колонадата на перистила, наобикаляйки дървената площадка, издигната специално за Херкулес Атлас. След като се разгря с няколко огънати стоманени пръчки и още толкова натрошени на трески дебели дървени греди, исполинът награби половин дузина пищящи момичета, качи някои от тях на раменете си, други на главата си, а останалите прибра под мишница, и така въоръжен, хвана по една наковалня във всяка ръка и зарева свирепо като същински атласки лъв. Всъщност Херкулес Атлас си прекарваше вечерта чудесно — виното, което беше изпил, сякаш стомахът му бе бездънен кладенец, щеше да е достатъчно да му спечели всеобщото възхищение, дори и да не бяха момичетата и наковалните. Но той неуморно подхвърляше все повече и повече тежести, докато красавиците, окичили го като гердан, започнаха да пищят повече от ужас, отколкото от удоволствие.

Сула излезе насред градината и любезно го потупа по коляното.

— Хей, стари друже, би ли пуснал момичетата? Ще ги смачкаш с тия железа.

Херкулес Атлас моментално се подчини, но обладан от присъщия си зъл нрав, сграбчи самия Сула вместо тях.

— Ти нема да ме учиш как да си играа номера! — изрева той и развъртя домакина над главата си, както жреците на Изида въртят пръчките си, докато от бедния Сула се разхвърчаха перуки и шалчета.

Някои от веселящите бяха обзети от паника; други решиха, че ще е редно да помогнат на злощастния домакин, и предпазливо наобиколиха гиганта с надеждата, че с блага дума ще го склонят да пусне жертвата си. Но Херкулес Атлас скоро разреши дилемата, пред която бяха поставени всички присъстващи, като прибра Сула под мишница и подобно на човек, помъкнал със себе си торбата с покупки, напусна победоносно празненството. Нямаше как да го спрат. Доста смелчаци му застанаха на пътя, но той преминаваше през телата им, сякаш бяха безплътни. Най-много си изпати робът на вратата, който получи такова здраво кроше в лицето, че чак изхвърча на няколко метра, а в това време Херкулес Атлас излезе през широко отворената порта и без да изпуска Сула, скоро се изгуби по улицата.

В началото на Весталските стълби юначагата спря.

— Всичко наред ли е? Пропуснах ли нещо, Луций Корнелий? — попита той, като го остави внимателно на земята.

— Справи се чудесно — похвали го Сула, на когото му трябваше известно време да се свести. — Хайде, ще те изпратя до дома ти.

— Нема защо — увери го Херкулес Атлас и като запретна ръба на лъвската си кожа, заслиза надолу по стълбите. — Живеа на две крачки оттук, а ако не виждаш, да ти кажа, че луната е пълна и нема опасност да се изгуба.

— Аз пък настоявам да те изпратя — настигна го Сула.

— Е, щом така си решил — вдигна рамене мъжагата.

— Все пак не мислиш ли, че ако тръгна да ти плащам насред Форума, ще се намерят достатъчно любопитни погледи да ни забележат? — напомни му Сула.

— Верно бе! — плесна се по дебелата глава Херкулес Атлас. — Съвсем забравих, че още не си ми платил. Ами айде, идвай тогава.

Юнакът заемаше четири стаи на третия етаж в една инсула надолу по Кливус Орбиус, в самите околности на Субура, но все пак при условия далеч по-хигиенични от тамошните. Първото нещо, което направи впечатление на Сула, след като влезе в апартамента, беше, че робите ги няма. Навярно бяха решили, че господарят им или изобщо няма да се върне за нощта, или ще е достатъчно пиян, за да обърне внимание на своеволието им да си издействат малко свобода. По всичко изглеждаше, че в къщата не е шетала жена от доста време, но за всеки случай Сула реши да провери:

— Жена ти не е ли тук? — попита той.

— Жени! — изфуча Херкулес Атлас. — Мразим ги.

Двамата се разположиха около маса, на която предвидливо бяха оставени кана с вино и няколко глинени чаши. Сула бръкна в пазвата си, развърза лененото въженце, което тайно беше опасал около гърдите си, и извади натъпканата си кесия. Докато Херкулес Атлас наливаше две от чашите до ръба, Сула дръпна връвчицата на кесията и ловко измъкна отвътре някаква нагъната книжчица, която явно не влизаше в дължимата сума. После обърна кесията и изсипа цялото й съдържание върху масата. Блестящите сребърни монети издрънчаха весело върху дървото, а три-четири се претърколиха от ръба и коварно паднаха на пода.

— Е, къде бе? — извика подире им Херкулес Атлас и залази на четири крака, за да ги гони по земята.

Докато той се ровеше под масата, гостът разгъна книжката, която беше скрил в дланта си, и изсипа цялото й съдържание в по-далечната от двете чаши; понеже нямаше с какво друго, трябваше набързо да разбърка белия прашец с пръст, преди Херкулес Атлас да се надигне от пода и да заеме мястото си срещу него.

— Наздраве — надигна Сула по-близката до себе си чаша и приятелски се усмихна на юначагата.

— Наздраве и благодаря за чудесното прекарване тази вечер — отвърна му Херкулес Атлас, килна глава назад и наведнъж изля цялото съдържание на чашата в гърлото си. После, без дори да си поеме дъх, си наля втора и отново я изпи наведнъж.

Сула стана от стола си, пъхна собствената си чаша в ръката на домакина си и най-невъзмутимо прибра другата под туниката си.

— Малък спомен за тази велика вечер — обясни той постъпката си и спокойно излезе през вратата. — Лека нощ.

Всички обитатели на инсулата спяха дълбоко. Каменната тераса, отворена към просторния вътрешен двор, предвидливо беше закрита с тежки платнища, за да не може слънчевата светлина да безпокои спящите до късно, и по това време на денонощието беше съвършено пуста. Без да издаде звук, мъжът се забърза надолу по стълбите и без никой да го забележи, изхвръкна на улицата. Чашата, която беше взел от приятеля си, беше захвърлена между решетките на най-близката шахта на канализацията. За всеки случай Сула се ослуша дали ще чуе плясък във водата, после промуши в дупката и хартийката и си замина. Спря се при Кладенеца на Ютурна в подножието на Весталските стълби и потопи до лакти ръцете си във водата. Започна трескаво да ги търка една о друга, докато най-сетне не реши, че е измил добре белия прашец, полепил се по пръстите му, докато разгъваше книжката и разбъркваше виното, което впоследствие Херкулес Атлас толкова жадно погълна.

Но не се върна на празненството у дома си. Заобиколи отдалеч Палатинския хълм и по Вия Нова се запъти към Капенската порта. Щом излезе от града, първата му работа беше да навести една от многото конюшни наоколо, в които човек можеше да си наеме както кон, така и цяла колесница. Това беше доходоносна дейност, защото римляните рядко държаха у дома си коне, мулета или каквито и да било превозни средства и наложеше ли им се да напуснат града, неизменно се обръщаха към въпросните конюшни. Така пътуването им излизаше едновременно по-лесно и по-евтино.

Конюшнята, която Сула предпочете, беше голяма и реномирана, но като че ли собственикът й не беше обърнал достатъчно внимание на охраната й. Единственият коняр на работа по това време на денонощието се беше сгушил в купа сено и юнашки хъркаше. За всеки случай Сула му нанесе един добре премерен удар точно зад ухото и като си осигури мълчанието му, започна да обикаля просторното помещение и да си избира муле, което хем да изглежда здраво и издръжливо, хем дружелюбно и разбрано. Понеже никога през живота не му се беше случвало сам да оседлава животно, отне му известно време да разбере какво точно трябва да направи. Все пак беше чувал, че животните имат навика да си издишат целия въздух, докато им затягат каишите, затова, понеже не му се искаше мулето да умре под него, изчака то да си поеме дъх и чак тогава върза седлото около корема му. После го яхна, подритна го възможно най-любезно в хълбока и потегли.

Сула бе новак в ездата, но това не беше причина да се страхува от коне и от мулета, още по-малко да не вярва в късмета си, че ще успее да се задържи благополучно върху гърба на животното. Четирите рога, щръкнали по краищата на седлото, ограничаваха до максимум възможността да се изхлузи на някоя страна, а мулетата, които бяха далеч по-спокойни и разбрани животни от конете, нямаха навика като тях да се борят с ездачите си и да се опитват да ги хвърлят на земята. Мулето му беше позволило да му сложи най-обикновена юзда, състояща се само от две железца, които обаче явно удовлетворяваха напълно животното.

Дъвчейки ги доволно, то затропа с копитца надолу по Апиевия път, а ездачът му започна убедено да си повтаря, че до сутринта ще бъде вече далеч от Рим. Беше около полунощ.

Пътуването се оказа доста уморително за неопитен ездач като него. Едно беше да яздиш величествено до носилката на Клитумна, съвсем друго — да бързаш да стигнеш навреме толкова далеч. Само след няколко километра краката го заболяха непоносимо, а задникът му едва издържаше на постоянното напрежение да не се плъзне от седлото; да не говорим какво му беше на оная работа. Както и да е, важното беше, че мулето за миг не забавяше крачка и преди още да се е зазорило, Сула беше стигнал Трипонциум.

Оттам той се отби от Апиевия път и продължи през полето право към морския бряг. Знаеше няколко преки пътища, пресичащи Помптинските блата, които бяха доста по-подходящи, отколкото Апиевия път, достигащ чак до Тарацина, преди да се обърне отново на север към Цирцеи. Петнайсетина километра навътре в пустошта Сула спря в една малка горичка и слезе от мулето. Земята беше суха и твърда, наоколо очевидно нямаше комари, затова той върза животното с въжето, което не беше пропуснал да задигне от конюшнята, свали му седлото и като го подложи под главата си вместо възглавница, потъна в дълбок сън под сянката на един бор.

Десет часа по-късно, след като двамата с мулето утолиха жаждата си в течащия наблизо поток, той отново яхна добичето и продължи по пътя си. От страх някой случаен пътник да не го разпознае, гледаше да не показва главата си изпод тежката качулка на наметалото, което също беше взел от конюшнята. Този път ездата му спореше повече от миналата нощ, и то въпреки острите болки в гърба, задника и слабините. Не беше хапнал нито залък, но не се чувстваше гладен. Мулето от своя страна си беше намерило свежа тревица и не даваше вид да се оплаква, дори изглеждаше учудващо бодро. По здрач Сула вече беше стигнал носа, на който се издигаше Клитумнината вила, и с огромно облекчение скочи на земята и разседла животното си. Добичето отново беше вързано за едно дърво и оставено да си пасе на воля или да си почива — както намери за добре, но този път беше изоставено от ездача си.

Сула имаше късмет. Нощта беше ясна, спокойна и небето беше обсипано със звезди. Никъде по мастиленочерния небосвод не се забелязваше най-малкото облаче. А някъде към края на втория час на нощта луната се показа иззад хълмовете далеч на изток и лека-полека започна да огрява земята наоколо с необичайната си светлина, разкриваща предметите, но самата тя оставаща невидима за окото.

Сула се заизпълва с чувството за собствената си неуязвимост. Беше му достатъчен само миг, за да забрави болката и умората, хладната кръв из жилите му да ускори своя пулс, а съзнанието му да изпадне в дълбините на неочаквано за подобен момент спокойствие и дори радост от живота. Той беше истински Феликс, усещаше се галеник на боговете. Всичко за него вървеше гладко и щеше да продължи така до самия край. Не му оставаше нищо друго, освен да се остави на вълните да го носят, да се изгуби сред мъглата на благополучието, да се радва на самия себе си. Когато тъй неочаквано шансът го беше отървал от Никополис, Сула дори не беше намерил време да се зарадва. В мига, в който гъркинята посегна към отровните гъби, той вече трескаво пресмяташе следващата си стъпка, за която единствено трябваше да изчака подходящия час. Преди година, по време на онова пътуване с Метробий, той вече се беше натъкнал веднъж на Унищожителя, но Никополис сама се беше постарала да се хвърли в прегръдките на смъртта; той просто не си мръдна пръста да я спре. Не Сула, късметът, неговият късмет я беше отвел при гъбите. Но тази нощ грижливо бе планирал всичко и знаеше, че отново късметът няма да му изневери. Дори не се страхуваше — че имаше ли от какво?

Клитумна вече беше дошла на уречената среща и чакаше в сянката на пиниите. Още не беше изгубила търпение, но се готвеше да го изгуби, ако изненадата закъснееше твърде много. Сула обаче не издаде веднага, че е тук. Трябваше му първо да се увери, че мащехата му е спазила условията и наистина не е довела никого със себе си. Да, беше дошла сама. Дори неизползваната от много време конюшня и помещенията под лоджията бяха пусти, сякаш нечия невидима ръка държеше всички възможни свидетели надалеч.

След като пообиколи наоколо, Сула вдигна достатъчно шум със стъпките си, за да предизвести отдалеч Клитумна за пристигането си. Затова когато се показа от тъмното, тя вече се беше обърнала към него и протягаше ръце да го прегърне.

— О, всичко става, както ми го беше обещал! — изкикоти се тя щастливо в шията му. — Изненадата ми! Къде ми е изненадата?

— Няма ли да получа първо целувка? — попита той и за пръв път в живота му зъбите му заблестяха по-бели от кожата на лицето му — толкова необикновена беше лунната светлина тази нощ, толкова силна беше магията, която го обграждаше.

Почти забравила допира с тялото му, Клитумна жадно протегна устни напред и ги впи в неговите. Така и си остана, стъпила на пръсти, с уста, притисната до неговата, когато Сула й строши врата. Всичко се оказа толкова лесно. Просто едно изпукване. Навярно мащехата дори не разбра какво стана — поне погледът й не издаде с нищо да е проумяла защо доведеният й син я сграбчва за гърба, после с другата си ръка натиска главата й назад, а тя увисва безпомощно надолу. Всичко беше толкова лесно, просто едно изпукване. Звукът от счупването беше толкова отчетлив, че сякаш остана да витае из въздуха и упорито отказваше да замре. Сула пусна жертвата си, очаквайки, че тя ще се строполи безжизнена на земята, но агонизиращата Клитумна дори се надигна още по-високо на пръсти и с разперени ръце „затанцува“ пред очите му. Главата й гротескно увисна, тялото й заподскача наляво, после надясно, мърдаше се на пресекулки, натежаваше на едната страна, после се изпружваше и се завърташе на другата и така, докато най-сетне умиращата се сгърчи за последен път и се свлече на земята, превърнала се в невъобразима и отблъскваща с вида си купчина от преплетени ръце и крака. Разширените от възбуда ноздри на Сула изведнъж се подразниха от острата миризма на топла урина, а веднага след това и от далеч по-неприятната воня на съдържанието на Клитумнините черва.

През цялото време той не промълви, дори не помръдна встрани. Неочакваното представление му се понрави; танцът на мащехата му го изпълни едва ли не със страхопочитание, но гротескният финал провали всичко.

— Е, Клитумна — заключи той, — не умря тъй, както подобава на една истинска дама.

Работата беше там, че трябваше да я вдигне и да я носи на ръце; а това от своя страна означаваше, че ще се изцапа от глава до пети с изпражненията й. Ако започнеше да влачи трупа, в меката, влажна от нощната роса трева щяха да останат дълбоки следи. Затова и толкова държеше убийството да бъде извършено на лунна светлина — така имаше по-малка вероятност да се препъне по пътя си. Затова не му остана друго, освен да помъкне покойната си мащеха, тъй както си беше наклепана в изпражненията си, и да я пренесе на ръце до върха на скалата, внимавайки през цялото време някое лайно да не изпадне из внимателно загънатите й дрехи — следи от подобен род също можеха да го издадат.

Беше си набелязал откъде да я хвърли още при първото си идване в Цирцеи и за всеки случай си беше означил мястото със светъл камък, да не го търси дълго в нощта. Мускулите му бяха изтръпнали и от време навреме нервно се присвиваха и издуваха. В един миг пъстрите дрехи на Клитумна се развяха от вятъра, тя полетя като огромно птиче перо надолу по скалите и Сула се сбогува с нея. Остави я, безнадеждно просната върху камъните, достатъчно далеч от вълните, за да не я отнесат навътре в морето. Защото беше жизненоважно за целите му трупът й да бъде намерен; не му се искаше да изгуби цялото наследство на мащехата си само защото не би могъл да докаже, че наистина е мъртва.

Както призори, така и сега отведе мулето до течаща вода, където двамата да си утолят жаждата, но най-напред трябваше целият да се потопи с женските си дрехи в ледената вода и да заличи и последните следи от мащехата. След което му оставаше да свърши само още едно нещо. Излезе от водата и извади от канийката й малката си кама. С наострения й връх разряза кожата на лявото си слепоочие около два пръста под косата. Както при всеки прорез върху главата, кръвта потече веднага, но това не беше достатъчно. Раната нямаше да изглежда естествена, ако я беше оставил така чиста и плитка. Бръкна с пръстите на двете си ръце в нея и задърпа краищата й, докато усети как плътта му се разкъсва и раната се разширява. Кръвта му рукна като порой по бузата му и на едри капки се стече по мръсната му, мокра празнична дреха. Скоро се образуваха цели ручейчета, които боядисваха всичко в червено и му придаваха твърде злокобен вид. Така беше добре! Той отново бръкна в колана си и извади специално предвидения за целта ленен парцал, покри раната на челото си с него и се превърза. Кръвта беше влязла в едното му око и затова през цялото време, докато се омотаваше с ленения бинт, трябваше да я бърше и да мига. Най-накрая свърши с всички тези операции и отиде да търси мулето.

През цялата нощ язди безспирно и риташе безмилостно изтощеното животно всеки път, щом то се спреше да си почине. Все пак, ако не друго, то животното поне разбираше, че се връща у дома, и че колкото по-бързо върви, толкова по-рано ще види любимата си ясла. Мулетата винаги са имали по-голямо сърце и по-издръжливи мускули от конете, но най-важното беше, че това тук си падаше по Сула. Предпочиташе двете железца в устата си пред неудобните мундщуци, с които обикновено го мъчеха, харесваше мълчанието и простотата в движенията на този човек и най-вече спокойния му нрав. Затова когато можеше, потегляше в тръс, а щом се измореше, забавяше ход, но гледаше никога да не спира на едно място. Изчакваше да насъбере отново сили и да дръпне напред, оставяйки далеч зад себе си облаците пара, които се носеха от козината му. Но в крайна сметка какво знаеше това муле за жената със счупения врат, която беше блъсната, вече мъртва, върху морските скали, какво знаеше то за голямата й бяла вила и доведения й син, който щеше да я наследи заедно с всичко останало. За него Сула си беше такъв, какъвто му се показваше, а именно изключително благ и разбиращ.

Като стигна на километър-два от римските предградия, Сула слезе от мулето, разседла го, хвърли всичко в храстите край пътя, шляпна добичето по задницата и го подгони напред, убеден, че ще може само да си намери пътя към конюшнята. Но когато се отправи към Капенската порта, мулето продължи упорито да го следва, докато накрая любимият му човек взе да го замерва с камъни, за да го вразуми. Някъде по средата на пътя животното разбра какво се иска от него, подви си тъжно тънката опашка и си тръгна към дома.

Загърнат в плаща с качулка, Сула влезе в Рим едновременно с появата на първите червеникави сияния на хоризонта на изток; само за девет часа беше успял да прекоси цялото разстояние между Цирцеи и Рим — безспорно завидно постижение за едно муле и за човек, който допреди ден-два почти не е знаел да язди.

Каковите стълби, които тръгваха от Големия цирк и излизаха на Палатинския Гермал, минаваха през парчето земя, считано за най-свято в цял Рим — там, където се знаеше, че живее духът на основания от Ромул град, и където във всеки случай и досега се виждаше поточето и малката пещера до него, в която вълчицата беше откърмила изоставените на произвола на съдбата Ромул и Рем. За Сула мястото изглеждаше твърде удобно да изостави част от облеклото си, така че откраднатото наметало и окървавената превръзка бяха натъпкани в една хралупа точно зад паметника на Гения Лоци. Раната започна отново да кърви, но течеше най-вече лимфа; което не попречи на комшиите на Клитумна, имащи навика да излизат рано от домовете си, да изгледат с любопитство как изгубилият се преди два дни и облечен в женски дрехи техен съсед се тътри едва-едва по улицата, целият в кръв и мръсотия.

Цялата прислуга у Клитумна беше на крак и никой в къщата не беше мигнал от мига, в който Херкулес Атлас напусна победоносно празненството на Сула тридесет и два часа по-рано. Когато вратарят му отвори, едва не припадна от ужас при вида му и в същия миг от всички страни се завтекоха роби да помагат на господаря си. Той беше сложен да си легне, бе измит, превързан, а след няколко минути при него дотича и повиканият спешно Атенодор Сицилийски, за да прегледа раната на главата му. Самият Гай Юлий Цезар дойде да провери какво се е случило със съседа му, когото цял Палатин беше търсил напразно тези ден и половина.

— Ще ми разкажеш какво ти се случило, стига да си в състояние, разбира се — надвеси се Цезар над ранения.

Явно Сула си беше придал достатъчно отчаян вид, щом сенаторът нито за миг не се усъмни в истинността на белега върху челото му. Устните му бяха посинели от болка и изтощение, по принцип млечнобялата му кожа беше пребледняла като на мъртвец — впечатление, което само се допълваше от изцъклените му, зачервени очи под окървавените клепачи.

— Глупава работа — отговори той на съседа си, предъвквайки мъчително думите. — Защо ли ми трябваше изобщо да се занимавам с този Херкулес Атлас? Но какво да се прави, винаги съм се чувствал достатъчно силен, за да се страхувам от когото и да било. Никога не съм предполагам, че ще се сблъскам с такава канара — мислех си, че просто изпълнява номера си. Беше пиян-залян и… и просто ме грабна и ме отнесе! Нищо не можех да направя, за да го спра. Дори не знам къде ме е оставил. През цялото време се опитвах да се освободя от хватката му и най-накрая ще трябва да ме е ударил. Така и не съм сигурен кога, къде и защо. Но се свестих насред някаква уличка в Субура. Сигурно съм лежал върху паветата цял ден. Но ти знаеш какво е в Субура — на никого няма дори да му мине през ума да провери жив ли съм. Когато успях да се изправя на крака, първата ми работа беше да се върна у дома. Това е всичко, Гай Юлий.

— Ти наистина си късметлия — присви устни Цезар. Да те беше занесъл Херкулес Атлас у дома си и току-виж можеше да споделиш съдбата му.

— Съдбата му?

— Икономът ти идва вчера сутринта у нас да ми каже, че цяла нощ не си се прибрал, и да ме пита какво да прави. След като разбрах каква е работата, наех няколко гладиатори и с тях отидох право у дома на гиганта. Намерихме жилището му напълно опустошено. Защо го е сторил, не знам, но факт е, че Херкулес Атлас беше направил на трески всяка мебел в къщата си, а с юмруците си беше издълбал дупки в стените. Останалите обитатели на инсулата му са били до такава степен изплашени от неистовите му крясъци, че никой не е посмял дори да доближи апартамента му. Намерихме го насред всекидневната мъртъв. Лично аз мисля, че му се е спукал някой кръвоносен съд в мозъка и в агонията си е побеснял от болка. Или е това, или просто някой негов враг го е отровил. — По лицето на Цезар се изписа гримаса на дълбоко отвращение. — При смъртта си е обърнал всичко с главата надолу. Предполагам, че робите му са го намерили първи, но когато отидохме, от тях вече нямаше и следа. Не открихме никакви пари, така че най-вероятно е те да са отмъкнали всичко, което им е било по силите да носят, и да са изчезнали вдън земя. Ти самият плащал ли си му да играе на празненството ти? Ако е така, каквото и да си му дал, нямаше го у дома му.

Сула затвори очи. Дори не му трябваше да се прави на уморен.

— Платих му предварително, Гай Юлий, така че не знам дали е имало пари в къщата или не.

Цезар стана от стола си.

— Е, аз направих каквото можах — изгледа той строго неподвижния Сула, но от това нямаше особен смисъл, след като раненият лежеше със затворени очи. — Дълбоко ти съчувствам, Луций Корнелий — допълни той, — но така или иначе, знаеш, че подобно поведение от твоя страна няма да те отведе доникъде. Дъщеря ми едва не умря от глад заради необмисленото си привързване към теб и все още не е успяла да се възстанови напълно. Което, уви, те превръща в доста нежелан съсед за мен, дори и да признавам, че не си сторил нищо, за да подтикнеш или дори окуражиш момичето, и не само това, ами напротив — тя самата ти е причинила доста неприятности. Но това единствено доказва, че и за теб самия ще е по-добре, ако се пренесеш да живееш другаде. Вече писах на мащехата ти в Цирцеи, за да я уведомя какво се е случило в нейно отсъствие, но също така и да й съобщя, че отсега нататък може да се смята за нежелана от всички обитатели на улицата. Най-добре би било за нея да си потърси нов дом в Карине или на Целийския хълм. Всички съседи сме кротки люде, които, колкото и да ми е неприятно да ти го кажа, по-скоро биха се обърнали с жалба до градския претор, отколкото да позволят и занапред да ги лишават от правото на спокойствие и заслужена почивка. Повтарям, Луций Корнелий, би ми било много неприятно, но още едно увеселение като онзиденшното и лично ще внеса жалба до градския претор. И на мен като на всички мои съседи ми е дошло до гуша от вас.

Сула нито удостои с някакъв жест посетителя си, нито дори благоволи да си отвори очите. Цезар вече се чудеше дали изобщо нещо от тирадата, която току-що му беше произнесъл, е стигнала до ушите му, когато събеседникът му юнашки захърка. Разговорът като че ли трябваше да се отложи за друг път.

Но не Гай Юлий Цезар получи пръв писмо от Цирцеи, а Сула. Още на другия ден дотича пратеник, който му донесе съобщение от иконома на Клитумнината вила, че господарката му е била намерена мъртва върху морските скали, граничещи с имението й. При падането й се бил строшил вратът, но нямало следи от предумишлено убийство. Както Сула добре знаел, в последно време господарката била изпаднала в дълбоко униние и по всичко изглеждало, че сама е сложила край на живота си.

Той се надигна и спусна нозе на пода, после нареди на един от робите:

— Приготви ми банята и извади от раклата тогата ми.

Раната на слепоочието му беше започнала да заздравява, но все още кожата около нея беше насинена и подута. Като се изключи това, видът му с нищо не подсказваше за премеждията му отпреди два дни.

— Ще отидеш при Гай Юлий Цезар и ще го помолиш да дойде — заповяда Сула на иконома Ям, след като излезе от банята и се облече.

Той твърде добре разбираше, че от тази среща зависи цялото му бъдеще. За щастие след празненството Сцилакс беше отвел Метробий със себе си, въпреки че момчето настояваше да изчака любимия си Сула, за да разбере какво му се е случило. Това, заедно с неочакваната поява на Цезар още рано сутринта, бяха единствените усложнения, които Сула не беше предвидил в плана си. Но пак му се беше разминало. Не щеше и съмнение, че късметът не би му изневерил! Чак му настръхваше косата при мисълта как Ям отива да вика на помощ Цезар, а той от своя страна намира насред къщата на Клитумна не друг, а Метробий. Сенаторът неведнъж беше давал да се разбере, че не ще и да слуша за предполагаемите нощни подвизи на Сула, но само да се беше сблъскал с малкия хомосексуалист и мнението му за и без това съмнителния му съсед щеше да се промени, и то коренно. А на Метробий дори не би му минало през ума да се скрие. „Като нищо щях да се насадя на пачи яйца“ — каза си Сула. Трябваше да спре, преди да е изпуснал напълно контрола върху положението. Първо Стих, после Никополис, а сега и Клитумна… Е, ако не друго, то поне вече нищо не можеше да му попречи да заживее поновому.

Когато Цезар пристигна, насреща му стоеше типичният представител на римската аристокрация, какъвто Сула никога преди не бе имал случай да се покаже — облечен в чисто бяла тога, с една-единствена тънка ивица от пурпур върху дясното рамо, която да докаже получения отскоро коннически сан, с коса, подстригана и сресана така, че да придаде възможно най-представителен и мъжествен вид на лъчистото му лице, без да прикрива с нищо младостта му.

— Съжалявам, че отново те принуждавам да идваш тук, Гай Юлий — вместо всякакво друго обяснение той подаде на Цезар малък свитък, — но писмото току-що пристигна от Цирцеи и помислих, че ще е редно и ти да се запознаеш със съдържанието му.

Цезар прочете писмото бавно и внимателно, без дори за миг изражението му да се промени. Устните му повтаряха беззвучно всяка дума, за да я откъснат от безконечната верига букви върху пергамента и да й преценят истинския смисъл и стойност. Най-сетне стигна до края и остави свитъка върху масата.

— Това е третата смърт — отбеляза той, като че ли фактът по-скоро го радваше. — Уви, твърде скоропостижно те напуснаха всички твои близки, Луций Корнелий. Бих искал да приемеш искрените ми съболезнования.

— Предположих, че Клитумна се е обърнала към теб да изготвиш завещанието й — рече му Сула, без дори да седне. — Иначе за нищо на света не бих те безпокоил.

— Така е, писал съм й поне няколко различни завещания, последното, от които скоро след смъртта на Никополис — отговори уклончиво Цезар, чието красиво лице и сини очи не подсказваха как гледа самият той на нещата. — Бих искал да те попитам, Луций Корнелий, какви точно чувства изпитваше към своята мащеха?

Думите му безспорно засегнаха най-болното място на Сула. Трябваше изключително много да внимава с отговора си. За миг дори си представи, че е изпаднал в положението на котка, качила се на последния етаж на някоя сграда и застанала върху перваз, посипан с натрошени стъкла. Не можеше да стои на едно място и същевременно трябваше да премерва всяка своя стъпка, за да не се нарани.

— Доколкото си спомням, Гай Юлий — започна той, вече имах възможност да споделя с теб част от това, което ми е на сърцето, но понеже такъв е случаят, ще се възползвам от него и ще ти кажа всичко така, както винаги съм го разбирал за себе си. Моята мащеха беше една доста глупава и проста жена, но това не беше причина да не се чувствам привързан към нея. Баща ми — тук лицето на Сула се изкриви в неволна гримаса, беше непоправим пияница. Това, което си спомням от живота си с него и със сестра ми, преди да се омъжи и да избяга в провинцията, е само един безкраен кошмар. Ние не бяхме просто обеднели аристократи, Гай Юлий, ние, сиреч баща ми, водехме живот, напълно противоречащ на самата ни същност като патриции. Толкова бяхме бедни, че не можехме да си позволим да притежаваме и един-единствен роб. Ако не беше неочакваната щедрост на един скромен учител, водещ занятията си на открито, аз, патрицият Корнелий дори нямаше да се науча да чета и да пиша. Никога не съм имал възможност да отида на Марсово поле и да добия поне елементарните умения, от които се нуждае един войник. Никога не съм яздил кон, никога не съм слушал лекциите на адвокат от обществените съдилища. Затова и до ден-днешен не разбирам капчица от военно дело, от политика, от риторика. Такъв ме направи баща ми. И затова, разбираш, няма как да не съм привързан към мащехата си. Тя се омъжи за баща ми, въпреки че той не притежаваше абсолютно нищо, и ме прибра под майчиното си крило. Ако не беше тя, кой знае какво щеше да ни се случи. Може би ако двамата с баща ми бяхме останали да живеем в Субура, един ден щях да обезумея до крайност и да му тегля ножа… с което да си навлека за вечни времена гнева на боговете. Но последните години от живота си старецът прекара при втората си съпруга, а аз можах да си отдъхна от тежкото бреме, което той представляваше за мен. Да, аз винаги съм бил и задължен, и привързан към мащехата си.

— И тя също е била привързана към теб, Луций Корнелий — съгласи се Цезар. — Завещанието й е кратко и ясно. Всичко, което притежава, го оставя на теб.

Спокойно, спокойно! Да не се радваме, но и да не преиграваме със скръбните физиономии! Човекът срещу Сула беше изключително интелигентен и без никакво съмнение умееше да чете мислите на хората.

— Дали ми е оставила достатъчно, за да стана сенатор? — попита Сула, без за миг да сваля погледа си от очите на Цезар.

— Повече от достатъчно.

Краката му се подкосиха.

— Не мога… да го повярвам! Сигурен ли си? Знам, че както тази къща, така и вилата в Цирцеи й принадлежат изцяло, но никога не съм мислил, че притежава нещо повече.

— Напротив, беше изключително богата жена. Старателно е влагала всичките си спестявания както в стоки и заеми, така и в дялове в различни търговски съдружия. Дори е съсобственик на около дузина кораби. Лично аз те съветвам възможно най-бързо да продадеш дяловете си в корабите и търговските съдружия и да вложиш всичките си пари в поземлена собственост. За да спечелиш благоволението на цензорите, ще трябва делата ти да бъдат в пълна изрядност.

— Сигурно сънувам! — продължаваше да си повтаря Сула.

— Разбирам, че има защо да се учудваш, Луций Корнелий, но мога да те уверя, че нещата стоят точно така — говореше спокойно Цезар, който нито можеше да усети фалша в реакциите на Сула, нито можеше да се усъмни в подправените чувства към мащехата му, за които всеки друг с трезв поглед би разбрал, че човек като Луций Корнелий Сула просто не би бил способен да изпитва към жена като Клитумна, пък ако ще и десет бащи да беше издържала.

— Беше достатъчно здрава, за да живее още дълги години — не спираше да разсъждава на глас той. — Но в крайна сметка, Гай Юлий, аз самият няма от какво да се оплаквам, нали? Звучи жестоко, но е истина. Клитумна ще ми липсва, разбира се, но се надявам идните години да докажат, че най-голямото добро, което мащехата ми е направила на света, е било именно да умре и да направи свой наследник мен и никого друг. Защото възнамерявам да се превърна в гордост както за патрицианското съсловие, към което винаги съм принадлежал, така и за целия римски Сенат.

Последното дали прозвуча както трябва? Дали Цезар разбра думите му така, както Сула искаше да бъдат разбрани?

— Напълно съм съгласен, Луций Корнелий, че мащехата ти би била щастлива, ако можеше да научи, че си използвал спестяванията й, както би прилягало на човек от твоята класа — явно, че на Цезар не му беше трудно проумее смисъла в думите му, — и искрено се надявам занапред да се простиш с дивашките увеселения, които имаш навика да организираш. Както и със съмнителните си приятели.

— Когато човек има възможност да започне тъкмо онзи живот, на който го е обрекъл както произходът, така и късметът му, Гай Юлий, той наистина няма повече нужда от дивашки увеселения и съмнителни приятелства — въздъхна Сула. — За мен те не представляваха нищо повече от убиване на времето, което така или иначе не бих могъл да използвам за друго. Може да ти прозвучи необяснимо, ала е точно така. Но животът, който съм водил през всичките тези тридесет години, винаги ми е тежал като камък на сърцето и сега съм щастлив, че ще се освободя завинаги от него.

— Разбира се — кимна Цезар.

Изведнъж на Сула му мина ужасяваща мисъл.

— Но в момента няма цензори! Какво да направя?

— Ами по закон няма някаква причина, заради която в идните четири години задължително да трябва да се изберат нови — успокои го Цезар. — Но едно от условията, които Марк Скавър постави, за да се откаже доброволно от поста си, каквото всъщност направи, независимо как може да се погледне на постъпката му, беше още следващия април да се проведат нови избори за цензори. Дотогава ще трябва просто да чакаш.

За сетен път през този ден Сула стегна корем и пое дълбоко въздух.

— Гай Юлий, имам още една много голяма молба към теб.

В сините очи на Цезар се изписа такова недвусмислено изражение, че Сула чак се стъписа как така събеседникът му е могъл да отгатне какво се мъти в съзнанието му, след като решението за тази молба бе изникнало току-що, съвсем ненадейно. Но пък и решението си струваше — това беше всъщност най-щастливото му хрумване може би през целия му живот. Защото съгласието на Цезар би означавало много повече от състоянието, което Сула беше придобил, повече дори от благородния му произход и би променило коренно отношението към него не само на всички цензори, но и на цял Рим, защото завинаги щеше да изтрие петното, лепнало се върху него и върху името му.

— Каква е тази молба, Луций Корнелий?

— Да ме приемеш за съпруг на дъщеря ти Юлила.

— Дори и след всички обиди, които ти нанесе?

— Аз… аз я обичам — отвърна му той и дори сам повярва на думите си.

— Точно в момента здравословното й състояние е такова, че и дума не може да става за женитба — заизмъква се Цезар, — но бъди сигурен, Луций Корнелий, че молбата ти няма да бъде подмината с лека ръка. — Той дори се усмихна. — Пък и кой знае, след толкова много главоболия и терзания, може би се заслужавате един друг.

— Тя ми даде веднъж венец от трева — каза му Сула. — И знаеш ли, Гай Юлий, тъкмо от този момент късметът ми като че ли се обърна…

— Вярвам ти — приготви се да си тръгва Цезар. — Все пак бих те помолил на първо време да не споменаваш пред никого за брак с Юлила. И особено държа на това занапред да стоиш далеч от нея. Каквито и да са чувствата ти към дъщеря ми, поставили сме я в положение сама да търси изход за себе си от капана, в който попадна, и не искам този изход да й се види толкова лесен.

Сула го придружи до входната врата и му подаде ръка, усмихвайки се със стиснати устни, защото много добре знаеше какво въздействие имаха дългите му и остри кучешки зъби, а съседът му не заслужаваше смразяващите гримаси, с които той беше плашил толкова време двете си любовници. Не, Цезар заслужаваше да бъде ухажван. Без да подозира за предложението, което преди време самият Цезар беше отправил към Гай Марий, сега Сула беше стигнал до същата мисъл. Какъв по-добър начин да си спечели благоволението на цензорите — и на електората като цяло — от този да вземе за жена една Юлия? Особено когато сама му се бе предложила и едва не беше умряла заради него.

— Ям! — извика той на иконома, след като затвори вратата зад гостенина си.

— Да, Луций Корнелий?

— Не приготвяйте вечеря. Нека цялата къща уважи господарката Клитумна с траур, а ти лично ще се погрижиш робите й да се върнат възможно най-скоро от Цирцеи. Отивам да уредя погребението й.

„И — помисли си Сула, докато набързо си стягаше багажа, — да взема малкия Метробий със себе си, та да се сбогуваме. Сбогом на всичко, което е било досега, сбогом и на Клитумна. Няма да ми липсват нито тя, нито годините, прекарани с нея. Ще страдам единствено за Метробий. И то много, ужасно много!“

3

Година трета (108 г. пр.Хр.)

В консулството на Сервий Сулпиций Галба и Квинт Хортензий

Със започването на зимните дъждове военните действия срещу Нумидия — ако изобщо можеше да се говори за такива — трябваше да спрат, след като и двете враждуващи страни се оказаха неспособни да разгърнат войските си. Гай Марий получи писмото от тъста си Цезар и сериозно се замисли върху нещата, които прочете в него. Чудеше се дали консулът Квинт Цецилий Прасчо Метел вече е научил за назначаването си от Сената за проконсул, дали се е уверил, че и за в бъдеще пълномощията му ще бъдат продължавани — толкова, колкото ще му е нужно, за да си осигури желания триумф. В същото време обаче се оказваше, че никой от главната квартира в Утика не е споменал и дума за разгрома на Марк Юний Силан от германите, нито за гибелта на цялата му армия.

„Което не означава — мислеше си с горчивина Марий, — че тези събития не са известни на Метел; а само че, както обикновено, неговият висш легат Гай Марий ще бъде последният човек, който ще има честта да ги научи.“ Бедният Рутилий Руф беше натоварен със снабдяването на зимните лагери по границата, което поради замирането на военните действия автоматически го лишаваше от всякакви източници на информация; а Гай Марий, извикан обратно в Утика, се оказа подчинен не на друг, а на сина на Прасчо Метел! Младежът, който имаше не повече от двадесет години и по принцип беше зачислен като кадет към личната свита на баща си, сега се ползваше с пълномощията на началник — гарнизон на Утика и отговаряше за отбраната на града. Излизаше, че по всеки въпрос, който се налагаше да бъде разрешен, Марий трябваше да се допитва до арогантния до непоносимост Прасчо Младши — както скоро започна да го нарича не само той, но и мнозина други. Върху плещите на Марий се стоварваха не само задължения, пряко свързани със защитата на крепостта, но и множеството дребни и неприятни дела, които всеки управител би искал друг да свърши вместо него, но и които много повече биха подхождали на някой квестор, отколкото на един висш легат.

В резултат на това обстановката в римския щаб непрекъснато се нажежаваше и на Марий му ставаше все по-трудно да се въздържа от някои нежелани реплики или действия — още повече че откакто Метел Младши откри каква голяма наслада представляват за баща му неуместните му забележки по адрес на висшия легат, те съвсем естествено започнаха да стават все по-чести и по-язвителни. Битката при Мутул, която едва не се превърна в поражение за римските легиони, беше развързала езиците както на Марий, така и на Рутилий Руф, и двамата не пожалиха с нищо своя пълководец, който накрая трябваше да чуе и присъдата им — според Марий единственият начин войната срещу Нумидия някога да бъде доведена до успешен край бил да се плени самият Югурта.

— Но как да го направя? — попита Метел, когото звънът на оръжията беше върнал на земята и го бе накарал да се вслушва в съвети.

— С хитрина — обясни му Рутилий Руф.

— Каква хитрина?

— За тази цел — отсече Гай Марий — ще трябва да използваш собствения си мозък, Квинт Цецилий.

Но сега, когато всички се бяха прибрали в безопасност на територията на Африканската провинция и се жалваха единствено от влагата и досадата от ежедневните задължения, Прасчо Метел отново бе решил да я кара както сам си знае. Докато един ден в щаба му се представи знатният нумидиец Набдалса, с когото се оказа трудна работа да се разберат. Явно се налагаше с новодошлия да говори не друг, а Марий, който се наежи.

— Че защо? Не можеш ли сам да си вършиш мръсната работа, Квинт Цецилий?

— Повярвай, Гай Марий, ако Публий Рутилий беше наблизо, никога нямаше да седна да моля теб! — на свой ред му се тросна Метел. — За разлика от мен ти познаваш лично Югурта и по всяка вероятност ще ти бъде по-лесно да разбереш какво се мъти в главата на един нумидиец! От теб искам просто да присъстваш на разговора ми с Набдалса и след това да ми кажеш мнението си за него.

— Изненадвам се да науча, че ми имаш такова голямо доверие. Откъде знаеш, че наистина ще споделя с теб какво мисля?

Метел вдигна смаяно вежди. Не беше предполагал, че ще чуе подобна реплика.

— Та не си ли тук, за да воюваш срещу Нумидия, Гай Марий? Как така няма да споделиш с мен мнението си?

— В такъв случай нищо не ти пречи да повикаш човека, а аз ще се постарая да направя каквото мога.

Марий беше чувал за Набдалса, макар че не бе имал случай да се срещне лично с него. Нумидиецът беше от поддръжниците на законния претендент за нумидийския престол, княз Гауда, който по това време се разпореждаше почти като цар недалеч от Утика, на територията на разрушения Картаген, където беше изникнало малко, но процъфтяващо градче. Набдалса идваше от Стария Картаген в качеството си на пратеник на княз Гауда, но беше посрещнат от Метел изключително хладно.

Без излишни заобикалки Метел мина направо по същество: най-бързият и лесен начин да се разреши веднъж завинаги нумидийският въпрос щяло да бъде, ако се плени самият Югурта. Имал ли княз Гауда — или Набдалса — някаква представа как би могло да се осъществи това?

— Да, доминус и отговорът е от ясен по-ясен — рече му Набдалса, — с помощта на Бомилкар.

Метел го зяпна слисано.

— Бомилкар ли! Та не е ли той природеният брат на Югурта, неговият най-предан поддръжник!

— В момента отношенията между двамата са доста обтегнати — възрази му Набдалса.

— Защо? — учуди се Метел.

— Става въпрос за наследството върху престола, доминус. Бомилкар иска да бъде определен за регент в случай, че нещо се случи с Югурта, но самият Югурта не ще и да знае.

— Регент, не наследник?

— Бомилкар знае много добре, че никога няма да наследи престола, доминус. Югурта има двама сина. Не бива да забравяме обаче, че са още малки.

Метел се понамръщи в желанието си да проумее каква логика следва мисленето на един чужденец.

— А Югурта защо се противи на това му желание? Самият аз не виждам по-подходящ човек за поста от Бомилкар.

— Става дума за кръвта в жилите му, доминус — обясни му Набдалса. — Бомилкар не е от рода на цар Масиниса и следователно не принадлежи към управляващата династия.

— Аха, разбирам — проясни се лицето на Метел. — Много добре, тогава вижте какво можете да направите, за да го убедите, че е в негов интерес да застане на страната на Рим.

След което се обърна към Марий:

— Направо не е за вярване! Та не е ли от логично по-логично, че именно защото не е от царско потекло, Бомилкар би бил най-подходящият човек за регент?

— В общество като нашето, да — съгласи се Марий. — Но в очите на Югурта това означава чисто и просто, че умре ли, все едно е подписал смъртната присъда и на децата си. Защото как иначе би могъл Бомилкар да се добере до нумидийския престол, ако не като премахне от пътя си двамата преки наследници на Югурта и основе нова династия?

Метел се обърна отново към нумидиеца:

— Благодаря ти, Набдалса. Можеш да си вървиш.

Но самият Набдалса не бързаше да си тръгва:

— Доминус, бих искал да ми направиш една малка услуга.

— Каква по-точно? — попита кисело Метел.

— Княз Гауда отдавна иска да се срещне с теб и се чуди защо толкова време не му се дава тази възможност. Мандатът ти на управител на Римска Африка почти изтича, а князът продължава да очаква покана от теб.

— Ако толкова иска да ме види, какво му пречи да дойде?

— Не може просто да дойде току-така и да ти се представи, Квинт Цецилий — отговори му Марий. — Трябва да му отправиш официална покана.

— А, така ли? — Метел с усилие прикри усмивката си на облекчение. — Щом е толкова важна тази покана, ще я получи.

И така, поканата беше написана още на другия ден, за да може Набдалса лично да я занесе в Картаген. В резултат на това при римския управител се представи самият Гауда.

Последствията от тази среща бяха повече от плачевни.

Едва ли би могло да се намерят някъде по света други двама мъже, които да се различават помежду си, колкото Гауда и Метел. Гауда беше слаб и болнав, при това не особено умен, което не му пречеше да се държи надменно. От пръв поглед Метел счете поведението му за повече от неуместно, защото, след като беше научил за необходимостта от официална покана, струваше му се логично гостенинът му да прояви известна вежливост, нещо повече — скромност и дори сервилност. Вместо това Гауда вдигна шум до небесата, задето Метел не бил станал да го посрещне, и само секунди, след като беше влязъл при него, сложи край на аудиенцията си и възмутено си тръгна обратно.

— Та аз съм царска особа все пак! — изблея той на последвалия го Набдалса.

— Всички го знаем, Ваше Височество — опитваше се да замаже положението Набдалса. — Римляните обаче се отнасят доста необичайно към царските особи. Считат се за много по-висшестоящи от всички царе по земята, защото били изгонили своите още преди много столетия и оттогава се управляват сами, без да признават никакъв владетел над себе си.

— Хич не ща и да знам какво признават или не признават! — държеше на своето дълбоко засегнатият Гауда. — Аз съм законороденият син на баща си, докато Югурта си остава просто едно копеле! И когато се появя пред тези ми ти римляни, те трябва не само да станат, ами да ми се поклонят, да ми предложат трон, върху който да седна, и да подберат стоте най-способни измежду войниците си, за да ме пазят!

— Така е, така е — съгласи се Набдалса. — Ще говоря с Гай Марий. Може би ще успее да вразуми Квинт Цецилий.

Всички в Нумидия знаеха за Гай Марий и Публий Рутилий Руф, защото Югурта беше разнесъл славата им скоро след завръщането си от Нуманция, а и се беше срещал често с тях по време на последното си посещение в Рим.

— Ами тогава се виж с Гай Марий — заръча Гауда на служителя си и сам забърза обратно към Картаген, за да се поуспокои след обидите, които трябваше да изтърпи от страна на Метел в името на Рим. В това време Набдалса тайно поиска среща с Гай Марий.

— Ще направя каквото мога — обеща му Гай Марий, въздишайки.

— Много ще ти бъда задължен — зарадва се Набдалса.

Марий се усмихна.

— Защото иначе твоят царствен господар ще си го изкара върху теб, нали?

Нямаше нужда Набдалса да му отговаря — погледът му беше достатъчно красноречив.

— Работата е там, приятелю — заобяснява му Марий, — че Квинт Цецилий се смята за човек от много по-високо потекло, отколкото който и да бил нумидийски княз. И затова много се съмнявам, че някой, още по-малко аз, ще може да го убеди да смени тона си. Но поне ще се опитам, защото искам ръцете ти да са развързани и да успееш да се свържеш с Бомилкар. Той е много по-важен от някакви си пререкания между двама надути управници.

— Сирийската пророчица казва, че фамилията на Цецилий Метелите върви към упадък — рече замислено Набдалса.

— Коя сирийска пророчица?

— Една жена, казва се Марта — отговори му нумидиецът. — Княз Гауда я откри в Картаген, където, по всичко изглежда, е била изоставена още преди години от някакъв корабен капитан, който бил убеден, че е донесла лоша поличба на кораба му. Първоначално до нея се допитвали само хора от низините, но сега славата й е толкова голяма, че княз Гауда я е прибрал в двора си. Тя предрече, че той наистина ще стане цар на Нумидия след падането на Югурта. Макар че за това падане според нея ще има още да се чака.

— А какво е предрекла за фамилията на Цецилий Метелите?

— Казва, че цялата фамилия на Цецилий Метелите е минала своя зенит и занапред и членовете й, и богатствата й все повече ще намаляват. Така родът им ще бъде надминат по могъщество от много други римляни, включително и от теб, доминус.

— Искам да се срещна с нея — рече Марий.

— Това може да се уреди. Но трябва да дойдеш в Картаген, защото тя никога не напуска двореца на княз Гауда — предупреди го Набдалса.

И така, оказваше се, че да види Марта Сирийката, първо трябва да получи аудиенция от княз Гауда; Марий трябваше да се примири с това неудобство, както и с безкрайните жалвалия на нумидийския княз от Метел, и да даде най-различни обещания, които нямаше ни най-малка представа как ще изпълни.

— Бъдете сигурен, Ваше Височество, че щом успея да се издигна дотолкова, че да налагам своето мнение, Вие ще бъдете третиран с цялото уважение, дължимо на човек с Вашето потекло — поклони се той толкова ниско, че да поласкае дори един Гауда.

— И този ден ще дойде! — усмихна се доволно Гауда, разкривайки развалените си зъби. — Марта твърди, че твърде скоро ще станеш Пръв сред римляните. По тази причина, Гай Марий, бих искал да бъда твой клиент и мога да те уверя, че всички мои поддръжници в Римска Африка също ще те признаят за патрон. Нещо повече, щом застана на нумидийския престол, цяла Нумидия ще влезе в клиентелата ти.

Марий слушаше зашеметен. На него, обикновения претор се предлагаше клиентела, за каквато дори един Цецилий Метел можеше само да мечтае! О, определено трябва да се срещне с тази Марта, сирийската пророчица!

Скоро му се удаде тази възможност, защото самата прорицателка пожела да го види и Гауда нареди Гай Марий да бъде заведен в покоите й в огромната вила, използвана от княза за своя временна резиденция. Само един поглед беше достатъчен на Марий, комуто се наложи да почака в приемната на пророчицата, за да се увери, че тя се радва на наистина голямо уважение — покоите й бяха обзаведени с най-изящно изработени мебели, стените бяха покрити с едни от най-красивите фрески, които той някога беше виждал, а мозайките на пода не им отстъпваха по нищо.

Марта се появи цялата облечена в пурпурно — още един знак, че се радва на големи почести, защото обикновено не беше прието царствените цветове да се носят от хора от простолюдието, каквато беше тя. Беше дребна, прегърбена и съсухрена старица, която вонеше на урина и навярно не бе мила косата си от години. Отдалеч й личеше, че е чужденка — от покритото й с хиляди бръчки лице най-много се набиваше на очи големият й, остър и изкривен като клюн нос, както и двете черни орлови очи над него, зорко следящи всяко едно движение на събеседника й, в които проблясваха едновременно гордост и някаква животинска свирепост. Гърдите й бяха провиснали като два чорапа, натъпкани с камъчета, и ясно се виждаше как се поклащат под тънката пурпурна тъкан, донесена навярно чак от Тир. Около хълбоците си беше увила тирски шал, също пурпурен, отдолу се показваха краката й, начервени — както и ръцете й — с къна, и при всяко движение безбройните звънчета — гривни, пръстени и други джунджурийки по нея — всичките от чисто злато — подрънкваха. На главата си носеше тънък воал, отново от тирски пурпур, прикрепен с масивен златен гребен, който се спускаше зад гърба й като провиснало знаме.

— Седни, Гай Марий. — Сирийката посочи с дългия си пръст един от столовете и даде възможност на госта да се наслади на всичкото злато върху ръката й.

Марий не чака да го подканят втори път и се отпусна върху стола, без обаче дори за миг да откъсне поглед от мургавото старческо лице на пророчицата.

— Според княз Гауда си предрекла, че ще стана Пръв сред римляните — заговори той и нервно се покашля. — Бих искал да чуя нещо повече.

Като някоя вещица Марта се закикоти насреща му и разкри беззъбата си уста, от която стърчеше един-единствен пожълтял резец.

— О, да, сигурна съм, че ще успееш — съгласи се тя и плесна с ръце, за да извика робинята си. — Донеси от сварените билки и от любимите ми сладкиши — нареди й тя и отново се обърна към госта. — Няма да се бави. Когато се върне, ще говорим. А сега просто ще помълчим.

За да не я обиди, Марий послушно стисна устни и изчака в мълчание робинята да донесе димящата отвара. Дори преодоля вродената си мнителност и пийна от чашата, която любезната домакиня му подаде, опитвайки се да разгадае какво точно му се предлага. На вкус не беше много лошо, но тъй като никога не беше пил горещи течности, веднага си опари езика и побърза да отмести чашата встрани. Марта, която явно знаеше как да се справя с подобни питиета, не бързаше, отпиваше на малки глътчици, с въздишки, издаващи истинската наслада, която изпитваше от странното питие.

— Прекрасно е, макар че като гледам, на теб повече ти се пие вино.

— О не, ни най-малко — отвърна й любезно Марий.

— Вземи си сладкиш — подкани го тя с пълна уста.

— Много мило, но не ми се яде.

— Добре, добре, разбирам те! — Сложи край на любезностите пророчицата и като проми устата си с още една глътка от горещата течност, протегна властно дланта си.

— Дай ми ръката си.

Той се подчини.

— Очаква те съдбата на голям човек, Гай Марий — рече Марта, докато изучаваше линиите на дланта му. — Каква ръка имаш само! Човек може да прочете всичко на нея. А линията на живота! Тя властва над сърцето ти, над живота ти, командва всичко без онова, което времето ще съсипе — но от него никой, Гай Марий, не може да избяга; даже мога да кажа, че ще надживееш мнозина други. Виждам една ужасна болест… Ала ти ще я превъзмогнеш първия път, когато те сполети, дори и втория… Ето ги и враговете ти, десетки жестоки врагове… Но и тях ще победиш… Ще бъдеш консул една година след началото на тази, тъй де, ще бъдеш консул още догодина… Ще заемаш тази длъжност още шест пъти… Общо седем пъти ще бъдеш римски консул и накрая ще те нарекат Третия основател на Рим, защото ще спасиш града от най-голямата опасност през цялото му съществуване!

Марий усещаше как лицето му гори, как се нажежава като връх на копие, поставен в огъня. Главата му забуча. Сърцето му биеше като обезумял барабанчик, който иска час по-скоро да прати войските в зиналата паст на смъртта. Пред очите му се разстилаше червена пелена. Защото пророчицата говореше истината. Беше сигурен.

— Радваш се на любовта и уважението на една достойна жена — продължаваше Марта, прокарвайки пръст по страничните гънки на дланта му, — а племенникът ти ще стане най-великият римлянин за всички времена.

— Не, това съм аз — възрази й мигом Марий, който само при споменаването на неприятната новина изведнъж започна да излиза от обхваналия го транс.

— Не, не си ти, а племенникът на жена ти — настояваше на своето Марта — Той ще те надмине многократно с величието си, Гай Марий. Освен това ще ти е и съименник — Гай. Но е от рода на жена ти, не от твоя.

Това Марий никога нямаше да забрави.

— Ами синът ми? — попита той.

— И синът ти ще извърши велики дела. Но не ще достигне славата на баща си, нито ще живее дълго, колкото него. Във всеки случай обаче ще те надживее.

Пусна ръката му и като издрънча с гривните около глезените си и звънчетата по пръстите на мръсните си боси крака, ги подви под себе си.

— Това е всичко, което видях — облегна се тя назад и притвори очи.

— Благодаря ти, пророчице Марта — надигна се Гай Марий и извади кесията си. — Колко ти дължа?

Тя отвори черните си очи — игриви, лукави и коварни.

— За теб е безплатно. Достатъчно ми е, че съм била в компанията на толкова велик човек. Нека плащат нищожества като княз Гауда… да, той ще седне на мечтания престол, но никога няма да бъде велик човек — изкикоти се отново Марта. — Ала това и сам го знаеш, Гай Марий, въпреки че не притежаваш дарбата да гледаш в бъдещето. Защото ти е дадена невероятната способност да проникваш в сърцата на хората, а княз Гауда има малко сърце.

— Тогава ми остава само да ти благодаря още веднъж. — Той се отправи към вратата.

— О, чакай, искам една услуга от теб — спря го пророчицата.

Марий мигом се извърна.

— Каква?

— Когато станеш за втори път консул, искам да ме отведеш в Рим, където да ме обграждаш с почит и уважение. Винаги съм желала да видя Рим, преди да умра.

— Имаш думата ми, че ще го видиш — обеща й той и я напусна.

Седем пъти консул! Пръв сред римляните! Третият основател на Рим! Каква по-голяма слава от това? Как би могъл друг римлянин да надмине по величие човека, постигнал всичко това? Гай… Сигурно е имала предвид сина на по-младия му шурей, Гай Юлий Цезар Младши. Да, именно неговият син е въпросният племенник на Юлия — във всеки случай единственият на име Гай.

— Само през трупа ми — закани се Марий, после яхна коня си и препусна обратно към Утика.

На другия ден поиска среща с Метел и го завари наведен над купчина документи и писма, които по всяка вероятност бяха дошли с кораба, акостирал през нощта, след като бурите го бяха забавили няколко дни.

— Чудесни новини, Гай Марий! — посрещна го той приветливо, за разлика от друг път. — Военните ми пълномощия в Африка се удължават, получавам проконсулски империум, а по всичко личи, че проточи ли се войната, и за в бъдеще ще мога да разчитам на съдействието на Сената.

Прибра единия от току-що прочетените документи и извади на показ друг, за да потвърди думите си. Марий ги прегледа от край до край, хвърли разбиращ поглед на Метел, сетне прочете написаното още веднъж на глас, за да излязат двамата от неудобството, което обикновено съпровождаше разговорите им.

— Оказва се, че е най-добре, дето армията ми е кажи-речи цяла-целеничка. По всичко изглежда, че след подвизите на Силан из Галия, Рим и Италия имат нужда от войници. О, но ти все още не си чул за това, нали? Да, моят колега консул е претърпял катастрофално поражение от германите. Загубите в жива сила са буквално потресаващи! — Метел сграбчи друг свитък и го подаде на събеседника си. — Силан пише, че на бойното поле срещу тях били излезли половин милион германски исполини — той прибра писмото и подаде следващото. — А тук Сенатът ме уведомява, че е анулирал Гай Гракховата лекс Семпрония, която ограничаваше броя на военните кампании, в които човек трябва да служи. Крайно време беше! Ако ни се наложи, в краен случай ще можем да разчитаме на хилядите ветерани — доволно отбеляза той.

— Това е крайно несполучливо творение на законодателната мисъл — не споделяше ентусиазма му Марий. — Ако един ветеран иска да се оттегли след десет години служба или след шест последователни кампании, той не бива да бъде възпиран, нито трябва да изживее остатъка от дните си в постоянен страх, че всеки момент ще бъде повикан отново под знамената. По този начин напълно съсипваме дребните земевладелци, Квинт Цецилий. Възможно ли е един човек да напусне малкото си стопанство и да се запише в легионите, за да пропилее двадесет години от живота си в редиците им, и след това да се завърне, очаквайки, че стопанството му е процъфтявало в негово отсъствие? Възможно ли е, докато е в армията, да направи на жена си онези тъй необходими за отечеството синове, които хем да го заместят на нивата, хем да попълнят редиците на бъдещите легиони? Все повече и повече управлението на стопанството ляга на плещите на съпругите, но те не притежават силата, опита, предвидливостта на мъжете си. Налага се да търсим професионални войници… и отлични пълководци.

Метел гневно сви устни.

— Не е твоя работа да критикуваш мъдростта и далновидността на най-авторитетния и заслужил управленчески орган в цялото ни общество! — отряза го той. — За кого се мислиш?

— Мисля, че вече имаше случай веднъж да ме осветлиш по въпроса, Квинт Цецилий, още преди много, много години. Доколкото си спомням, бях просто един италийски селянин, който не знае думичка гръцки. И нищо чудно това да се окаже голата истина. Но пък и не е причина да не се изкажа върху един законодателен акт, който ми се струва неуместен, дори вреден — отвърна му Марий, като внимаваше да не повишава тон. — Ние, а под „ние“ имам предвид Сената, към който авторитетен и заслужил управленчески орган принадлежа и аз, позволяваме с лека ръка цяла класа римски граждани да измре по бойните полета само защото нямаме смелост или може би достатъчно трезв ум, за да спрем веднъж завинаги онези тъй наречени пълководци, на които сме длъжни вече десетилетия да разчитаме! Кръвта на римските войници не е вода, за да я проливаме напразно, Квинт Цецилий — на нас те са ни необходими живи и здрави!

Той се изправи и като се наведе над писалището на Метел, продължи монолога си:

— Когато навремето сме организирали своята армия, готвели сме я единствено за походи в пределите на Италия — достатъчно близо, за да може всеки да се завърне у дома си за през зимата, където да наглежда стопанството си, да направи дете на жена си и да й даде напътствия какво да прави в негово отсъствие. Но в днешно време, когато човек се запише в армията — независимо дали доброволно или принудително, — той отива да се бие далеч, отвъд морето, а походите, вместо да продължават едно лято, както навремето, се проточват с години, през което време той не може и да помисли да се завърне у дома. И така, оказва се, че за да отбие своите шест военни кампании, римският войник трябва да служи дванайсет, дори петнайсет години — и то далеч от родината! Със своя закон Гай Гракх се опита да сложи край именно на това, като целта му беше същевременно да предпази дребните поземлени стопанства в Италия от превръщането им в лесна жертва на едрите земевладелци и търговците на добитък! — пое си дълбоко въздух Марий, като в старанието си да изрази съчувствието и разбирането на Сената по въпроса, за малко не се разрида. — О, забравих, че ти самият също си един от тези едри земевладелци и търговци — спекуланти. И колко ти се иска всички дребни стопанства да падат в ръцете ти, след като собствениците им, вместо да се завърнат по домовете си и да ги пазят, мрат по бойните полета, жертва на алчността и нехайството на аристокрацията!

— Аха! Изплю ли камъчето? — скочи на свой ред Метел и заби нос в лицето на Марий. — Ето за какво било всичко! Алчността и нехайството на аристокрацията, значи! Отново за всичко са ти виновни аристократите, нали? Трудно ти е да ги преглътнеш. Е, нека и аз ти кажа това-онова, плебей такъв! Това, че си се оженил за една Юлия, никога няма да те направи аристократ!

— Хич не ми е и притрябвало — просъска насреща му Марий. — Презирам ви до един — с изключение на тъста ми; който по някакво чудо е успял да остане свестен човек въпреки всичките му славни предшественици!

Двамата викаха с цяло гърло, така че всички отвън бяха наострили уши.

— Давай, Гай Марий! — възкликна един от военните трибуни.

— Удряй право в слабото място, Гай Марий] — обади се друг.

— Да пикаем на тоя жалък фелатор, Гай Марий! — усмихна се трети.

Което ясно идваше да покаже, че настроенията бяха изключително в полза на Гай Марий — човек, който се ползваше с много повече уважение, отколкото Квинт Цецилий Метел сред кажи-речи всички — от офицерите до редовите войници.

Но виковете започваха да се чуват на улицата. Синът на консула — Квинт Цецилий Метел Младши — дотича отнякъде (при което всички в щаба изведнъж се оказаха тъкмо в този момент много заети с някаква работа) и без да удостои дори с поглед разприказвалите се допреди малко офицери, се втурна право към кабинета на баща си.

— Татко, гласовете ви се чуват от километри! — предупреди синчето любимия си баща и в същия миг се постара да изгледа с възможно най-голямо презрение Марий.

Физически Прасчо Младши много приличаше на баща си — беше среден на ръст, с кестеняви коси, с кафяви очи — изобщо беше типичен римлянин, който не се отличаваше от околните.

Внезапното прекъсване постресна Метел, който бързо се овладя, ала гневът на Марий трудно щеше да премине. Никой от спорещите не понечи да седне на мястото си. Младият Прасчо Метел се отдръпна встрани, силно притеснен и разтревожен. При всеки друг случай би застанал на страната на баща си, но сега, като се замисли за недостойните приказки, които беше изрекъл по адрес на Гай Марий от мига, в който баща му го беше назначил за началник — гарнизон в Утика, изведнъж се почувства разколебан. Защото сега за пръв път виждаше един различен Гай Марий: сякаш пред очите му беше пораснал на височина, но по-важното беше, че в погледа му се четеше смелост и същевременно интелигентност, каквито не притежаваше никой Цецилий Метел.

— Не виждам смисъл да продължаваме този разговор, Гай Марий — отсече Метел, като подпря ръце на писалището, за да спре треперенето им. — Както и да е, каква беше целта на посещението ти?

— Дойдох да ти съобщя, че в края на идващото лято възнамерявам да се оттегля от служба тук. Ще се върна в Рим и ще се кандидатирам за консул.

Домакинът го погледна така, сякаш не можеше да повярва на ушите си.

— Какво ще направиш?

— Ще се върна в Рим, за да се кандидатирам за консул.

— Няма да можеш. Подписал си се, че ще бъдеш мой висш легат — при това с пропреторски империум! Трябва да служиш до края на пълномощията ми като управител на Римска Африка. Току-що разбра, че тези ми пълномощия са удължени. Следователно и твоите.

— Но ти можеш да ме освободиш.

— Да, но само ако намеря за добре. Което няма да стане — допълни Метел. — Всъщност, ако зависеше от мен, бих те погребал до края на живота ти в провинцията!

— Не ме принуждавай да извърша нещо лошо, Квинт Цецилий — закани се Марий, макар и тонът му да бе почти дружелюбен.

— Какво да не те принуждавам? О, я си върви, Марий! Иди си намери някаква полезна работа и стига си ми губил времето!

Той улови погледа на сина си и му се усмихна съучастнически.

— Настоявам да ме освободиш от служба, че да мога да се кандидатирам за римски консул идната есен.

В този миг Прасчо Метел Младши, явно окуражен от изражението на властническо пренебрежение, изписано по лицето на баща му, избухна в сподавен кикот и още повече развърза езика на родителя си.

— Слушай какво ще ти кажа, Гай Марий — усмихна се широко Метел. — Вече гониш петдесетте. Синът ми е на двайсет. Бъди уверен, че ще смогнеш да се кандидатираш за римски консул в същата година, когато се кандидатира и той. Надявам се дотогава да ти е дошъл умът в главата и да знаеш какво трябва да прави един кандидат за консулския стол! Сигурен съм, че синът ми с радост ще ти помогне с някой и друг съвет.

Младият Метел избухна в смях.

Марий изгледа и двамата изпод гъстите си вежди. Лицето му излъчваше повече гордост и високомерие дори от техните.

— Ще стара консул — сбогува се той с Метел овци. — Бъди сигурен, Квинт Цецилий, че ще бъда консул — при това не веднъж, а седем пъти.

След което си излезе, оставяйки баща и син да го проследят с поглед, в който се четеше едновременно удивление и страх. Кой знае защо и на двамата това главозамайващо изхвърляне на Марий не се стори ни най-малко забавно.

На другия ден Марий се върна в Картаген, където поиска аудиенция при княз Гауда.

След като го допуснаха при царската особа, той се отпусна на едно коляно и притисна устни до влажната, отпусната ръка на Гауда.

— Стани, Гай Марий! — зарадва се князът, очарован от начина, по който този внушителен човек скромно и смирено му отдаваше почести, достойни за истински цар.

Марий понечи да се изправи, но после изведнъж падна на колене и протегна ръце, като възкликна:

— Ваше Височество, не съм достоен да стоя прав във Ваше присъствие, защото идвам пред Вас като най-скромен просител!

— Ставай, ставай! — подкани го с пискливия си гласец Гауда, макар жестът на посетителя да му достави още по-голямо удоволствие. — Ако продължаваш да клечиш, изобщо няма да те изслушам! Ела, седни до мен и ми кажи какво те води насам.

Столът, който посочи на Марий, наистина се намираше точно до княжеския трон, само че едно стъпало по-ниско. Марий се надигна и без да престава нито за миг да се покланя на своя царствен домакин, седна на самия ръб на предложения му стол, сякаш му ставаше неудобно при самата мисъл да се разположи удобно в присъствието на такава важна особа.

— Когато се записахте за мой клиент, княже, приех оказаната ми небивала чест с мисълта, че ще ми е възможно да защитя Вашата кауза в Рим. Защото имах намерение да се кандидатирам за консул на следващите избори през есента — въздъхна дълбоко той и замълча за секунда. — Но уви, не ми било писано! Пълномощията на Квинт Цецилий Метел бяха удължени и той остава да управлява Римска Африка, което от своя страна означава, че като негов легат не мога да напусна щаба без изричното му разрешение. Когато му съобщих, че възнамерявам да се кандидатирам за консул, той отказа да ме освободи. Заяви, че няма да ме пусне да си тръгна от Африка нито ден преди него.

Както безпомощните старци и инвалиди имат навика лесно да се изчервяват от безсилно възмущение, така и на Гауда, тази благородна издънка на нумидийската царска династия, му бяха необходими броени мигове, за да изпадне в благороден гняв; веднага си припомни непочтителното отношение на Метел, който не стига, че не му се поклони до земята, не му предложи царски трон и не му осигури подобаващите телохранители, но изобщо не благоволи да стане от стола си, за да го поздрави.

— Умът ми не го побира! — извика разгорещено князът. — Как да го принудим да промени това си решение?

— Вашата схватливост, господарю, вашата способност толкова бързо да проумеете същността на нещата направо ме удивлява! — на свой ред възкликна Марий. — Точно това трябва да направим — да го принудим да промени решението си. — Замълча за миг, сетне продължи: — Знам какво смятате да предложите, но може би ще Ви бъде по-приятно да го чуете от моята уста, защото става дума за една мръсна работа. Така че, моля Ви, оставете на мен да кажа какво трябва да направим!

— Говори — великодушно го подкани Гауда.

— Ваше Царско Височество, Рим, римският Сенат, дори римският народ в лицето на двете народни събрания трябва да бъдат засипани с писма! Писма от Вас, но също така от всеки гражданин, всеки скотовъдец, всеки зърнопроизводител, всеки търговец в цяла Римска Африка. Писма, които да осведомят Рим колко безплодно и крайно некомпетентно е било командването на Квинт Цецилий Метел в тази война срещу нумидийските врагове и които да извадят на бял свят факта, че малкото успехи, които сме постигнали, са били плод на моите действия и съвети, не на симулиращия активност Квинт Цецилий Метел! Трябват ни хиляди писма, княже! И не написани веднъж, а след това забравени — всеки трябва да пише втори, трети път и неуморно да ги праща до местоназначението им — и така, докато Квинт Цецилий Метел отстъпи и ми позволи да се върна в Рим, за да се кандидатирам за консул.

Гауда буквално изцвили от удоволствие:

— Не е ли направо удивително как двамата с теб мислим еднакво! Писма! Точно това щях да ти предложа!

— Нали Ви предупредих — промълви Марий. — Но дали всичко това е възможно?

— Възможно ли? Разбира се! — увери го Гауда. — Трябва ни само време, влияние и пари, а според мен, приятелю, двамата с теб разполагаме с много повече време, влияние и пари от някакъв си Квинт Цецилий Метел.

— Надявам се да се окажете прав.

Разбира се, Марий не остави работата в чужди ръце. Лично посети всеки римлянин, всеки латин, всеки италиец с по-голямо име и съответно влияние сред жителите на провинцията. Обиколи Римска Африка надлъж и нашир, оправдавайки пътуванията си със задълженията, с които и без това имаше навика да го натоварва Метел. Носеше и тайно пълномощно от княз Гауда, в което на сътрудничещите на делото, на бъдещите клиенти на Гай Марий се обещаваха концесии в Нумидия, щом Негово Височество застанеше на престола. Нито дъждът, нито калта, нито придошлите реки, излизащи извън коритата си, можеха да го спрат; следваше своя дълъг път, печелеше клиенти и събираше техните обещания под формата на писма, на стотици хиляди писма. Писма, които щяха да потопят управленския кораб на Квинт Цецилий Метел до самото дъно на политическото безсилие.

През февруари в Рим започнаха да пристигат първите писма от Африканската провинция, адресирани до всички по-високостоящи личности или обществени групи в столицата. Оттогава насетне всеки кораб, идващ от Африка, щеше да носи купища от тях. Ето какво гласеше едно от най-първите, изпратено от Марк Целий Руф, римски гражданин, собственик на стотици югери плодородна земя в долината на река Баградас и основен снабдител със зърно на римския пазар:

„Откакто е в Африка, Квинт Цецилий Метел не направил почти нищо, като се изключи преследването на собствените му интереси. Като човек, пряко засегнат от поведението му, мисля, че той възнамерява изкуствено да продължи военните действия, за да си спечели евтина слава и да задоволи жаждата си за власт. Миналата есен Метел публично заяви, че смята да отслаби позициите на цар Югурта, като започне систематично унищожение на земеделската реколта в Нумидия и опустошение на всички нумидийски градове, най-вече на тези, за които се знае, че пазят съкровища. Като следствие от тази му политика земите ми, както и земите на много други римски граждани в провинцията, са поставени под постоянна заплаха, защото на свой ред нумидийски наказателни отряди започват да нахлуват на територията на Римска Африка, Населението на цялата долина на река Баградас, която е от жизнено значение и за изхранването на Рим, живее в непрекъснат страх.

Нещо повече, до ушите ми, както и до ушите на много други достига мълвата, че Квинт Цецилий Метел не може дори да използва и командва правилно своите легати, камо ли цялата армия. Умишлено е пропилял големия войнски потенциал на способни люде като Гай Марий и Публий Рутилий Руф, назначавайки първия за началник на незначителния отряд конница и натоварвайки втория с функциите на префектус фабрум. Поведението му към княз Гауда, на когото римският Сенат и народ гледат като на законния претендент за нумидийския престол, е непоносимо арогантно, нехайно и в някои случаи дори безсърдечно. В заключение бих искал да отбележа, че малкото успехи, които римските легиони постигнаха през последната година, се дължат изключително на усилията на Гай Марий и Публий Рутилий Руф. Уви, повече от ясно ми е, че и двамата няма да получат никакво признание за своето достойно поведение. Позволете ми да препоръчам най-горещо Гай Марий и Публий Рутилий Руф и да осъдя най-тежко поведението на Квинт Цецилий Метел.“

Това послание беше адресирано до един от най-едрите и влиятелни търговци на зърно в Рим, човек, чиито „свои“ хора сред сенаторите и конниците бяха легион. Естествено беше, че още в мига, в който разбра за срамното поведение на Метел по време на войната, той изрази възмущението си; гласът му бе чут от най-различни заинтересовани люде и ефектът бе незабавен. И след като с всеки изминал ден купищата писма, пристигащи от Африка, ставаха все по-големи и по-големи, гласът на въпросния търговец на зърно престана да бъде глас в пустиня и към него се присъедини цял хор. Случеше ли се насреща им да се зададе някой търговец — банкер или плутократ, сенаторите с неудобство пресичаха от другата страна на улицата, а арогантното самодоволство на доскоро всемогъщите Цецилий Метели все повече започна да отстъпва място на учудване и тревога.

Незабавно полетяха писма и в другата посока — всички членове на клана на Цецилий Метелите се надпреварваха да умоляват своя високоуважаван брат и съратник, проконсула в Африка, Квинт Цецилий, да посмекчи тона си спрямо княз Гауда, да си спомни, че висшите му легати заслужават повече уважение, и най-важното — да спечели една-две блестящи победи на бойното поле, които да затворят устите на зложелателите му.

Тогава избухна скандалът с град Вага, който, след като се беше предал в ръцете на Метел към края на есента, сега изведнъж се вдигна на бунт и започнаха екзекуции на повечето от италийските търговци; бунтът беше подстрекаван от Югурта — със съгласието не на друг, а на личния приятел на Метел, началникът на гарнизона Турпилий. Метел допусна голяма грешка, като защити Турпилий от обвиненията на Марий, настояващ предателят да бъде изправен пред военен трибунал за държавна измяна, и докато стотиците писма, в които случилото се се описваше от различни гледни точки, стигнат до Рим, вече цял свят знаеше как едва ли не Метел сам бил влязъл в съзаклятието на Турпилий. Цецилий Метелите отново се хвърлиха да пишат писма до своя високоуважаван брат и съратник в Утика, Квинт Цецилий, умолявайки го в бъдеще да подбира по-внимателно приятелите си, след като в обичта си към тях стига дотам да прикрива явните им предателства.

Трябваше да минат седмици, за да проумее най-сетне Метел, че цялата тази кампания е дело единствено на Гай Марий; но дори след като това му беше изяснено, той не можа да оцени действителната сериозност на епистоларната война, нито да измисли как да й сложи край. Оказваше се, че той, един Цецилий Метел, губеше своята репутация в Рим, и то само заради злословията на някакъв си Гай Марий, на някакъв си хленчещ претендент за престол и на още няколко простаци — колонисти. Както и да гледаше над този факт, за Квинт Цецилий той си оставаше просто невероятен! В Рим нещата не ставаха по този начин. Рим принадлежеше на него, не на Гай Марий.

Веднъж на всеки осем дни, точен като календар, Марий се представяше пред Метел и настояваше да бъде освободен от служба в края на секстилис; веднъж на всеки осем дни Метел му казваше да си гледа работата.

За да бъдем искрени към Метел, той имаше много по-големи неприятности, та затова и не му оставаше време да се занимае по-сериозно с Марий и няколкото писма, които го били злепоставяли в Рим. От сутрин до вечер го терзаеше едно и също — Бомилкар. Много време беше отнело на Набдалса да си уговори среща с Бомилкар, още повече му трябваше, за да подготви тайната среща между него и Метел. Но към края на март събитието най-сетне се състоя в една от пристройките към резиденцията на управителя в Утика, където нумидиецът спокойно щеше да остане незабелязан.

Разбира се, двамата се познаваха твърде добре, след като през онзи опасен престой на Югурта в Рим, именно Метел го беше осведомявал чрез Бомилкар. И като се има предвид, че самият Югурта трябваше да благодари за гостоприемството на същия този Метел и да си стои извън помериума, то именно с Бомилкар сегашният проконсул бе имал най-много случаи да разговаря.

Тази им среща обаче протече неловко: през цялото време Бомилкар седеше като на тръни да не би някой да го разпознае и донесе, че е бил в Утика, а пък Метел се колебаеше какво точно поведение трябва да възприеме човек, когато наема шпиони.

Струваше му се, че ще е най-добре, ако говори без заобикалки.

— Искам да приключа тази война с възможно най-малко загуби както на жива сила, така и на бойна техника. Колкото по-скоро свърши, толкова по-добре. Рим се нуждае повече от услугите ми другаде, а не на една от най-отдалечените си граници.

— Да, вече чух за германите — съгласи се Бомилкар.

— И така, разбираш защо бързам.

— Влизам ти в положението напълно. Ала изобщо не ми е ясно с какво мога да спомогна за приключването на войната.

— От свои близки съветници бях наведен на мисълта, а след като сам размислих по-обстойно над въпроса, реших, че навярно нещата стоят точно така — че най-бързият начин да се реши съдбата на Нумидия по начин, удовлетворяващ интересите на Рим, ще бъде да се елиминира цар Югурта — обясни накратко проконсулът.

Бомилкар го изгледа замислено. Човекът насреща му със сигурност не беше Гай Марий; Не приличаше дори на Рутилий Руф, който доста се отличаваше от приятеля си с лесно наранимото си чувство за лично достойнство, аристократичното си високомерие и постоянното съзнание за заеманото положение — фактори, които далеч не го правеха толкова компетентен и способен да взима решения, колкото Марий. За проконсула, както и за всеки друг римлянин, най-важното нещо на света беше Рим. И все пак в представата си какъв трябва да бъде този Рим Цецилий Метел се различаваше съществено от Гай Марий. Това, което най-много смущаваше Бомилкар в момента, беше огромната разлика между онзи, стария Метел, когото познаваше от Рим, и този тук, управителя на Римска Африка. Защото, макар и да знаеше за писмата, трудно му беше да оцени истинското им значение.

— Вярно е, че Югурта е душата на нумидийската съпротива срещу Рим — кимна Бомилкар. — Но ти пък дори не си даваш сметка колко е непопулярен Гауда в Нумидия. Нумидия никога няма да се съгласи да бъде управлявана от него, независимо дали претенциите му са законни или не.

При споменаването на Гауда по лицето на Метел се изписа изражение на дълбока погнуса.

— Пфу! — презрително махна той. — Едно голямо нищо, ето какво е Гауда! Него и човек не можеш да го наречеш, камо ли владетел.

Но светлокафявите му очи нито за миг не се откъсваха от суровото лице на Бомилкар.

— Ако все пак нещо се случи с цар Югурта, аз — а разбира се и цял Рим, — ще бъдем доволни да поставим на нумидийския престол човек, който да притежава достатъчно трезв поглед върху нещата, за да знае, че ще отразява най-добре нумидийските интереси, ако се признае за владетел — клиент на Рим.

— Точно така; аз самият мисля, че интересите на Нумидия са точно такива — навлажни устните си Бомилкар. — А ти, Квинт Цецилий, виждаш ли ме като бъдещ цар на Нумидия?

— Определено!

— Много добре! В такъв случай с радост ще заработя за премахването на Югурта.

— Надявам се това да стане скоро — усмихна се домакинът.

— Колкото е възможно по-скоро. Няма смисъл да опитваме да го убием — Югурта е много предпазлив. Освен това се радва на пълната преданост на своята царска гвардия. Нито е възможно да се извърши преврат. Голямата част от аристокрацията е доволна от начина, по който той управлява Нумидия и по който води войната. Ако Гауда представляваше поне донякъде примамлива алтернатива, нещата може би щяха да се различават. У мен самия — по лицето му се изписа горчивина, — не тече кръвта на Масиниса, което означава, че за да заема престола, ще ми е необходима подкрепата на Рим.

— Тогава какво трябва да се направи? — попита Метел.

— Мисля, че единственият начин е Югурта да бъде примамен някъде, където да го заловите — посъветва го Бомилкар. — Нямам предвид сражение, а просто някоя засада. Ако успеете, ще зависи изцяло от вас, дали да го убиете веднага, или да го отведете в плен и по-нататък да му решавате съдбата.

— Много добре, Бомилкар. Предполагам, че ще ни пратиш вест навреме, за да се подготвим както подобава?

— Разбира се. Идеалната възможност предоставят граничните набези — Югурта възнамерява лично да води много от тях, и то още от мига, когато земята изсъхне достатъчно. Но те предупреждавам, Квинт Цецилий — може и да не успеете да заловите Югурта от първия път. Трябва да упорствате. Човек като него е способен на всичко. В крайна сметка не искам да се излагам — мъртъв няма да съм от полза нито на Рим, нито на себе си. Но бъди уверен, все някога ще успея да го вкарам в клопка, от която той няма да се измъкне. Дори един Югурта има своите слаби места.

Общо взето, Югурта беше доволен от развоя на събитията. Макар по-гъсто населените части на царството му да бяха пострадали доста от внезапните нападения на Марий, той знаеше по-добре от всекиго, че най-голямото преимущество на Нумидия е в нейната голяма територия. А колкото и необичайно да изглеждаше това, царят отдаваше много по-малко значение на тези гъсто населени райони, уповавайки се на дивите и недостъпни местности на юг, чието население тачеше повече от всичко. Голяма част от нумидийските войници, включително леката конница, която се беше прославила по света, бяха набирани сред народите, водещи своя полуномадски живот във вътрешността на страната, някои дори отвъд могъщата планинска верига, на чието било търпеливият Атлас поддържаше с плещите си небето. Всички тези племена и народи се зовяха гетули и гараманти; майката на Югурта също принадлежеше към племето на гетулите.

След падането на Вага в ръцете на римляните той внимаваше да не оставя никакви пари и ценности в градовете, озовали се на пътя на римляните; всичките си съкровища пренесе в крепости като Зама и Капса — отдалечени, труднодостижими за врага цитадели, издигнати върху непристъпни скали… и най-важното — заобиколени от пълчищата на преданите му до фанатизъм гетули. Пък и превземането на Вага също не се оказа победа за римляните; за пореден път Югурта бе успял да купи римлянин — този път началника на гарнизона Турпилий. Приятелят на Метел. Каква ирония!

И все пак нещо се беше променило. С разредяването на зимните дъждове Югурта все повече се убеждаваше в това. Работата беше там, че не можеше да си обясни точно в какво се състои промяната. Дворът му беше в непрекъснато движение; той постоянно се местеше от една крепост в друга, поради което беше разпределил жените и наложничките си по равно навсякъде, та да може винаги да разчита на някое приветливо лице, което да целува, и на нечии нежни ръце, които да го прегръщат. И все пак… нещо не беше наред. Не беше със здравето му, не беше в армията му, не беше в снабдяването с продоволствия, не беше във верността на множеството различни градове и области в голямата му страна, нито в настроенията на племената, които я населяваха. Усещаше само някакво смътно предчувствие, може би просто едва забележим знак от съдбата, която искаше да го предупреди. И нито за миг не му минаваше през ума да свърже това предчувствие с отказа си да посочи Бомилкар за регент на децата си.

— В двора е — каза той на Бомилкар веднъж в края на март, докато двамата яздеха от Капса за Цирта начело на дълга колона от конница и пехота.

Бомилкар извърна глава и се взря в светлите очи на своя полубрат.

— Кое е в двора?

— Готви се някоя пакост, братко. И съм готов да се обзаложа, че в основата й е онази лигава отрепка, Гауда — обясни Югурта.

— Искаш да кажеш, че се готви дворцов преврат?

— Не съм сигурен. Просто нещо не е наред. Усещам го вътре в себе си.

— Може би се страхуваш от наемен убиец?

— Може би. Честно, Бомилкар, наистина не знам! Но погледът ми шари навсякъде, ушите ми още малко и ще започнат да се въртят — толкова упорито се опитвам да доловя всеки подозрителен звук… Само носът ми все още не се е обадил. Ами ти? Нищо ли не усещаш? — попита той, напълно уверен в предаността и привързаността на Бомилкар.

— Да си кажа правичката, нищо.

На три пъти Бомилкар подмамваше нищо неподозиращия Югурта в клопки, на три пъти той успяваше да се измъкне невредим. И дори за миг не му хрумна да подозира природения си брат.

— Започват да стават прекалено нагли — заключи той, след като и третата засада на римляните не успя. — Това е работа я на Гай Марий, я на Публий Рутилий. Метел не е способен на подобно нещо. В лагера си имам предател.

Бомилкар обаче с нищо не се издаде.

— Започвам да мисля същото. Но кой би се осмелил?

— Не знам — отвърна Югурта и лицето му се изкриви. — Но бъди уверен, че рано или късно ще разбера.

В края на април Метел нахлу в Нумидия, но се вслуша в съветите на Публий Рутилий да не тръгне веднага към столицата Цирта, ами да удари първо някоя по-слаба жертва. Затова римските войски се насочиха най-напред към Тала. Беше дошло послание от Бомилкар, че е подмамил Югурта лично да се яви там, така че Метел направи четвърти опит да залови нумидийския цар. Но понеже не му беше в характера да си върши работата бързо и точно, Югурта използва забавянето на римляните пред стените на града и преди да се е започнал щурмът, успя да се измъкне. След бягството му въпросният щурм изобщо не се състоя и римската армия стегна Тала в продължителна обсада. Месец по-късно Тала се предаде и за голяма, при това твърде приятна изненада на Метел, римляните се натъкнаха на съкровището, което Югурта беше донесъл със себе си в Тала и се бе принудил да изостави при бягството си.

С настъпването на юни Метел потегли към Цирта, където му беше поднесена още една приятна изненада — нумидийската столица се предаде без бой. Това се дължеше на многобройната римска и италийска колония в града, добрала се и до политическото управление, както и на факта, че населението на Цирта и Югурта никога не бяха изпитвали особени симпатии един към друг.

Времето беше сухо и горещо, както е присъщо на този сезон; Югурта се изплъзна от шпионската мрежа на римляните и се скри в шатрите на гетулите далеч на юг, а след това се прехвърли в Капса, родното място на майка му. Капса представляваше малка, но силно укрепена планинска крепост, издигаща се в самото сърце на земите на гетулите. То и Югуртиното сърце лежеше в този град, където майка му се беше оттеглила от мига, щом мъжът й, бащата на Бомилкар, беше напуснал живите. А и точно там той беше прибрал голямата част от съкровищата си.

Пак през юни хората му доведоха Набдалса. Бяха го заловили на излизане от окупираната от римляните Цирта, след като най-после шпионите на Югурта в римския лагер бяха събрали достатъчно доказателства за изменническата му дейност и можеха с чиста съвест да го представят пред царя си. Набдалса открай време беше човек на Гауда, но преди да го заловят на никого не беше хрумвало да следи действията му в Нумидия. Падаше се далечен братовчед на Югурта и в жилите му течеше малко от кръвта на Масиниса, заради което го смятаха за безопасен.

— Вече разполагам с доказателства — посрещна го Югурта, — че си бил в активно сътрудничество с римляните. Най-много ме разочарова фактът, че си бил достатъчно глупав да се свържеш с Метел, вместо с Гай Марий.

Той изгледа от главата до петите окования във вериги Набдалса, по чието тяло личаха следите от недотам любезното държане на пазачите, сетне замислено продължи:

— Разбира се, не си бил сам. Някой от приближените ми е бил в заговор с теб и сега ще ми кажеш кой.

Но Набдалса отказа да му отговори.

— Подложете го на мъчения — равнодушно заповяда Югурта.

В Нумидия мъченията още не се бяха превърнали в изкуство, въпреки че подобно на всички източни деспоти и той изпитваше слабост към тъмниците. Набдалса беше хвърлен в една от тях, дълбоко в недрата на скалистия хълм, върху който се издигаше Капса, и там, в мрачното помещение, свързано с двореца чрез тунел, с него се зае банда създания, които трудно можеха да се нарекат човеци, и които навярно не можеха да служат за нищо друго, освен да се гаврят с трупове.

Малко време беше нужно, за да се разбере, че неслучайно Набдалса се е хванал на служба не при друг, а при онова нищожество Гауда — той проговори. Но не и преди да му извадят всичките зъби и да изтръгнат ноктите на едната му ръка. Югурта беше повикан да чуе със собствените си уши признанията му, а пък той от своя страна, без да подозира какво му предстои да научи, взе със себе си Бомилкар.

Последният ясно си даваше сметка, че не му е съдено да види повече небето, защото веднъж слязъл в тъмницата, едва ли някога щеше да излезе жив от нея. Затова се забави малко, впери поглед в безкрайната синева, вдъхна за последен път пустинния въздух, докосна копринените листа на цъфнал храст. И се опита да запечата в съзнанието си всички тези усещания, за да ги отнесе със себе си в мрака.

Задушното помещение вонеше едновременно на изпражнения и повръщано, на пот и кръв, на застояла вода и мъртва плът, което създаваше впечатлението, че се намираш в Тартара — атмосфера, вдъхваща страх. Дори Югурта потръпна при слизането си в тъмницата.

Разпитът премина доста трудно, защото венците на Набдалса продължаваха да кървят, а когато му пъхаха плат в устата, кръвоизливът не спираше, защото още по-непредвидливо му бяха строшили и носа. „Това се вика глупост“ — помисли си Югурта, изпитвайки едновременно ужас от гледката и гняв от несъобразителността на биячите си, започнали да обработват пленника от единственото място, където изобщо не биваше да пипат.

Не че това имаше голямо значение. При третото запитване на Югурта Набдалса все пак успя да промълви онази едничка дума, която се искаше от него. Дори и през кръвта, която изпълваше цялата му устна кухина, не беше трудно да се разбере, че казва „Бомилкар“.

— Оставете ни сами — обърна се към охраната си Югурта, като предвидливо нареди да вземат камата на брат му.

След като остана насаме с царя и с полумъртвия Набдалса, Бомилкар въздъхна:

— Единственото, за което съжалявам, е, че това ще довърши майка ни.

Това бяха най-мъдрите слова, които можеха да му хрумнат, защото вместо да нареди на палачите си да го убиват бавно и мъчително, както бе решил да стори, царят щеше да го пожали и да поиска бързата му смърт.

— Защо? — попита Югурта.

Бомилкар вдигна рамене.

— Когато пораснах достатъчно, та да осмисля годините, прекарани заедно с теб, братко, единственото, което успях да открия, бе, че през цялото време си ме лъгал. Винаги си се отнасял към мен с безразличие, което би проявил и към домашната си маймунка.

— А ти какво очакваше?

— Да чуя да ме наричаш свой брат пред всички.

Югурта го изгледа с абсолютно неподправена гримаса на удивление.

— И така да те издигна над истинското ти положение? Скъпи ми Бомилкар, майчинството не играе никакво значение — важен е бащата! Майка ни е най-обикновена берберка от племето на гетулите, дори не е дъщеря на племенен вожд. В жилите й не тече синя кръв. Ако наистина те бях нарекъл свой брат пред всички, то хората щяха да го изтълкуват, че обявявам и теб за наследник на Масиниса. А това би било най-малкото неблагоразумно, след като имам двама сина.

— Трябваше да ме посочиш за техен евентуален попечител и регент.

— И отново да те издигна над положението ти? Но, скъпи ми Бомилкар, именно кръвта на майка ни не ми го позволява! Баща ти беше дребен благородник, едно нищожество. Докато моят е законороденият син на Масиниса. Именно от баща си наследявам царството.

— Но ти самият също си незаконороден, нали?

— Така е. Но важното е, че и у мен тече кръвта на дядо ми.

Бомилкар му обърна гръб и промълви:

— Да свършваме. Оказах се недостоен — не пред теб, а пред самия себе си. Това е достатъчно, за да умра. И все пак, Югурта, пази се!

— Да се пазя? От какво? От убийство? От друг заговор, от други предатели?

— От римляните. Те са като слънцето, дъжда и вятъра, взети заедно. Накрая ще превърнат всичко в пясък.

Югурта изкрещя на хората си да дойдат, а те се втурнаха надолу по стълбите, уплашени, че нещо му се е случило. Всичко обаче беше спокойно и той им заповяда:

— Убийте ги и двамата. Но бързо. И ми донесете главите им.

И така, главите на Бомилкар и Набдалса бяха набучени на кол върху стените на Капса, откъдето да ги виждат всички. Защото излагането на показ на нечия глава не бе просто символ на отмъщението на владетеля; поставена на публично място, тя показваше на всички кой е убитият, така че да не се появи занапред някой измамник и да заеме мястото му.

Югурта постоянно си казваше, че не скърби за Бомилкар, но сега се чувстваше още по-самотен. Но урокът се беше оказал полезен — един цар нямаше правото да се доверява на никого, дори на брат си.

Смъртта на Бомилкар доведе до две много важни последствия. Първото беше, че от този момент насетне Югурта стана безкрайно предпазлив и се превърна в номад, никъде не се застояваше повече от два дни и никога не съобщаваше предварително на хората си закъде възнамерява да тръгне. Никой и по никакъв повод не биваше да научава плановете му — властта се съсредоточаваше изключително в ръцете му и никой не можеше да заповядва вместо него. Другото следствие засягаше повече тъста му, мавританския цар Бокх, който дотогава не се беше намесил открито на страната на Рим, но пък и с нищо не беше помогнал на Югурта във войната му против него. Този път царят прати незабавно свои шпиони при Бокх, а след това увеличи натиска си, така че да го принуди да сключи съюз с Нумидия и с общи усилия да изтласкат веднъж завинаги римляните от Африка.

Към края на лятото позициите на Квинт Цецилий Метел в Рим бяха сринати из основи. Никой и по никакъв повод не можеше да каже добра дума за него, още по-малко за начина, по който водеше войната. А писмата продължаваха да валят и с всяка седмица значението им нарастваше все повече и повече.

След завземането на Тала и доброволното предаване на Цирта Цецилий Метелите и техните поддръжници успяха донякъде да си възвърнат изгубения авторитет сред конническото съсловие, но новините, идващи от Африка, недвусмислено дадоха да се разбере, че пътят към победоносния край на войната не минава през Тала, нито през Цирта. Нито за миг не секваха рапортите за стълкновения с нумидийците и в същото време за напълно безплодното напредване на римските легиони в територията на царството. В същото време много хора започнаха да си дават сметка за средствата, отделяни от хазната за поддръжката на шест легиона, средства, за които при това все по-често се твърдеше, че не се използват правомерно. Никой не можеше да предскаже колко пари ще потънат в пясъците на Африка. Защото по всичко изглеждаше, че благодарение на Метел войната срещу Югурта ще се проточи поне още една година.

Изборите за консул бяха насрочени за средата на октомври и името на Марий, което така и така не слизаше от устата на хората, започна да се споменава и като името на един от евентуалните кандидати. Но времето минаваше, а той не се появяваше в Рим. Метел държеше на своето.

— Настоявам да се оттегля — повтаряше му Марий навярно за петдесети път.

— Настоявай си колкото си щеш — отвръщаше му за петдесети път Метел. — Няма да те пусна.

— Догодина аз ще бъда консул — заканваше се Марий.

— Парвеню като теб — консул? Невъзможно!

— Страхуваш се, че гласоподавателите ще ме изберат, нали така? — наливаше масло в огъня Марий. — Не искаш да ме освободиш, защото се страхуваш да не ме изберат.

— Дори не мога да си представя как един истински римлянин ще вземе да гласува за теб. Е, вярно е, че си баснословно богат и сигурно ще можеш да си купиш много гласове. Случи ли се някога — но със сигурност не идващата година — наистина да те изберат за консул, можеш да ми вярваш, че няма да пестя сили и енергия, за да докажа пред съда, че си купил длъжността!

— Това не ми е необходимо, Квинт Цецилий. Досега никога не съм го правил. Затова само ще се радвам, ако наистина се опиташ да докажеш противното — не му остана длъжен Марий.

Метел се върна към изпитаната тактика:

— Трябва веднъж завинаги да се примириш с мисълта, че няма да те освободя — и това си е. Като един достоен представител на римското общество бих изменил на своята класа, ако го сторя. Консулството, Гай Марий, е служба за човек с много по-високо потекло от твоето. Мъжете, които сядат на консулския стол от слонова кост, трябва да бъдат достойни за него по рождение — необходимо е не само те, но и предците им да са се отличили в управлението на Рим. По-скоро бих изпаднал в немилост или дори бих умрял, отколкото да видя един италиец от границата със самнитите, някакъв си полусвободен селянин, който дори и за претор не е бивало да бъде избиран, да заеме стола на консула! Каквото и да правиш, както и да се опитваш, на мен ми е съвършено безразлично. По-скоро бих изпаднал в немилост или бих умрял, отколкото да ти дам разрешението си да се върнеш в Рим.

— Ако се наложи, току-виж станало я едното, я другото — закани му се Марий.

Публий Рутилий Руф се опита да вдъхне малко разум и на двамата, в което си начинание се водеше колкото от приятелските си чувства към Марий, толкова и от мисълта за интересите на Рим.

— Зарежете политиката — предупреди ги той. — Дошли сме в Африка, за да победим Югурта, но никой от двама ви не благоволява да направи каквото и да било за целта. Заяждате се един с друг, вместо да се справите с Югурта. Но на мен това ми дойде до гуша!

— Да не би да ме обвиняваш, че пренебрегвам задълженията си, Публий Рутилий? — попита го Марий със спокоен тон, който вещаеше най-лошото.

— Не, разбира се! Обвинявам те в това, че не използваш таланта си на воин, така както съм виждал да го правиш друг път. По отношение на тактиката не падам по-долу от тебе. И по отношение на логистиката също. Но щом нещата опрат до стратегия, Гай Марий, до стратегия при една продължителна война, нямаш равен. Ала признай си честно, през цялото това време, докато сме тук, поне веднъж помисли ли как да използваш дарбата си за спечелването на тази война? Не, нали?

— А къде е моето място в тази пледоария във възхвала на Гай Марий? — присви устни Метел. — Или пък в пледоарията, която Гай Марий би произнесъл във възхвала на теб? Може би аз не съм от никакво значение за тази война?

— Наистина си от значение, и то голямо, но не за друго, а просто защото си назначен за върховен командващ! — сопна му се Рутилий Руф. — Но щом си въобразяваш, че си по-добър в тактиката и логистиката от мен или по-добър и в тактиката, и в логистиката, и в стратегията от Гай Марий, тогава защо чакаш вече година и половина, ами не вземеш да го докажеш? И все пак, ако искаш да чуеш нещо ласкаво за себе си, ще ти кажа следното: нито си алчен като Спурий Постумий Албин, нито си толкова бездарен като Марк Юний Силан. Проблемът ти е, че се мислиш за много повече от това, което си в действителност. Когато навремето прояви добрия разум да назначиш мен и Гай Марий за висши легати, си казах, че с течение на времето си поумнял. Но се оказа, че съм сгрешил. Ти прахоса нашите способности със същата лека ръка, с която прахосваш и парите на Сената. Благодарение на теб не само няма да спечелим тази война, ами с цената на много средства ще се окажем в задънена улица. Затова чуй съвета ми, Квинт Цецилий! Разреши на Гай Марий да се върне в Рим и да се кандидатира за консул, а на мен позволи да прегрупирам силите ни и да обмисля бъдещите ни ходове. Колкото до теб, задачата ти е да сринеш устоите на властта, която Югурта упражнява върху поданиците си. Не ме интересува, че ще спечелиш цялата слава, но искам сега, между тези четири стени да признаеш, че това, което току-що ти казах, е самата истина.

— Не виждам какво и защо трябва да признавам — отказа да се хване на въдицата Метел.

И така разправиите продължиха през цялото лято, чак до есента. В същото време Югурта бе неуловим, нещо повече, сякаш изчезна от лицето на земята. Когато най-после и на последния легионер му стана ясно, че до открит сблъсък с нумидийската армия няма да се стигне, Метел се оттегли от Западна Нумидия и се разположи на лагер под стените на Цирта.

Беше се разчуло, че Бокх, царят на Мавритания, най-сетне се е поддал на натиска на Югурта, събрал е войската си и е потеглил на поход с мисълта да се срещне със зетя си някъде на юг; според слуховете двамата царе възнамерявали впоследствие да се насочат към Цирта. Метел посрещна мълвата с радост и започна повече да се вслушва в съветите на Марий и Рутилий Руф. Но до генерално сражение така и не се стигна. Двете армии се намираха на няколко километра една от друга, но Югурта не се остави да го примамят в бой. Нещата отново се оказаха в задънена улица, защото римските позиции се оказваха прекалено здрави, за да се осмели Югурта да ги нападне, а пък нумидийските — прекалено крехки, за да се изкуши Метел да подгони и преследва враговете си.

Ненадейно, дванадесет дни преди изборите за консули в Рим, Квинт Цецилий Прасчо Метел официално освободи Гай Марий от службата му като висш легат към главнокомандващия военните действия срещу Югурта.

— Можеш да си вървиш! — усмихна му се мило той. — Но бъди уверен, Гай Марий, че цял Рим ще разбере как наистина съм те освободил преди изборите.

— Мислиш, че няма да стигна навреме, нали? — жегна го Марий.

— Аз ли? Аз нищо не мисля, Гай Марий.

Марий се ухили и щракна с пръсти.

— Имаш право. А сега може ли да видя документа, в който пише, че съм официално освободен от длъжност? Дай ми го.

С кисела усмивка Метел затършува из книжата си и му подаде документа. Марий още не беше излязъл от помещението, когато той почти небрежно му подхвърли:

— Между другото, току-що получих прекрасни новини от Рим. Сенатът е удължил пълномощията ми за управител на Римска Африка и на главнокомандващ военните действия срещу Нумидия за още една година.

— Браво на Сената — язвително изрече Марий и си излезе.

— Да му пикая на тъпата глава! — възкликна той малко по-късно, когато се срещна с Рутилий Руф. — Мисли си, че хем вълкът е сит, хем агнето — цяло. Но дълбоко се лъже. Ще го извозя, Публий Рутилий, само гледай! Ще се върна в Рим навреме, ще се кандидатирам за консул, ще бъда избран и ще му измъкна из ръцете заповедта за удължаването на пълномощията му. Които естествено ще поема аз самият.

Рутилий Руф го изгледа замислен.

— Винаги съм се възхищавал на способностите ти, но случая времето е изключително на страната на Прасчо.

Никога не ще успееш да стигнеш до Рим навреме.

— Ще успея и още как — уверено заяви Марий.

Разстоянието от Цирта до Утика му отне два дни непрекъсната езда, като се изключат няколкото часа сън, които си позволи по пътя. Вдъхваше достатъчно респект навсякъде, за да му предлагат винаги най-отпочиналите и бързи коне за смяна. На втория ден при залез-слънце вече си беше наел малък, бързоходен кораб на пристанището в Утика. И призори на третия отплава за Италия, като преди това в мига, в който на източния хоризонт се показа първият слънчев лъч, извърши богато жертвоприношение в чест на морските лари.

— Очаква те съдба, която няма равна на себе си, Гай Марий — отсъди жрецът, извършил жертвоприношението към боговете, закрилящи всички мореплаватели. — Досега не съм виждал толкова добри предзнаменования едновременно.

Думите му ни най-малко не изненадаха Марий. Откакто Марта, сирийската гадателка, му беше казала какво вижда в бъдещето му, той нито за миг не се разколеба в увереността си, че прорицанието й ще се сбъдне. Сега се беше облегнал спокойно на релинга, а корабчето тържествено напускаше пристанището на Утика в очакване на попътен вятър. И той не закъсня да се появи от югозапад със скорост от двадесет морски мили в час, отвеждайки кораба от Утика до Остия за някакви си три дни, без нито за миг да се отклони в друга посока. Морето също се оказа кротко и послушно — нито веднъж капитанът не потърси закрилата на някой закътан залив, никъде не се наложи да спират за вода или провизии. Както Марта беше предрекла, всички богове бяха на страната на Марий.

Новините за чудното му плаване го изпревариха и докато той се разплащаше щедро с капитана на кораба в Остия, вече цял Рим беше научил за пристигането му. Когато се появи на кон на Форум Романум, за да се представи пред масата на консула Аврелий, където се попълваха списъците на кандидатите, вече го очакваше цяла тълпа. Тълпа, която го поздравяваше и аплодираше бурно, давайки му да разбере, че той, Марий, е героят на годината. Заобиколен от хора, които го потупваха приятелски по гърба и се учудваха, че е успял да пристигне толкова бързо, Марий се насочи към консул суфектуса, заел мястото на осъдения от Мамилиянската комисия Сервий Сулпиций Галба, и остави на масата подписания от Метел документ.

— Надявам се да ми простиш, задето не съм си облякъл избелената тога, Марк Аврелий — обърна се той към консула, — но съм дошъл при теб, за да впишеш името ми сред кандидатите за поста.

— Стига да ми докажеш, че Квинт Цецилий те е освободил от задълженията ти към него, с радост ще те включа в списъка — отговори му консулът, комуто бе направило впечатление посрещането, устроено от гражданите на новодошлия, и раздвижването на някои от най-влиятелните личности сред конническото съсловие, които тичаха от базилика на базилика, за да разгласят за неочакваното пристигане на Марий.

Колко се бе променил и сякаш извисил Марий! Как величествената му фигура го правеше да изглежда с цяла глава по-висок от всички наоколо! Как плашеше заканителната му усмивка! Та не бяха ли раменете му достатъчно широки, за да поемат тежестта на управлението върху себе си? Защото за пръв път в дългата си кариера този италийски селянин, незнаещ думичка гръцки, усещаше какво е да си популярен, да чуваш как те ласкаят околните; и то не войници, чиято преданост си проверявал другаде и по други поводи, а подлизурковците от тълпата на Форума, които, галейки самочувствието ти, всъщност преследваха собствените си интереси. На Гай Марий това се харесваше — не толкова, защото беше необходимо за изграждане на обществения му лик, колкото защото му се струваше чуждо, непознато и необяснимо.

Настъпиха петте най-напрегнати и изпълнени с емоции дни в живота му. Не му остана нито минутка време, нито капчица сила за прегръдките на Юлия, за уютния му дом и за сина му, когото домашните изгаряха от нетърпение да му покажат. Защото това почти истерично посрещане изобщо не означаваше, че постът му е в кърпа вързан. Поддръжниците на Цецилий Метелите си оставаха изключително силни и влиятелни противници, които щяха да се съюзят с всички аристократи като тях и съответно с всички техни поддръжници, патриции и плебеи, за да се опитат с последни усилия да попречат на италийския селянин без думичка гръцки да седне на куриатния стол от слонова кост. Благодарение на испанските си връзки и на обещанията на княз Гауда за бъдещите концесии в една Нумидия под негова власт Марий можеше да разчита главно на конническото съсловие, но и сред конниците имаше мнозина, които се бяха обвързали с противниковите фракции и нямаше да го подкрепят.

Хората говореха, спореха, задаваха въпроси и се мъчеха да им отговорят: наистина ли ще бъде добре за Рим, ако на консулския пост се избере един Нов човек като Гай Марий? Новите представляваха един риск. Новите не познаваха живота на аристократите. Новите допускаха грешки, каквито никой аристократ не би направил. Новите просто си бяха нови… Да, вярно, че жена му е една Юлия. Вярно е, че с военна кариера като неговата би се гордял всеки римлянин. Вярно е също, че при тези негови баснословни богатства, трудно би се поддал на корупция. Но бяха ли го видели поне веднъж да присъства на някое съдебно заседание? Какво разбираше човек като него от закони и законодателство? Не беше ли истина това, което се разправяше за него, че още преди години като народен трибун е водил подривна политика, пречел е на онези, които познават Рим и римляните по-добре от него, и е прокарал онзи ужасен закон, почти премахващ различията в септата? Ами възрастта му? Ако го изберяха за консул, би навършил петдесетте тъкмо насред службата си, а старците никога не са били добри консули.

Всички тези твърдения, истинни и лъжовни, се повтаряха и разпространяваха от поддръжниците на Цецилий Метелите, които най-добре знаеха какъв образ да създадат на Гай Марий, така че никой да не гласува за него. И в ръцете им имаше един на пръв поглед непобедим коз — Марий не беше истински римлянин, а човек от провинцията. Нима Рим до такава степен е останал без аристократи, та да гласува за един Нов човек, при това италиец? Положително сред кандидатите можеха да се открият поне дузина имена на почтени люде, римляни, много по-достойни от един Гай Марий.

Но, разбира се, и Марий не стоеше със затворена уста — говореше и пред ограничен кръг приятели, и пред по-големи събирания, говореше на Форум Романум и на Фламиниевия цирк, от площадките пред различните храмове, на Портикус Метели, пред базиликите. При това беше добър оратор, познаваше тънкостите на риториката, макар и да не бе имал случай да се упражнява, докато влезе в Сената. Сципион Емилиян се беше погрижил той да изяви ораторските си способности, затова сега Марий запленяваше слушателите си — никой не му обръщаше гръб, нито пък го наричаше лош оратор, нищо че не можеше да съперничи на Луций Касий или на Катул Цезар. Обсипваха го с въпроси — някои задавани от хора, които наистина искаха да чуят отговорите му, други — от подставените лица, които беше подучил какво и как да го питат, трети — от подставените лица на противниците му, четвърти — от онези, желаещи да разберат как преценява той събитията в Нумидия и да сравнят чутото от него с това, което Метел поднасяше на Сената в докладите си.

Самите избори протекоха спокойно и организирано. Проведоха се на определеното за целта място — тъй наречената септа на Марсово поле. Трибутните комиции можеха да се свикват и на Форум Романум — в Кладенеца на комициите, защото за гласоподавателите от отделните триби не изискваше голямо пространство; но в изборите на центуриатните комиции участваха много повече хора, които при това трябваше да се разделят според петте класи, които представляваха.

Още при гласуването на центуриите от първата класа стана ясно какво ще се случи. Всяка центурия даваше гласа си за Луций Касий Лонгин и скоро се разбра, че той ще бъде избран за първи консул. За втория обаче имаше повече от една възможност. Първата и втората класи бяха толкова единодушни относно кандидатурата на Луций Касий Лонгин, че той беше избран почти веднага — което означаваше, че пръв ще поеме фасциите още за месец януари. Но името на втория консул стана известно едва след гласуването на последните центурии от третата класа, защото дотогава борбата между Гай Марий и Квинт Лутаций Катул Цезар беше изключително оспорвана.

Но в края на краищата вторият консулски пост беше спечелен от Гай Марий. Цецилий Метелите все още можеха да упражняват известно влияние върху гласуването в центуриатните комиции, но недостатъчно, за да го победят. Най-сетне беше настъпил звездният миг за италийския селянин без думичка гръцки. За него, който беше олицетворението на Новия човек, който пръв от рода си стъпи в Сената, пръв от рода си си купи жилище насред Рим, пръв от рода си натрупа богатство и пръв от рода си си създаде име в армията.

Късно следобед в изборния ден Гай Юлий Цезар даде тържествена вечеря, макар и в домашна обстановка. Дотогава бе успял само на два пъти да си каже „добър ден“ с Марий — веднъж на Форума и веднъж на Марсово поле при събирането на центуриите. В останалото време се беше оказало практически невъзможно да влезеш в какъвто и да било контакт с обзетия от предизборна треска кандидат.

— Извади направо невероятен късмет — сподели мнението си Цезар, докато водеше почетния си гостенин към триклиния. Юлия беше отишла да потърси майка си и сестра си.

— Знам — отвърна Марий.

— Днес на трапезата няма да сме много мъжете — продължи да говори Цезар, — тъй като, за разлика от теб и двамата ми синове останаха в Африка, но за да не оставим жените да ни превъзхождат, поканил съм някого друг.

— Нося ти писма от Секст и Гай Юлий, а пък и сам имам да ти разказвам надълго и нашироко за подвизите им — съобщи на тъста си Марий, след като двамата се настаниха на кушетката.

— Има време и за писмата, и за разказите.

В триклиния влезе третият гост, за когото току-що беше споменал Цезар, и Марий едва не подскочи от изненада, защото не му беше трудно да разпознае в новодошлия онзи млад, но вече напълно узрял мъж, който преди почти три години — тогава, когато жертвеният бик на новоизбрания консул Минуций Руф не искаше да се остави на колача — му беше направил такова силно впечатление с появата си сред конниците. Та как би могъл да забрави подобно лице и подобни коси?

— Гай Марий — обърна се към него Цезар, който като че ли се бе почувствал неловко, — бих искал да те запозная с Луций Корнелий Сула, който вече не ми е просто съсед, а е наш общ колега сенатор и при това се готви да стане мой зет.

— Брей! — не успя да се въздържи да възкликне Марий, докато протягаше ръка към Сула. — Късметлия си ти, Луций Корнелий.

— Вече имах случай да се убедя в това — отговори му топло Сула.

Този ден Цезар се показваше крайно нетрадиционален — запази централната кушетка само за себе си с Марий, а покани Сула да седне на лявата; според думите му това не било, за да засегне бъдещия си зет, а за да се създаде впечатлението, че около масата са се разположили повече хора, пък и на хранещите се да е по-удобно.

„Интересно — мислеше си Марий и вътрешно се мръщеше неразбиращо, — никога преди не съм виждал Гай Юлий Цезар да се държи неловко, независимо пред кого се намира. Но този хубавец явно му въздейства по някакъв начин, изважда го от равновесие…“

Скоро дойдоха и жените, всяка от които седна на малкото си столче срещу половинката си, и вечерята можеше да започва.

Колкото и да не му се искаше да играе ролята на разнежения, застаряващ съпруг, Марий не можеше да устои на изкушението и погледът му почти не се откъсваше от Юлия. В отсъствието му тя се беше превърнала в пищна зряла жена, изтънчена, уравновесена, винаги готова да се справи със задълженията си, и което беше най-важното — в прекрасна майка и домакиня, накратко — в мечтаната от всеки съпруга. Докато според Марий Юлила никак не се беше променила към по-добро. Вярно, че не бе имал случай да я зърне в онзи й ужасен вид, до който я беше докарало продължителното гладуване, а сега тя беше възвърнала много от някогашните си прелести, но като че ли болестта я беше белязала завинаги да страда от една всеобща недостатъчност — недостатъчно плът, недостатъчно ум, недостатъчно опит, недостатъчно радост и задоволство от каквото и да било. Говореше припряно, жестовете й бяха резки, не можеше да си намери място на стола и изобщо през цялото време изглеждаше наплашена и сякаш всеки момент щеше да скочи и да избяга. Очевидно се вълнуваше единствено от годеника си и постоянно търсеше вниманието му, което не му позволяваше да разговаря с Марий и Цезар.

Самият Сула, както забеляза Марий, явно не се оплакваше от това отношение и по всичко личеше, че сам е твърде привързан към Юлила — останал навярно безсилен пред чара й, който тя използваше, за да го примами към себе си. Но както мислещият винаги практично Марий реши, това щеше да продължи най-много половия година след брака им. Не беше Луций Корнелий Сула младоженецът, за когото жените мечтаеха. Нищо у него не подсказваше, че отдава голямо значение на близостта с нежния пол, още по-малко — че ще се остави да бъде сложен под чехъл.

След като свършиха с вечерята, Цезар обяви, че двамата с Гай Марий ще се оттеглят в таблиния, за да проведат поверителен разговор.

— Всички могат, ако искат, да останат тук или да се занимават, с каквото намерят за добре — обърна се той към Сула и жените. — Но двамата с Гай Марий не сме се виждали отдавна и имаме много да си казваме.

— Доста неща са се променили в дома ти, Гай Юлий — отбеляза гостът, след като двамата се разположиха удобно в таблиния.

— Така е и тъкмо затова настоявах да се усамотим.

— Е, ето че на Нова година ставам консул и мога да кажа, че съм постигнал всичко, което съм желал в живота — усмихна се доволно Марий. — И всичко това дължа единствено на теб, както и щастието да открия такава прекрасна съпруга в лицето на дъщеря ти, която да ме подкрепя във всичките ми начинания. Почти нямах време за нея през няколкото дни, откакто съм тук, но мисля, че след като изборите вече минаха, спокойно мога да й се отдам целият. След три дни ще я заведа заедно със сина ни в Бая за един месец, където, надявам се, да забравим за всичко останало.

— Не можеш да си представиш колко ме радва мисълта да знам, че се отнасяш с дъщеря ми с толкова нежност и уважение.

Марий се облегна на стола си.

— Прекрасно. А сега да си поговорим за Луций Корнелий Сула. Доколкото си спомням, именно бъдещият ти зет беше онзи млад аристократ, за когото ми беше споменал преди време, че е лишен от нужните средства, за да заеме полагащото му се място в обществото. Какво се е случило, че положението му толкова се е променило?

— Според него просто имал голям късмет. Твърди, че целият му живот се променил от мига, в който срещнал Юлила. Мисля, че трябва да си сложи второ прозвище до онова, което е наследил от баща си — Феликс. Въпросният баща беше пияница и изобщо най-пропадналият тип, когото можеш да срещнеш, но преди петнадесетина години се ожени за богатата Клитумна и скоро след това взе, че се спомина. Луций Корнелий се срещнал с Юлила на Нова година — пред три години почти — и тя му подарила венец от трева, без дори да си дава сметка за смисъла на подобен жест. Самият Сула твърди, че тъкмо от този миг късметът му проработил. Първо умря племенникът на Клитумна, който беше единственият й наследник. След това умря и една жена, Никополис, която завеща цялото си скромно богатство на Луций Корнелий — по всичко изглежда, че са били любовници. А само няколко месеца по-късно се самоуби и Клитумна. Понеже вече нямаше нито един пряк родственик, цялото й състояние — къщата до нас, вилата в Цирцеи и още десетина милиона денария — отиде у Луций Корнелий.

— Богове, човек като него наистина заслужава да се кръсти Феликс — съгласи се Марий, комуто разказът никак не се понрави. — Ти ли си толкова наивен, Гай Юлий, или има доказателства, които да свалят от Луций Корнелий всякакво съмнение, че сам не е помогнал на някого от тези тримата да се качи на лодката на Харон?

Цезар вдигна ръка, за да покаже, че въпросът на Марий не го заварва неподготвен, и се усмихна.

— Не, Гай Марий, мога да те уверя, че в нито един от случаите Луций Корнелий не би могъл да има пръст. Племенникът умря след дълго и мъчително боледуване — нещо в стомаха и червата. Гъркинята Никополис — от тежка бъбречна недостатъчност — отнесе я за един-два дни, не повече. И двамата бяха подложени на аутопсия, но лекарите не откриха нищо подозрително. Колкото до Клитумна, в месеците преди самоубийството тя беше изпаднала в дълбока депресия, а в деня, когато е сложила край на живота си, Луций Корнелий със сигурност се намираше в Рим. Аз лично подложих на подробен разпит всичките й роби — както тук, така и в Цирцеи — и съм дълбоко убеден, че никой в нищо не може да вини Луций Корнелий Сула. — Тук Цезар направи неволна гримаса. — Винаги съм мислил, че няма никаква полза от това, в подобни случаи робите да се измъчват, защото биха казали всичко, което пожелаеш, за да избегнат изтезанията, и следователно не можеш да им вярваш нито дума. Имах чувството, че така и така никой от робите на Клитумна няма какво да ми каже, затова не си направих труда да ги насилвам.

Марий кимна в знак на съгласие.

— И аз мисля като теб, Гай Юлий. На един роб може да се има доверие само ако го оставиш сам да говори. Пък и те също са хора и думите им трябва да се вземат насериозно.

— И така, в резултат на всичко това в продължение само на два месеца Луций Корнелий се превърна от голтак в човек, притежаващ солидно богатство — продължи Цезар. — Дори само завещаното от Никополис беше достатъчно, за да го впишем в конническото съсловие, а парите на Клитумна го вкараха направо в Сената. Благодарение на Скавър, който вдигна по въпроса врява до небесата, новите цензори бяха избрани още през май. Иначе Луций Корнелий имаше да чака поне няколко години, преди да го допуснат в Сената.

Тук Марий се засмя.

— А какво стана всъщност с цензорите? Никой ли не искаше да заеме тази длъжност, че избрахте точно тия двамата? Така де, Фабий Максим Ебурн може и да става за такъв, но Лициний Гета? Та само преди осем години го изхвърлиха от Сената по настояване на цензорите за неморално поведение и успя да се върне едва след като го избраха за народен трибун!

— Знам — съгласи се мрачно Цезар. — Не, мисля, че се стигна до това положение, защото никой не искаше да се кандидатира от страх да не обиди Скавър. Да посегнеш при тези условия към цензорския пост, беше признак на липса на уважение и лоялност към Скавър. Така че единствените, които се осмелиха да се предложат за длъжността, бяха съответно онези, на които не бе хрумнало да проявяват такт. Но като се замислиш, Гета не може да ни създаде големи неприятности — за него цензорството е просто въпрос на престиж, а и му се иска да получи някоя и друга кесия под масата от страна на сдруженията, които се борят за държавните поръчки. Но Ебурн, за него всички знаем, че не е наред в главата, прав ли съм, приятелю?

„Да — помисли си Гай Марий, — наистина го знаем!“ Фамилията на Фабий Максимите беше изключително стара и по степента на благородството си представителите й отстъпваха единствено на Юлиите. С течение на времето обаче линията им се беше прекъснала и сега името се предаваше само от осиновители на осиновени. Настоящият цензор Квинт Фабий Максим Ебурн също беше осиновен; самият той имаше един-единствен син, но пет години по-рано го беше екзекутирал заради някаква порочна връзка. Вярно, че законът, който позволяваше на патерфамилиас да разполага с живота на синовете си, не беше официално премахнат и от правна гледна точка Ебурн не бе извършил престъпление. Но вече от десетилетия, ако не и от по-отдавна, никому не беше минавало през ума да убива жените и децата си, така че постъпката на Ебурн ужаси цял Рим.

— От друга страна — разсъждаваше на глас Марий, — за Рим така ще бъде по-добре — с колега като Ебурн Гета не би се осмелил да прекалява с подкупите.

— Навярно си прав, но само като си помисля за бедния младеж! И все пак, в действителност Ебурн си остава един Сервилий Цепион, а Сервилий Цепионите винаги са били странни по отношения на морала. Искат да се изкарат по-целомъдрени от самата Артемида, при това цял свят трябва да го научи. В крайна сметка човек започва да се чуди.

— И така, кой от двамата цензори убеди другия да пусне Луций Корнелий Сула в Сената? — заинтересува се Марий. — Сега, като свързвам името с физиономията му, сещам се да съм подочул разни слухове за поведението му — като че ли и той не е бил еталон за непорочност.

— О, аз лично мисля, че и да е попрекалявал със сладостите на живота, правел го е само от скука, а може би и за да протестира срещу злата си съдба — успокои го Цезар. — Все пак трябва да се признае, че Ебурн помърмори малко под мъничкото си носле. Докато човек като Гета, ако ще и тингитанска маймуна да му предложиш за сенатор, ще я приеме, стига да му налучкаш цената. В крайна сметка, съгласиха се, че Луций Корнелий може да бъде приет за сенатор, но само при определени условия.

— Така ли?

— Да. Луций Корнелий ще остане сенатор, но при условие, че се кандидатира за квестор и бъде избран от първия път. Ако се провали на изборите, край на сенаторството му.

— А той ще бъде ли избран?

— Как мислиш, Гай Марий?

— С име като неговото? Разбира се, че ще го изберат!

— Надявам се. — Цезар не изглеждаше толкова сигурен. Марий веднага забеляза, че тъстът му се смущава от нещо. Явно искаше да подхване някоя тема, но се чувстваше неловко, та затова се усмихваше така тъжно. — Бях се зарекъл, Гай Марий, че след всичката щедрост, която прояви при женитбата си с Юлия, повече никога няма да те моля за услуга. Но естествено това се оказа глупаво заричане. Как може човек да знае какво ще му поднесе бъдещето? Ето, че отново имам нужда от теб.

— Ще направя каквото пожелаеш, Гай Юлий — увери го сърдечно Марий.

— Юлия имала ли е време да ти разкаже защо сестра й едва не се умори от глад? — попита Цезар.

— Не. — В орловия поглед на Марий проблеснаха блажени искрици. — Откакто съм се прибрал у дома, малкото време, което сме имали за себе си, не сме го губели в приказки, Гай Юлий!

Домакинът се засмя, сетне въздъхна.

— Как ми се иска и малката ми дъщеря да беше като сестра си! Но уви, не е. Сигурно грешката е моя. И на Марция. Много я разглезихме. Прощавахме й неща, които не бихме простили нито на братята й, нито на сестра й. Но пък и все повече се убеждавам, че на Юлила по рождение й липсва нещо. Точно преди Клитумна да умре, научихме, че малката глупачка се била влюбила в Луций Корнелий и се мъчила да го убеди насила — него или по-скоро нас — никак не е лесно да разбереш какви точно са намеренията на човек като нея, още повече, че и тя самата едва ли е знаела какво иска — както и да е, та тя решила на всяка цена да се омъжи за Луций Корнелий и понеже си знаела, че никога няма да дам съгласието си, ни направи цялата тази история.

Марий го погледна невярващо.

— Нима като знаеш, че между двамата е съществувала тайна връзка, сега им позволяваш наистина да се оженят?

— Не, не, Гай Марий, Луций Корнелий тук в нищо не може да бъде укоряван! — възрази му енергично Цезар. — Уверявам те, че с нищо не е замесен в постъпките на дъщеря ми.

— Но нали преди малко ми каза, че тя му била изплела венец от трева и му го подарила преди години?

— Повярвай ми, тази им среща е била напълно невинна, поне от негова страна. Той с нищо не я е подтиквал, дори се е опитвал да я държи далеч от себе си. Юлила опозори себе си и семейството си с това, че го е принуждавала насила да признае към нея чувства, които много добре знае, че няма да одобря. Накарай Юлия да ти разкаже всичко и ще разбереш какво имам предвид.

— Но в такъв случай как така сега ще се женят?

— Ами след като наследи цялото това състояние и успя да си създаде известно положение, Сула сам поиска ръката на Юлила. Въпреки всичко, което тя му стори.

— Венецът от трева — замисли се Марий. — Да, разбирам го, и то много добре. Той се е почувствал задължен на дъщеря ти за това, че именно нейният подарък му е донесъл късмет.

— И аз разбирам така нещата, иначе не бих дал съгласието си — въздъхна отново Цезар, този път още по-тежко. — Работата е там, Гай Марий, че към Луций Корнелий далеч не изпитвам същите чувства както към теб. Той е много странен човек — у него има нещо, което постоянно ме кара да бъда нащрек, но колкото и да се мъча, така и не мога да определя какво точно. А човек винаги трябва да се стреми към безпристрастност в оценките си.

— Не се бой, Гай Юлий, всичко ще свърши добре — успокои го Марий. — Сега ще ми кажеш ли какво мога да направя за теб?

— Да помогнеш на Луций Корнелий да бъде избран за квестор — рече кратко и ясно Цезар, за когото беше истинско облекчение, че се прехвърляха върху едни чисто мъжки проблеми. — Работата е там, че никой не го познава. О, разбира се, всички са чували името му! Всички знаят, че е от патрициите Корнелии. Но кой е чувал в наши дни за Сула, имам предвид за когномена. Пък и Сула никога не е имал случай като млад да се покаже на Форума или по съдилищата, дори не е отбивал военна служба. В действителност само някой зложелателен нобил да си отвори устата, че Сула не е служил в армията, и нищо чудно той никога да не бъде избран, на каквато и да е служба, а това автоматично ще доведе и до изхвърлянето му от Сената. Все пак се надяваме никой да не си навре носа в миналото му, а за целта двамата ни цензори са най-подходящите хора за нашата кауза. На никого не му минава през ума, че на Луций Корнелий никога не му се е удала възможността да се учи на Марсово поле, нито че е нямало как да бъде записан за военен трибун. Истински късмет е, че когато го приемаха в конническото съсловие, цензори бяха Скавър и Друз — сегашните решиха, че след като вече се е срещал с тях двамата, значи е имало кой да се позаинтересува от личността му и няма защо и те да се занимават с това. Двамата се отнесоха с разбиране към случая — разбраха, че трябва да оставят на Луций Корнелий някакъв шанс да се изяви. А освен това по тяхно време никой не поставяше въпроса за влизането му в Сената.

— И ти искаш чрез подкуп да го вкарам там? — попита Марий.

Цезар се оказа достатъчно старомоден в мисленето си, защото подобно предложение буквално го втрещи.

— В никакъв случай! Бих разбрал донякъде онези, които се опитват да си купят консулството, но да подкупваш, за да станеш квестор? Никога. Освен това би било твърде рисковано. Ебурн си е набелязал Луций Корнелий и ще използва всяка предоставила му се възможност да го дискредитира… и дори да го даде под съд. Не, услугата, която искам от теб, е съвсем различна, но ти най-много ще си изпатиш, ако зетят ми се окаже глупак. Искам да поискаш Луций Корнелий за твой личен квестор — така най-лесно ще накараш да го забележат. Както добре знаеш, щом се разбере, че някой от кандидатите за квестори се радва на благосклонността на вече избран консул, то е сигурно, че всички ще гласуват за него.

Марий не отговори веднага; трябваше първо да размисли за възможните последствия. Всъщност за пред хората нямаше никакво значение дали Сула наистина има пръст в неочакваната смърт на любовницата и мащехата си, които го бяха обявили за свой наследник. Но ако той си създадеше име и осъществеше своята политическа кариера, стигнеше ли до консулския пост, всички щяха да си спомнят тази подробност и несъмнено щяха да го изкарат убиец. Все щеше да се намери някой да изрови от праха странния случай и да разпространи мълвата, че Сула е убил, за да се сдобие с нужните за политическа кариера пари. Това, заедно със спомена за сиромашията на баща му, щеше да остане завинаги коз в ръцете на евентуалните му врагове. Фактът, че имаше за жена една от дъщерите на Гай Юлий Цезар, донякъде щеше да замаже положението, но петното, което случайността му беше лепнала, нямаше да се изтрие никога напълно. И най-накрая щеше да се окаже, че на мълвата са повярвали мнозина — тъй както и досега всички мислеха за Гай Марий, че не знае думичка гръцки. Това беше първото възражение, което му отправяше вътрешният глас. Второто беше, че Гай Юлий Цезар се отнасяше с твърде големи резерви към Сула, макар и сам да не знаеше на какво се дължи недоверието му. Дали ставаше дума просто за инстинкт или здравият разум не му позволяваше Сула да бъде посрещнат с разтворени обятия? Третото, което го смущаваше, беше Юлила. Неговата Юлия, както той вече бе имал случай да се увери, никога не би се омъжила за човек, когото смята за недостоен, независимо от тежкото положение, в което беше изпаднал баща й преди сватбата й с Марий. Докато Юлила вече беше доказала, че е едновременно вятърничава и мислеща единствено и само за себе си — с други думи, би била повече от нежелана съпруга за всеки мъж, гонещ положение и търсещ да си създаде име. И все пак Луций Корнелий Сула се беше оплел в паяжината й.

Сетне Марий временно забрави Цезарите и си припомни онова дъждовно утро на Капитолия, когато скрито беше наблюдавал Сула по време на заколението на жертвените животни. Само този спомен беше достатъчен, за да му подскаже какво трябва да направи, и на свой ред да го сподели с Цезар. Луций Корнелий Сула беше някой. По никакъв повод не биваше да му се позволява да потъне обратно в забвение. Той трябваше да наследи онова, което му се полагаше по рождение.

— Много добре, Гай Юлий — рече Марий без следа от колебание в гласа си. — Утре ще препоръчам пред Сената Луций Корнелий Сула за свой квестор.

Цезар направо засия.

— Благодаря ти, Гай Марий! Благодаря ти!

— Можеш ли да ги ожениш, преди трибутните комиции да са се събрали за изборите на квестори?

— Ще бъде сторено — обеща му домакинът.

И така, само осем дни по-късно Луций Корнелий Сула и Юлия Младша, по-малката дъщеря на Гай Юлий Цезар, и двамата патриции, сключиха брак по старата форма конфареацио, която не им позволяваше да се разделят, докато са живи. Сула пое по пътя на своята политическа кариера; бе препоръчан лично от избрания за консул Гай Марий за негов квестор и обвързал се една фамилия, чиито дигнитас и почтеност никой не оспорваше, и по всичко изглеждаше, че успехът му е осигурен.

В приповдигнато настроение Сула се приготви и за първата си брачна нощ — той, който никога преди не си беше представял да се обвърже с една-единствена жена и да се грижи за семейство. С Метробий се беше разделил още преди срещата си с цензорите, от която зависеше влизането му в Сената, и макар раздялата да беше съпроводена с повече емоции, отколкото му беше по силите да понесе — момчето искрено го обичаше и сърцето му се късаше от мъка, — Сула беше твърд в решението си да остави веднъж завинаги тези занимания зад гърба си. Нищо не биваше да го заплашва по пътя му към славата.

Освен това той напълно осъзнаваше чувствата си и разбираше, че Юлила наистина означава много за него — и то далеч не само защото се беше превърнала в символ на късмета му, колкото и да я свързваше в мислите си именно с усмихналото му се щастие. Просто беше неспособен да определи чувствата си към някое човешко същество като любов. За него любовта беше нещо, което усещаха само другите, по-нискостоящите от него. Според тяхното определение любовта изглеждаше странно съчетание от илюзии и надежди, което понякога приемаше такива благородни форми, че граничеше с глупостта, а друг път се превръщаше в първа крачка към пълната загуба на морал. Сула никога не си призна, че изпитва подобно нещо, което се дължеше на дълбокото му убеждение, че любовта е в разрез със здравия разум, с инстинкта за самосъхранение, с пробуждането на съзнанието. С годините той така и не проумя, че търпението и снизхождението, с които се отнасяше към своята вятърничава, неустойчива душевно съпруга, са най-красноречивото доказателство, че я обича. Вместо това обясняваше и едното, и другото с природата си на търпелив и снизходителен човек, без да познае нито себе си, нито любовта, без никога да успее да се надрасне.

Бракосъчетанието бе типично за рода на Цезарите. Церемонията беше много тържествена и скучна и понеже всички други сватби, на които Сула беше присъствал, бяха повече забавни, отколкото тържествени, сега той просто чакаше всичко да свърши, без да изпита ни най-малко удоволствие. Единственото хубаво беше, че накрая не му се наложи да пъди от къщата си пияни гости, които да се навъртат пред спалнята му, защото просто такива нямаше, и той спокойно можеше да се отдаде на новите си задължения. Пътят от едната къща до другата беше най-краткият възможен и щом Сула пое в ръцете си леката като перце Юлила, за да я пренесе през прага на дома си, всички гости, които го бяха придружили, послушно се разотидоха по домовете си.

Тъй като досега никога в живота си Сула не бе имал работа с девици, той дори и не се замисли за проблемите, които можеха да се появят през първата брачна нощ — нещо, което се оказа от полза, защото му спести излишни тревоги. Никой не може да каже, пък и не му е работа, дали Юлила действително е била девствена, но тя беше напълно узряла за любов — зряла като на едряла праскова, готова да падне от дървото. Докато той сваляше елегантната си туника и разкъсваше венеца от цветя, положен върху брачното ложе, тя не сваляше очи от него, за да усети още по-силно сладката възбуда, която я обземаше. После, без съпругът й да я подканва, младоженката започна да сваля една подир друга сватбените си дрехи — купища от платове в кремаво, огненочервено и шафранено, а след тях — навитата на седем пласта вълнена тиара от главата си и всички специални пояси.

Двамата впериха очи един в друг, предоволни от гледката, която представляваше партньорът им — Сула беше добре сложен, докато Юлила, макар и твърде слаба, не изглеждаше ни най-малко кокалеста или мършава, ами притежаваше грацията на върбова клонка. Тя първа се приближи към него, положи ръце върху раменете му и сетне, без ни най-малко страх или колебание, притисна тялото си към неговото. От устата й се изтръгна въздишка на мигновено блаженство, докато ръцете на любимия й я поеха в прегръдката си и загалиха гърба й.

За Сула беше неочаквано усещане да притисне към себе си едно толкова леко и крехко същество; ръцете му неусетно я повдигнаха над раменете му, над главата му, а тя, вместо да се плаши или съпротивлява, с акробатическа ловкост следваше всяко негово движение и му отговаряше. Нито веднъж Юлила не се отдръпна, не се стресна от ласките му. Бяха му нужни някакви си секунди да я научи да целува; той дори не си представяше, че в идните години Юлила така и нямаше да се насити на целувките му, че вечно ще се учи да го целува още по-добре и по-добре — така, както заслужаваше. Защото тя беше огнена и страстна жена, която не само мислеше как да му достави наслада, но и как най-добре да я извлече от него. Беше негова. Само негова. А кой от двамата можеше в онази блажена нощ дори да си помисли, че един ден нещата ще се променят и няма да бъдат тъй съвършени, тъй желани, тъй несравними?

— Само да си погледнала друг, ще те убия — рече й Сула, докато двамата си почиваха за миг, излегнали се на леглото.

— Вярвам ти — отвърна му Юлила и се сети за баща си и горчивия урок, който й беше дал за правата на патерфамилиас; днес тя най-сетне бе избягала от властта, но затова пък беше попаднала под тази на Сула. Като всяка патрицианка тя никога не би могла да разполага с живота си. Жени като Никополис и Клитумна бяха къде-къде по-облагодетелствани от нея.

Двамата бяха почти еднакви на ръст, защото Юлила бе висока за жена, а Сула — тъкмо това, което хората наричаха „човек със среден ръст“. Оказваше се дори, че краката й са по-дълги от неговите и тя можеше да си ги увие около колената му, любувайки се на белотата на кожата му и сравнявайки я със златистия оттенък на своята.

— В сравнение с теб изглеждам като някоя сирийка — отбеляза Юлила, като хвана едната му ръка и я вдигна заедно със своята — на светлината на лампата разликата се открояваше още по-ясно.

— Моето не е нормално — малко рязко й отвърна Сула.

— Още по-добре — засмя се тя, после се приведе към него и го целуна.

Идваше неговият ред да я изследва и да се любува на стройното й и гъвкаво тяло, което му напомняше на някое момченце. Сула обърна жена си по корем, зарови главата й във възглавницата и критично проследи линията на гърба й, задника и бедрата й. Гледката беше прекрасна.

— Красива си като момче — не се въздържа той да сподели възхищението си.

Юлила понечи да подскочи от спонтанно възмущение, но Сула не й позволи да мръдне.

— Това се казва сравнение! Казваш го така, сякаш предпочиташ момчетата пред момичетата, Луций Корнелий!

Думите й прозвучаха съвсем невинно, а меката възглавница сподави веселия й кикот.

— Ами допреди да те срещна си мислех, че е точно така.

— Глупости! — засмя се Юлила, понеже прие думите му за още една шега, сетне се освободи от ръцете му и на свой ред се хвърли отгоре му, притискайки го в леглото. — Ей на, погледни ми я по-отблизо! Да виждаш нещо, което да ти напомня пишка?

— А ти да не мислиш, че само ще гледам, а? — попита я на свой ред Сула и я привлече към себе си.

— Момче! — продължаваше да се смее тя. — Ама че глупости, Луций Корнелий!

Но скоро всички тези мисли излетяха от главата й, защото й беше писано да вкуси отново от непознатите сладости.

Трибутните комиции избраха Сула за квестор и макар че службата му трябваше да започне на пети декември (всъщност за него самия на Нова година, тъй като тогава встъпваше в длъжност консулът, който го беше посочил за свой помощник), още на другия ден след изборите той се появи пред дома на Марий.

Беше средата на ноември, та затова слънцето изгряваше по-късно — факт, за който Сула можеше да се чувства само благодарен на природата, защото нощните му забавления с Юлила, с които винаги прекаляваше, превръщаха ранното ставане в непосилно бреме. Но сега той знаеше, че трябва да потърси бъдещия си началник преди изгрев-слънце, защото посочването му от страна на Марий за негов личен квестор променяше положението му.

Макар отношенията, създали се между двамата, да не бяха типичните за един клиент и неговия патрон, поне докато Марий продължаваше да държи своя империум — а като негов квестор и Сула не можеше да напусне длъжността си по-рано, — той трябваше да се отнася към своя консул така, сякаш е влязъл в клиентна зависимост от него. А един добър клиент не можеше да си позволи да се излежава по светло в съпружеското ложе; един добър клиент трябваше да почука на вратата на своя патрон още с първите лъчи на слънцето и да му предложи услугите си. От своя страна патронът можеше любезно да го отпрати, но можеше да го повика да го придружи до Форум Романум или до някоя от римските базилики, за да му помогне с обществените и личните задължения за деня, можеше и да го прати някъде сам с конкретна задача.

Макар да не беше закъснял чак толкова, че да му се държи сметка, в атрия на Марий Сула завари цяла тълпа по-ранобудни клиенти. Той дори реши, че някои от тях са спали на улицата, пред прага на Марий, защото беше прието всеки да бъде приеман по реда на идването си. Сега му оставаше само да въздъхне, да се спотаи в някой тъмен ъгъл и да се подготви за голямото чакане.

Някои големци прибягваха до услугите на специални секретари или номенклатори, които да посрещат клиентите, да отпращат най-ненужните от тях, за които бе достатъчно да се отбележи, че са дошли, и да допускат при господаря си само онези, които представляваха някакъв интерес. Но както Сула щеше да се увери, тук такъв помощник нямаше и Гай Марий всеки път сам се показваше в атрия, за да покани следващия посетител. Ето как един истински големец, сиреч голям не само на думи, но и на дела, комуто при това предстоеше да встъпи в длъжност като консул и да надмине почти всички римляни по власт и влияние, изпълняваше сам и най-досадната част от задълженията си, отделяйки полезните от безполезните с умение, на което би завидял всеки секретар. Само за двадесет минути четиристотинте мъже, които се бяха натъпкали в атрия, дори в перистила, бяха проверени, нужните — задържани, останалите — отпратени. Сред последните бяха повече от половината от общия брой. Всички те, че дори и по-скромните граждани си отиваха с по някой дар, отпратени както подобава от сърдечния им патрон.

„Това е то — помисли си Сула. — Може да е Нов човек и да е повече италиец, отколкото римлянин, но знае как да се държи. Никой Фабий или Емилий не би могъл да изиграе по-добре от него ролята на загрижения и разбиращ патрон.“ Един истински патрон никога не би тръгнал да пръска пари наляво и надясно само за да се покаже, а би давал само на онези, които се нуждаят от тях; дори да му поискат, пак би бил в правото си да откаже. Но като гледаше и слушаше хората около себе си, Сула все повече се убеждаваше, че Марий няма навика да отказва и само от време на време дискретно упреква онези, които не знаят що е мярка и забравят, че вече са получили каквото им е трябвало.

— Но защо чакаш тук? — учуди се Марий, като забеляза Сула в ъгъла. — Иди в кабинета ми и седни. Ще дойда след малко и ще поговорим.

— Не се притеснявай, Гай Марий — усмихна се любезно Сула. — Дошъл съм да ти предложа услугите си като квестор и нямам нищо против да изчакам реда си.

— Но нищо не ти пречи да чакаш в кабинета ми — възрази Марий, сложи ръка върху рамото му и го поведе към таблиния. — Ако искаш да си вършиш добре работата като квестор, най-добре ще е да ме видиш как работя.

За три часа цялата тълпа от клиенти беше отпратена — с всекиго поотделно Марий бе съумял да се покаже колкото търпелив, толкова и експедитивен. Някои бяха дошли просто за да потърсят съдействието му по някой правен или домашен въпрос, други държаха да бъдат включени в списъка на първите, които ще получат правото да търгуват в Нумидия, щом деловите връзки между царството и Рим се възстановят. В замяна Марий не искаше нищо от никого — за него беше достатъчно всеки един от клиентите му да знае, че ако някой ден, утре или след двадесет години, патронът му го натовари с някоя задача, то тя трябва да бъде изпълнена.

— Гай Марий — зачуди се Сула, след като и последният клиент си беше отишъл, — как се надяваш да помогнеш на клиентите си в делата им в Нумидия, след като пълномощията на Квинт Цецилий Метел в Африка са удължени и за следващата година?

Марий се замисли, сетне отговори:

— Да, вярно, Квинт Цецилий, като че ли наистина ще командва в Африка и догодина…

Явно тази реплика не беше отправена към госта, затова той не понечи да се обади, ами само наблюдаваше със захлас как Марий обмисля въпроса. Нищо чудно, че с ум като неговия се беше издигнал до консулския пост!

— Е, Луций Корнелий, мисля, че проблемът с Квинт Цецилий може да се разреши.

— Но Сенатът никога няма да се съгласи да постави теб на неговото място — осмели се да му напомни Сула. — Все още не съм много запознат с политическите настроения в Сената, но вече съм се убедил колко си непопулярен сред водещите сенатори, а това ще ти попречи да наложиш каквото и да е свое мнение пред останалите.

— Напълно си прав — съгласи се Марий, без да престава да се усмихва. — Та аз съм просто един италийски селянин без думичка гръцки — ако трябва да цитирам Метел, когото съм свикнал да наричам за по-кратко Прасчо, — и следователно недостоен за консулския пост. Да не говорим, че съм на петдесет години, което е възраст вече неподходяща за изпълняването на подобни функции, още по-малко за ръководене на военни действия. В Сената всички са настроени против мен. Но пък и кога ли не е било така? И все пак, ето ме консул, пък макар и петдесетгодишен! Не ти ли се струва малко необяснимо, Луций Корнелий?

Сула се усмихна отново, този път широко, и доби изражение на хищник, което очевидно не стресна Марий. Но това ни най-малко не му направи впечатление.

— Да, така е.

Марий се приведе и скръсти красивите си ръце върху изящния зелен камък на писалището си.

— Луций Корнелий, още преди много години съм установил, че за да постигнеш някаква цел — независимо каква — винаги има поне няколко начина. Докато другите вървяха по своя курсус хонорум, без да срещат никаква спънка, то на мен все ми се налагаше да чакам. Но чакането не е отишло напразно. През всички тези години, освен всичко друго съм търсил все нови и нови начини да постигна целите си. Виждаш ли, когато те накарат да чакаш повече от желаното, щеш не щеш започваш да се ослушваш, да се оглеждаш около себе си, да осмисляш нещата. Никога не съм бил голям адвокат, нито пък се смятам за експерт по неписаните ни закони. Докато Прасчо се тътреше подир Касий Равила из съдилищата, за да се учи как да се осъди една весталка, аз воювах. И никога не спрях да воювам. За това съм роден. Да, и сега мога с чисто сърце да се похваля, че както цял живот си останах войник, така и научих много повече за законите от петдесет глупаци като Прасчо, взети заедно. Гледам на нещата отстрани и понеже мозъкът ми не се е изхабил от повтаряне на едни и същи пустословия, виждам реално нещата. Затова сега мога да заявя, че нищо няма да ми попречи да сваля Квинт Цецилий Метел от поста африкански главнокомандващ, който е прекалено висок за него, и че ще го заема вместо него.

— Вярвам ти — въздъхна Сула. — Но как?

— Никой от тях не си дава труд да разучи законите — махна пренебрежително с ръка Марий. — И тъкмо това ще използвам аз. По традиция Сенатът е този, който връчва управителските пълномощия, но май всички са забравили, че сенатските декрети нямат силата на закон. О, разбира се, ако попиташ когото и да било от умните глави, той бързо ще си спомни и ще потвърди, че е точно така, но на заседание едва ли през ума ще им мине на всички тези сенатори, че същинската законодателна власт не е у тях — дори Гракхите не можаха да ги убедят в това. Сенатските декрети имат сила само доколкото е възприето да се следва традицията. Но те не са закони! В наши времена законите се правят от плебейското събрание, Луций Корнелий. А в плебейското събрание имам много повече влияние, от който и да е Цецилий Метел.

През цялото това време Сула не смееше да помръдне, изпълнен едновременно със страх и възхищение, каквито досега не му се беше случвало да изпита към друг. Но не толкова способността за разсъждение у Марий го смайваше; удивляваше го самият факт, че току-що един твърде уязвим за своите врагове човек е споделил с него планове, които би трябвало да крие от самия себе си. Защо Марий беше решил, че именно Сула е човекът, на когото може да се довери? Само да си беше направил труда да поразпита за миналото на Сула, и щеше да знае, че е от онези, на които не трябва за нищо да се вярва. А ето, че само след няколко минути разговор му разкриваше най-важните си планове! Залагаше на своя непознат квестор, сякаш вече го беше спечелил напълно на своя страна.

— Гай Марий — не се въздържа да попита Сула, — не се ли страхуваш, че още днес ще отида при някой Цецилий Метел и ще му разкажа всичко, което току-що научих от теб?

— Би могъл да го сториш — равнодушно заяви той.

— Тогава защо споделяш, всичко това точно с мен?

— О, много просто. Защото, Луций Корнелий, правиш ми впечатление на изключително способен и интелигентен човек. А всеки способен и интелигентен човек ще разбере, че няма никаква причина да се хвърля в краката на един Цецилий Метел, особено когато Гай Марий му предлага достатъчно стимули за действие и му обещава няколко вълнуващи години и интересна работа, която ще му донесе много — спря се той и си пое дълбоко дъх. — Мисля, че бях достатъчно убедителен.

Сула прихна да се смее.

— Твоите тайни са и мои тайни, Гай Марий.

— Знам.

— И все пак не мога да се въздържа да изразя огромната си радост, че ми имаш такова доверие.

— Ние сме сродени чрез съпругите си, Луций Корнелий. Обвързани сме, и то далеч не само покрай Юлий Цезарите. Помежду ни има нещо общо и това е късметът.

— О!

— Късметът е поличба, Луций Корнелий. Да ти върви, означава, че си спечелил благоволението на боговете, че си техен избраник — изгледа самодоволно своя събеседник Марий. — Смятам се за такъв. И избрах теб, защото мисля, че и ти също си богоизбран. Необходими сме на Рим, Луций Корнелий. И двамата ще оставим своя отпечатък върху историята му.

— Винаги съм вярвал в това — на свой ред рече Сула.

— Да, добре… Само след месец ще встъпи в служба новата колегия на народните трибуни. Веднага щом тя се събере, ще започна да действам по африканския въпрос.

— Ще използваш плебейското събрание да издаде закон, с който сенаторският декрет, удължаващ правомощията на Прасчо в Африка, ще бъде обявен за невалиден?

— Точно така — кимна Марий.

— Но дали това е законно? И ще бъде ли приет подобен закон? — попита Сула и в същото време вече мислеше как един достатъчно интелигентен Нов човек като Гай Марий, освободен от предразсъдъци по отношение на традицията, би могъл да обърне цялата политическа система с главата надолу.

— Нищо в таблиците не казва, че подобно действие е незаконно и следователно то може да бъде предприето. Отдавна изгарям от желание да лиша славния наш Сенат от фалшивата му мъжественост, а за целта ще трябва да подрина самия принцип, че властта се подчинява на традицията. И как? Като изключа традицията със закон. Като създам прецедент.

— Защо държиш толкова да получиш командването в Африка? — изведнъж попита Сула. — Германите вече са стигнали до Толоза, а те са много по-сериозни врагове от Югурта. Някой ще трябва да се поразходи до Галия догодина, за да се справи най-сетне с тях и мен ако ме питаш, ще е по-добре това да си ти, не Луций Касий.

— И да искам, няма да успея. Нашият дълбоко уважаван колега Луций Касий все пак е първи консул и ще иска сам да поеме командването в Галия, за да воюва срещу германите. Така или иначе да се захвана с войната срещу Югурта е от изключително значение за политическото ми оцеляване. Вече съм поел ангажимента да защищавам интересите на конническото съсловие както в Римска Африка, така и в Нумидия. Което означава, че трябва да съм в Африка след свършването на войната, за да гарантирам на клиентите си обещаните им концесии. В Нумидия не само има първокачествени земи за засяване на зърно, но преди известно време се натъкнахме на уникален мрамор и на богати залежи на мед. Освен това в Нумидия са открити два вида редки скъпоценни камъни и злато. Откакто Югурта зае престола, Рим загуби всичко това.

— Така да бъде — съгласи се Сула. — Какво мога да направя, за да успеем?

— Да се учиш, Луций Корнелий, да се учиш! Ще имам нужда от офицери, които не бива да разчитат единствено на лоялността си към мен, но и на самите себе си. Хора, които да могат хем да поемат лична инициатива, хем да не застрашават цялостните ми планове — хора, които повече ще ми помагат със собствените си способности и опит, отколкото да ми пречат и да искат да решавам всичко вместо тях. На мен самия никога не ми е минавало през ума да отнемам чужди заслуги — когато нещата вървят добре и на легионите се даде възможност да покажат на какво са способни, тогава всеки ще задържи частица от славата за себе си.

— Но аз нямам никакъв опит.

— Знам — успокои го Марий. — На както вече ти казах, имам чувството, че притежаваш голям потенциал. Стой здраво зад мен, бъди ми верен и най-важното, работи усърдно, и аз лично ще ти дам достатъчно възможности да развиеш този си потенциал. Като мен и ти стартираш късно. Но никога не е твърде късно. Ето ме най-сетне консул, осем години след като ми мина времето за това. Като мен и ти ще трябва да разчиташ най-много на войската, за да се издигнеш на върха. Ще ти съдействам с всичко, което мога. Но в замяна очаквам и ти да ми помагаш.

— Това е прекрасно, Гай Марий — покашля се Сула. — Много съм ти благодарен.

— Няма за какво. Ако не мислех, че ще намериш начин да ми се отблагодариш, Луций Корнелий, нямаше сега да седиш насреща ми — подаде ръката си Марий. — Нека си дадем дума веднъж завинаги, че между нас няма нужда от благодарности! Само лоялност и бойно другарство — като между двама истински легионери.

Гай Марий си беше купил един народен трибун и можеше да се каже, че е попаднал тъкмо, на когото трябва. Защото Тит Манлий Манцин в случая не му продаде своите услуги като трибун единствено заради парите. Манцин възнамеряваше да си създаде име като народен трибун, а затова му трябваше да застане зад някоя по-сериозна кауза от неговата собствена — да слага винаги, когато това стане възможно, пръти в колелата на патрициите Манлии, към които не принадлежеше и затова таеше неизличима омраза. Той все повече се убеждаваше, че фанатичната му ненавист към Манлиите съвсем естествено се прехвърля и на другите стари патрициански и нобилски фамилии, включително Цецилий Метелите. Затова му беше по силите да приеме парите на Марий с чиста съвест и с радост да прегърне идеите му.

Десетте новоизбрани народни трибуни встъпиха в длъжност на третия ден преди декемврийските иди и Тит Манлий Манцин не искаше да губи време. Побърза да внесе законопроект пред плебейското събрание, според който върховното командване в Африка се отнемаше от Квинт Цецилий Метел и се връчваше на Гай Марий.

— Народът е върховният суверен! — извика той на тълпата. — Сенатът само служи на народа и в никакъв случай не е негов господар! Ако Сенатът изпълнява своите задължения, отдавайки своята почит и уважение на римския народ, то по никакви причини не трябва да се пречи на работата му. Но когато Сенатът използва дадената му власт само за да закриля собствените си членове за сметка на интересите на народа, то тогава той трябва да бъде спрян. Квинт Цецилий Метел вече ясно доказа пред всички, че е неспособен да командва и за две години не е постигнал практически нищо! Защо тогава удължават пълномощията му за втори път, връчвайки му върховното командване в Африка за още една цяла година? Защото, римски народе, Сенатът отдавна е придобил навика да защищава интересите на своите лидери за сметка на народа. В лицето на Гай Марий, избраният за консул за идната година, римският народ ще открие водач, който заслужава това име. Но според онези, които направляват делата на Сената, името на Гай Марий не означава нищо! Гай Марий, народе, си остава за сенаторите просто един Нов човек, едно парвеню, един никой — и то само защото не се е родил нито патриций, нито нобил!

Тълпата не остана безразлична към тази реч; Манцин беше добър оратор и сам изпитваше особена неприязън към сенаторите и тяхното привилегировано положение. Отдавна беше забравено времето, когато плебсът си позволяваше да се противопоставя на Сената; ето защо мнозина негови представители, незаемащи висши длъжности, но все пак ползващи се с известно влияние, сериозно се тревожеха да не би участието им в управлението на Рим да стане напълно символично. Затова в този ден, в този миг всички застанаха на страната на Гай Марий. Той се радваше на съчувствие у народа, на подкрепа сред конниците, на желанието на десетина народни трибуни да натрият носа на Сената.

Сенатът се опита да отвърне на удара, като натовари със задачата да усмирят духовете всички по-представителни свои членове — плебеи, както и двамината патриции Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус — горещ защитник на честта на по-малкия си брат Прасчо, и новоизбрания първи консул Луций Касий Лонгин. Но Марк Емилий Скавър, родом патриций, който единствен можеше да наклони везните в полза на Сената, беше по принцип лишен от правото да говори пред плебейското събрание. Принуден да остане на стъпалата пред сградата на Сената и да гледа отдалеч насъбралото се множество, Скавър можеше само да слуша, безсилен да промени каквото и да било.

— Ще ни победят — предрече мрачно той на Фабий Максим Ебурн, също патриций. — Да му пикая на тоя Гай Марий!

Пикан-ненапикан, Гай Марий спечели. Неуморната кампания с писмата беше успяла по брилянтен начин да отблъсне от Метел абсолютно цялото конническо съсловие, както и средната класа, опетнявайки жестоко името му и почти лишавайки ги от всякакъв политически авторитет. Разбира се, след време той щеше да възвърне силите си — фамилията и личните му връзки бяха прекалено силни, за да не му помогнат. Но точно в този миг плебейското събрание, умело направлявано от Манцин, му отнемаше върховното командване в Африка, гласувайки един закон — прецедент в историята на Рим, според който за главнокомандващ трябваше да бъде назначен Гай Марий. И в мига, в който законът — по-точно казано плебисцитът — беше отбелязан върху таблиците, той беше отнесен в архива под храма, за да служи за пример на бъдещите поколения, случеше ли се и те да изпаднат в подобна ситуация. Защото бъдещето може би нямаше да познае такива силни и способни личности като Гай Марий, нито правдивата му кауза.

— Трябва да знаеш обаче — обясняваше Марий на Сула, след като законът вече беше приет, — че Метел никога няма да ми остави войниците си.

О, колко още трябваше да учи Сула, колко неща му убягваха — и то все такива, които един патриций Корнелий беше длъжен да знае! Понякога Сула си казваше отчаяно, че никога не ще смогне да научи всичко необходимо. Но друг път се замисляше какъв късмет е извадил да има за учител и началник не друг, а самия Гай Марий, и мисълта го успокояваше. Защото Марий нямаше навика да се впуска в подробни обяснения, а и никога не съдеше Сула за пълното му незнание — оставяше го сам да се образова, като задава въпросите, които го вълнуват.

— Но войниците не са ли се записали да водят война срещу Югурта? Не трябва ли да останат в Африка до завършването й?

— Възможно е, но само ако Метел го поиска. За целта ще трябва да обяви пред цялата армия, че всички са се записали на служба до края на военните действия и следователно свалянето му от върховното командване не означава, че и те трябва да го последват обратно в Италия. Работата е там, че никой не може да му попречи, ако реши да обяви, че именно той е наел легионерите в Африка и следователно срокът на тяхната служба там ще изтече, щом се прекратят и неговите пълномощия. Доколкото го познавам, тъкмо това и ще направи — ще ги разоръжи, ще ги качи на корабите и ще ги върне право в Италия.

— Което означава, че ще трябва да набираш нова армия — рече Сула, но се сети нещо и веднага попита: — Но нали би могъл да изчакаш легионите да се върнат у дома и отново да запишеш същите войници в своите списъци.

— Теоретически, да — съгласи се Марий. — За нещастие няма да ме оставят да го направя. Луций Касий ще тръгне на поход срещу Галия, където да се изправи срещу германите край Толоза. Това е задължително — никой от нас не иска половин милион германи да се настанят на по-малко от двеста километра от пътя за Испания, и то на самата граница на Римска Галия. Затова предполагам, че Касий вече е писал на Метел и го е помолил да запише легионите си за галската кампания, преди да напуснат Африка.

— Така значи стават тези работи — учуди се Сула.

— Точно така. Луций Касий е първи консул, поради което се ползва с предимства. Предлага му се пръв да избира какви войски да вземе. Безсъмнено Метел ще доведе със себе си в Италия своите добре подготвени и свикнали да водят военни действия части, а Касий на свой ред ще ги поведе към Трансалпийска Галия. Което означава, че ще трябва да започна отначало — отново да набирам доброволци, да ги обучавам, да ги екипирам, да им вдъхна нужния ентусиазъм за една победна война срещу Югурта — направи кисела гримаса Марий. — Това означава, че за годината на своето консулство няма да успея да организирам онази масирана офанзива срещу Югурта, която би ми била по силите, ако Метел беше оставил легионите си в Африка. В замяна на това още отсега ще трябва да работя за удължаването на собствените ми пълномощия в Африка за следващата година, иначе ще се издъня толкова здраво, че дори Прасчо ще изглежда герой в сравнение с мен.

— Но сега върху таблиците вече е записан онзи прецедент, който ще позволи за в бъдеще противниците ти на свой ред да те лишат от върховното командване — също както ти лиши Метел — въздъхна Сула. — Никак не е лесно, а? Досега не съм се замислял колко усилия са нужни на човек да осигури собственото си просъществуване, камо ли да увеличи могъществото и величието на Рим.

Думите му се сториха забавни на Марий; той се засмя доволно и го потупа приятелски по гърба.

— Не, Луций Корнелий, нищо никога не е лесно. Но тъкмо това придава и привкус, и смисъл на цялата работа! Кой истински кадърен и амбициозен човек ще иска да върви по права пътека? Колкото по-труден е пътят, колкото повече препятствия ти се изпречат, толкова повече удовлетворение получаваш от работата си.

Това би могло да се приеме за отговор, но само в личен план. Що се отнася до истински големия проблем за Сула обаче, той не можеше да се задоволи с подобно изказване.

— Вчера сам ми каза, че Италия е напълно изтощена. Толкова мъже са загинали, че наборните комисии вече не могат да попълнят числения състав на легионите само с римски граждани, а италийските съюзници от ден на ден се противят все повече и повече на пращането на войници за римската армия. Тогава защо мислиш, че ще успееш да събереш достатъчно войска, за да попълниш легионите си? Нали каза, че ти е невъзможно да сломиш съпротивата на Югурта с по-малко от четири легиона.

— Изчакай първо да стана консул, Луций Корнелий, и тогава ще разбереш.

Сула не успя да изкопчи нищо повече от своя началник.

Сула взе окончателното решение да промени живота си около Сатурналиите. В дните, когато Клитумна и Никополис живееха в къщата, празниците бяха време на смях и веселие и благодарение на тях всяка година си отиваше наистина щастливо. Робите се разполагаха на кушетките, щракаха с пръсти и пляскаха с ръце, а двете жени се надпреварваха да угаждат на капризите им, без да престават да се кикотят като малоумни. Всички се напиваха порядъчно, Сула освобождаваше мястото в общото си легло с Клитумна и Никополис, за да се намърда там някой техен избраник от прислугата, а сам се възползваше от дадената му привилегия да се поразшета из останалите кътчета на къщата. А след като Сатурналиите отминеха, нещата тръгваха постарому, и животът продължаваше, сякаш нищо не се е случило.

Но тази година заради брака си с Юлила Сула се отдаде на твърде различни изживявания. По време на Сатурналиите трябваше по цял ден да стои в съседната къща, сред семейството на Гай Юлий Цезар. И там празненствата продължаваха три дни и всичко се обръщаше с главата надолу — робите бяха обслужвани от собствениците си, разменяха си подаръчета и се усещаше, че всички в къщата са се постарали храната и пиенето да бъдат повече от обикновено. Но в действителност нищо не се беше променило. Горките роби стояха като на тръни върху кушетките в триклиния с каменни лица, сякаш превърнали се в статуи. Някои се усмихваха неловко на Марция и Цезар, които постоянно сновяха между триклиния и кухнята, за да носят на символичните си господари каквото бяха смогнали да им приготвят. Но никой дори и не помисляше да се напива, още по-малко — да изрече някоя реплика, която би рискувала да създаде трайно неудобство между прислугата и господарите, щом празненствата свършат.

Гай Марий и Юлия също присъстваха и, изглежда, възприемаха всичко около себе си като напълно нормално; но пък и Сула трябваше да отбележи с известно недоволство, че през цялото време, докато стоеше в дома на Гай Юлий Цезар, Гай Марий само внимаваше да не направи някоя погрешна стъпка, която би охладила отношенията му с тъстовете му.

— Ужасно мъчение — жална се Сула, след като на последната вечер двамата с Юлила най-сетне се сбогуваха със съседите си. В последно време той беше станал толкова внимателен с приказките и поведението си, че жена му дори не усети сарказма в репликата му.

— Не беше никак зле — възрази му тя, докато извървяваше редом с него няколкото метра от дома на родителите си до техния, където поради отсъствието на господарите робите бяха лишени от правото да бъдат обслужвани и просто се бяха отдали на тридневна почивка.

— Радвам се, че ти мислиш така — отвърна й Сула и залости вратата.

Юлила се протегна и широко се прозя.

— А утре е вечерята в чест на Крас Оратор. Да си призная, чакам я с нетърпение.

Съпругът й се спря насред атрия, стрелна я с поглед и попита:

— Защо смяташ, че и ти ще идваш?

— Какво искаш да кажеш?

— Това, което чу.

— Но… но… мислех, че са канени и съпругите! — захленчи тя нещастно.

— Някои съпруги — поправи я Сула. — Не и ти.

— Но аз искам да отида! Всички само за това говорят, приятелките ми ще се скъсат от завист — вече им казах, че ще ходя!

— Толкова по-зле, Юлила, защото тая няма да я бъде.

Един от робите, явно леко пийнал, се показа на вратата на таблиния.

— А, хубаво, ето ви и вас! — затътри се той към господарите си. — Донесете ми малко вина и по-бързо.

— Сатурналиите свършиха — отговори му Сула с най-спокоен глас. — А сега можеш да се махаш.

Което и направи робът, изтрезнял на бърза ръка.

— Защо си в такова отвратително настроение? — запита Юлила, след като двамата се прибраха в спалнята си.

— Не съм — отрече той и като застана зад нея, прокара ръце по тялото й.

Тя се отдръпна.

— Остави ме!

— Сега пък какво има?

— Искам да отида на вечерята на Крас Оратор!

— Искаш, но не може.

— Защо?

— Защото — опита се Сула да й обясни по човешки — това не е място, на което баща ти би се радвал да те види, а няколкото жени, които ще присъстват, също не са онези, с които той би ти препоръчал да се срещаш.

— Но нали вече не завися от него и мога да правя всичко, което си поискам — упорстваше тя.

— Много добре знаеш, че не е така. Мина от ръцете на баща си в моите. А аз ти казвам, че няма да идваш с мен.

Без да каже думичка повече, Юлила се наведе, събра одеждите си от пода и като наметна стройното си тяло с първата й попаднала дреха, излезе от стаята.

— Прав ти път! — извика подире й Сула.

На сутринта благоверната му се държа хладно с него, което изобщо не го трогна, а вечерта, когато той тръгваше за вечерята на Крас Оратор, не благоволи да го изпрати.

— Малка глезла — промърмори Сула.

Подобно скарване би трябвало да му се стори забавно; това, че сега не му беше никак весело, не се дължеше на скарването, а на нещо друго, залегнало в съзнанието му много по-дълбоко от Юлила. Мисълта, че му предстои да вечеря в богатия дом на аукционера Квинт Граний, който беше фактическият организатор на празненството, не можеше с нищо да го развълнува. Когато получи поканата, в първия момент Сула се почувства щастлив, защото си каза, че това е предложение за приятелство от страна на един много влиятелен кръг млади сенатори; после обаче, когато до ушите му достигнаха слуховете за предстоящото празненство, трябваше да признае пред себе си, че е бил поканен не за друго, а заради тъмното му минало, което го превръщаше в истински рядка и ценна птица в очите на аристокрацията.

Сетне се замисли за капана, в който сам се беше вкарал, вземайки за жена Юлила и влизайки в средата на онези, с които по принцип трябваше да се чувства равен заради кръвта в жилите си. Защото това се оказа наистина капан. И докато му беше съдено да живее в Рим, никога нямаше да се освободи от хватката му. Сула не беше в положението на един Крас Оратор, който се ползваше с такова влияние сред сенаторите, че можеше да си позволи да присъства на всяко от онези аристократични увеселения, организирани с една-единствена цел — да се предизвиква законът за лукса, издаден не от друг, а от собствения му баща, — и да не очерни репутацията си. Никой нямаше да посмее да го изхвърли от Сената, още повече че сега го бяха избрали и за народен трибун, така че той спокойно можеше да играе ролята на вулгарния простак от ниските слоеве и да се възползва от съмнителните услуги на хора като аукционера Квинт Граний.

Щом Сула влезе в просторния триклиний, моментално забеляза Колубра, която му се усмихна над ръба на златната си чаша и му направи знак да се излегне до нея на кушетката. „Прав бях — рече си с горчивина той. — Тук съм, защото ме имат за по-особен.“ Усмихна се в отговор на Колубра, отпусна се на кушетката и мигом стана обект на вниманието на цяла тълпа от угодничещи роби. Събирането беше всичко друго, но не интимно. Помещението беше буквално претъпкано с кушетки — поне шейсет гости нямаше да се откажат от случая да поздравят Крас Оратор за избирането му за народен трибун. Но, както си каза Сула, докато се наместваше по-удобно до Колубра, Квинт Граний бе лишен от способността да организира истинско веселие.

Когато си тръгна шест часа по-късно — а това означаваше, че е бил от най-бързо напусналите гости, — Сула беше пиян, а настроението му периодично се сменяше: от примирение със съдбата до онази мрачна и тежка депресия, в която преди време беше решил, че няма никога повече да изпадне; дори триумфалното му влизане във висшите среди не се оказваше лек против нея. Чувстваше се излъган, безпомощен и както изведнъж си даде сметка — ужасно самотен. С цялото си същество копнееше за някого, който хем да го обича, хем да е способен да се забавлява с него, човек, в чиято компания да се смее, без да се съобразява с положението му — човек, изцяло негов. Копнееше за някого с черни очи, с черни къдрици и с най-сладкото дупе на земята.

Обърна се право по посока жилището на Сцилакс, актьора, и сякаш изведнъж му изникнаха криле — криле, които го отнасяха напред, без дори да му оставят време да се замисли над опасните последици, които една такава авантюра можеше да донесе. Постъпката му беше, разбира се, твърде непредпазлива, направо глупава. При това Сцилакс щеше да е там, щеше да изпие една-две чаши вино с него, щяха да си побъбрят известно време глупости, а момчето щеше да стои настрани и само очите на Сула щяха да шарят по красивото му тяло. И двамата щяха да бъдат лишени от възможността да си кажат каквото и да било. Посещението щеше да бъде просто приятелска визита, нищо повече.

Но Фортуна продължаваше да му се усмихва. Метробий беше сам вкъщи, изоставен за наказание от Сцилакс, който беше отишъл на гости у приятели в Анциум. Метробий беше сам. И се радваше, че го вижда! И беше изпълнен с любов, с жажда, със страст, с горест… Когато и страстта, и гладът и на двамата бяха задоволени, Сула положи момчето на коленете си и нежно го прегърна, едва сдържайки сълзите си.

— Много време прекарах в този свят — рече той. — Боговете са ми свидетели колко ми липсва сега!

— И как ми липсваш ти на мен! — добави момчето, притискайки се по-силно до него.

Настъпи мълчание; Метробий усещаше как Сула с мъка преглъща сълзите си и му се искаше да го види как плаче. Но той никога не плачеше.

— Какво е станало, Луций Корнелий? — най-сетне попита момчето.

— Скучно ми е — отвърна му Сула, започнал да се съвзема. — Тези всичките хора по върховете са такива лицемери и в същото време толкова тъпи! На публично място маниерничат и произнасят пусти фрази — а после, докато мислят, че никой не ги вижда, се отдават на мръсни удоволствия… толкова ми е гадно, че направо ми се иска да ги заплюя всички.

— Мислех си, че ще бъдеш щастлив — каза Метробий, едва ли не доволно.

— И аз така мислех — жална се още веднъж Сула и потъна отново в мълчание.

— Защо идваш точно днес?

— О, защото бях на празненство.

— И не беше ли хубаво?

— Не и от наша гледна точка, момче. За тях събирането представляваше истински успех. Но на мен ми се искаше да се забавлявам. После, като си тръгвах за вкъщи, изведнъж си дадох сметка, че сред цялата компания нямаше нито един, с когото бих могъл да си кажа нещо смешно. Нито един!

— Освен мен — отбеляза Метробий и вдигна глава. — Няма ли да кажеш нещо повече за празника?

— Знаеш кои са Лициний Красите, нали?

Метробий впери поглед в ръцете си.

— Аз съм просто едно момче, което си изкарва хляба в комедиен театър. Откъде ще познавам знатните фамилии?

— Фамилията на Лициний Красите е излъчвала римски консули, а от време на време и по някой върховен понтифекс от векове! Те са баснословно богат род, но се делят на два вида — едните въздържани във всичко, а другите — разхайтени, пак във всичко. Е, бащата на въпросния Крас Оратор беше от най-въздържаните и именно той записа върху таблиците онзи смехотворен закон за лукса — нали го знаеш?

— Да не се използват златни прибори, да не се носят пурпурни дрехи, да не се ядат стриди, да не се пие вносно вино, нали за това ставаше дума?

— Точно така. Но самият Крас Оратор, който, изглежда, не се е разбирал много добре с баща си, обожава всякакъв възможен лукс. А пък Квинт Граний, аукционерът, моли Крас Оратор за някои политически услуги — сега, след като го избраха за народен трибун, — така че седнал и организирал тържество в чест на Крас Оратор. Темата — допълни Сула не така равнодушно — беше в най-общи линии: „Да правим напук на лекс Лициния сумптуария!“

— И затова ли те бяха поканили?

— Бях поканен, защото по всичко изглежда, че във висшите среди — така де, в средите, в които движи Крас Оратор, а донякъде и Квинт Граний — на мен се гледа като на странна птица, хем съм от високо потекло, хем съм израснал в низините. Нищо чудно да са се надявали, че ще се съблека гол и ще им изпея няколко мръсни песнички, докато обладавам пред погледите им Колубра.

— Колубра?

— Колубра.

Метробий чак подсвирна от смайване.

— Ама ти се движиш в интересно общество, Луций Корнелий! Та за нея се говори, че получавала за ирумацио цял сребърен талант.

— Може и така да е, но на мен ми предложи същото, без да ми иска нищо — усмихна се Сула. — Отказах й.

Момчето потръпна.

— О, Луций Корнелий, това, че си влязъл във висшите кръгове, не е причина отсега да си създаваш врагове! Жени като Колубра имат огромна власт.

По лицето на Сула се изписа дълбоко отвращение.

— Пфу! Да им пикая на фасона!

— Това сигурно би им се харесало — рече Метробий замислено.

Тук улучи, защото Сула прихна да се смее и реши да му разкаже по-подробно за вечерта си.

— На празника присъстваха и няколко жени — все сенаторски съпруги, от онези празноглави авантюристки, чиито мъже са под чехъл. Присъстваха две Клавдии и една маскирана дама, която държеше да я наричаме Аспазия, но всъщност съм сигурен, че беше Лициния — братовчедката на Крас Оратор — спомняш ли си, навремето лягах от време на време с нея?

— Да — навъсено кимна Метробий.

— Накъдето и да се обърнеш, очите ти срещат злато и тирски пурпур — продължи разказа си Сула. — Дори кърпите за бърсане бяха от тирски пурпур, извезани със злато! Да беше видял как робът, дето отговаря за сервирането, чака господарят му да се обърне на другата страна, за да извади по-обикновен парцал и да обърше разлялото се киантско вино — естествено, че златовезаните кърпи за нищо не ставаха.

— Ти самият сигурно си бил потресен — предположи Метробий.

— Наистина — въздъхна Сула и продължи да разправя. — Покривките на кушетките бяха обшити с бисери. Няма лъжа! Всички гости до един си откъсваха по някой бисер с надеждата, че няма да ги видят, но от толкова лакомия накрая не остана ни един. Изсипваха ги в златовезаните кърпи, които връзваха за краищата, да не изпадне ценното съдържание, и си ги прибираха. Нищо, че всеки можеше да си купи същото количество перли от пазара и дори да не погледне колко пари са му взели.

— Освен теб — тихо се обади Метробий и отметна кичура коса, който скриваше челото на Сула. — Ти не си си откраднал нито една.

— По-скоро бих умрял — вдигна рамене той. — Пък и те не бяха кой знае колко качествени.

Момчето се закиска.

— Без уточнения! Харесваш ми, когато се представяш за мъж.

Сула се усмихна и го целуна.

— А ти за такъв ли ме мислиш?

— За такъв. Какво ядохте?

— Приготвена навън храна. Дори кухнята на Граний не би могла да устои на глада на шейсет — е, да речем петдесет и девет — лакомници. За пръв път виждам такова нещо. Кокоши яйца, повечето с по два жълтъка, яйца от лебед, яйца от гъска, яйца от патица, яйца от морски птици, че дори и няколко яйца с позлатени черупки. Крави вимета с пълнеж; месо от пилета, угоявани с меденки, обилно полято с фалернско вино; охлюви, докарани специално от Лигурия; стриди, извадени преди часове от морето при Бая; а във въздуха се носеше толкова силна миризма на екзотични подправки, че за малко да се разкихам.

Метробий усещаше, че Сула изпитва нужда да злослови по адрес на всичко, и се чудеше в какъв ли странен свят е попаднал възлюбеният му. Явно, че това, което сега чуваше, по нищо не е приличало на онова, което Сула си е представял преди — макар че Метробий си нямаше и понятие какво точно е било то. Защото Сула нямаше навика да говори. Никога не го беше имал. До този миг. Сега изневиделица се появяваше и започваше да излива всичко, което му се беше насъбрало! Метробий вече се беше примирил веднъж завинаги, че няма да види повече любимото лице, освен може би случайно и отдалеч. А ето, че съвсем неочаквано Сула се беше появил на вратата му в ужасен вид… Имаше нужда от любов. Но и от утешение. Той, Сула! Колко ли самотен се е чувствал!

— Какво друго имаше? — попита, само и само приятелят му да не млъква.

Сула вдигна златисточервената си вежда съучастнически. Черната линия на стибия се беше изтрила отдавна.

— Както се оказа, основното блюдо тепърва се очакваше. Робите го внесоха върху възглавница от тирски пурпур и в златен поднос, осеян със скъпоценни камъни — огромен тибърски костур, който в главата много точно напомняше на злобен мастиф, пребит до смърт с камшик. Подносът обиколи на няколко пъти тържествено помещението, като по страхопочитанието, с което всички го гледаха, човек можеше да си помисли, че са влезли жреците да отдадат почит на дванадесетте богове. И то за някаква си риба!

Метробий смръщи чело.

— Какво представлява костурът?

Сула отметна глава, за да го изгледа по-добре.

— Как какво представлява? Костур.

— Не се сещам. Може и да не съм ял.

Сула се замисли и промълви.

— Нищо чудно наистина да не си ял. Костурите се смятат за голям деликатес и един беден комедиен актьор трудно би си ги позволил. Нека само ти обясня, млади Метробий, че всеки глупак от висшите кръгове в Рим, който живее със самочувствието на голям гастроном, изпада в същински екстаз само при мисълта за тибърски костур. Но всъщност тези риби ги ловят между Дървения мост и Понс Емилиус, където костурите плуват, къпейки се във водите на римската канализация и се тъпчат с лайната на римските граждани — и то до такава степен, че дори не благоволяват да погледнат стръвта, която им хвърлят въдичарите. Те смърдят на лайна и имат вкус на лайна, и изобщо да ядеш такова нещо, е равностойно да ядеш лайна. Но на Квинт Граний и Крас Оратор така им потекоха лигите при вида на рибата, сякаш тибърският костур не е просто една най-обикновена речна риба, която от ядене на тонове нечистотии дори е забравила да плува, ами напротив, влиза в съставките на нектара и амброзията на боговете!

Тук на Метробий му стана весело и тихичко се закикоти.

— Добре го казах! — зарадва се на свой ред Сула и прихна да се смее. — Ох, само да ги беше видял всички тези кухоглави тъпаци! Наричат се висшето общество на Рим, а всъщност си прекарват времето да се тъпчат с римските лайна… — наложи му се да замълчи, защото от смях му беше секнал дъхът. — Не бих да могъл да изтрая и един-единствен ден с тях. Един-единствен час.

Отново се умълча, сетне продължи:

— Пиян съм. Всичко е заради тези ужасни Сатурналии.

— Ужасни Сатурналии?

— Скучни, досадни… ужасни… какво значение има? Просто ги прекарах сред друга част от висшите слоеве в римското общество, Метробий, където нещата доста се различават от простотиите на Крас Оратор, но пак си остават убийствено скучни. Скучни, скучни, скучни! — вдигна рамене в погнуса Сула. — Но нищо, догодина отивам в Нумидия, където ще имам много задачи. Само дето не мога повече да чакам! Рим без теб… без старите ми приятели… е просто нещо непоносимо — чак потръпна при тези си думи той. — Пиян съм Метробий. Не би трябвало да съм тук. Но да знаеш колко ми е приятно, че те виждам отново!

— Знам само колко ми е приятно да те видя — на свой ред заяви Метробий.

— Но гласът ти мутира — изненада се Сула.

— И бих казал, че малко късно. Вече съм на седемнайсет, Луций Корнелий. За щастие съм дребничък за възрастта си, а Сцилакс ме е научил как да си правя гласа по-тънък. Но напоследък започвам да забравям. Все по-трудно ми е да го контролирам. Скоро ще започна да се бръсна.

— Седемнайсет!

Метробий се изхлузи от скута на Сула и застана срещу него. Изгледа го тъжно и му подаде ръка.

— Хайде! Можеш да останеш още малко при мен. Ще успееш да се върнеш вкъщи, преди да се е зазорило.

Сула също се надигна, макар и трудно.

— Ще остана — съгласи се той. — Но за последно. Повече никога няма да се видим.

— Знам — рече Метробий. Пое ръката на гостенина си и я положи върху рамото си. — Догодина ще бъдеш в Нумидия и ще бъдеш щастлив.

4

Година четвърта (107 г. пр.Хр.)

В консулството на Луций Касий Лонгин и Гай Марий (I)

Никога един консул не е зависел толкова много от своята длъжност, колкото Гай Марий след първото му избиране. Беше подходил към встъпването си в длъжност на Нова година, уверен, че след прекараната безсънна нощ в храма всички знамения са в негова полза и че белият бик, който щеше да принесе в жертва на боговете, се е наситил с упойващия фураж. Със своята тържествена и надменна осанка Марий изглеждаше самото въплъщение на римския консул — внушителен на ръст, внушителен на вид, смазващ всички около себе си с излъчваното достойнство. За разлика от него първият консул, Луций Касий Лонгин, беше нисък и набит, губеше се в тогата си и по нищо не можеше да съперничи на колегата си, който по правило трябваше да стои в сянката му.

А днес най-сетне бе денят, когато Луций Корнелий Сула можеше да се загърне в сенаторската туника с широката пурпурна ивица на дясното рамо и да придружи своя консул Марий в качеството си на квестор.

Макар че не той щеше да получи фасциите за месец януари — сноповете, навързани с морави ленти, по традиция се полагаха най-напред на първия консул, в случая Касий, който щеше да ги предаде на колегата си при февруарските календи, — Марий не се поколеба да свика Сената още на другия ден.

— В този миг — обърна се той към насъбралите се сенатори, малцина от които си бяха позволили лукса да отсъстват, защото на човек като него не можеше да се има доверие — Рим е принуден да води войни на поне три различни фронта, ако изключим Испания. Трябват ни войници да се сражават срещу Югурта, срещу скордиските в Македония, срещу германите в Галия. Но за петнадесетте години, изминали от смъртта на Гай Гракх, ние с лека ръка пропиляхме живота на шестдесет хиляди римски воини, загинали по различните бойни полета. Хиляди други са негодни за по-нататъшна служба. Нека повторя, уважаеми назначени отци — за петнадесет години шестдесет хиляди загинали. Та за този период не се е сменило и едно цяло поколение.

Сенатът посрещна думите му с гробно мълчание; сред седящите срещу Марий беше и Марк Юний Силан, по чиято вина преди по-малко от две години бяха загинали около една трета от войниците, споменати току-що, и който все още се защищаваше от обвиненията в държавна измяна. Досега никой не беше посмял да назове пред Сената истинския брой на загиналите, но сега, ако някой изпитваше недоверие към казаното от Марий, то беше, защото и неговите сметки звучаха леко занижени. И все пак споменатата цифра беше толкова ужасяваща, че дори и провинциалният латински на Марий сякаш упойваше сенаторите и ги лишаваше от способността да говорят.

— Вече ни е трудно да попълним числения състав на легионите — продължи той, — и то по една много проста причина — нямаме нужните хора за целта. Намаляването броя на римските граждани и на хората с латински права върви с главозамайваща скорост, но още по-тежко е положението при италийските ни съюзници. Дори да свикаме под знамената всички годни да носят оръжие на юг от Арн, пак няма да съберем нужните легиони за продължаване военните действия през тази година. По всичко личи, че африканската армия, включваща в състава си шест легиона, ще се завърне в Италия начело с Квинт Цецилий Метел и ще бъде използвана от моя дълбоко уважаван колега Луций Касий за похода му срещу германите в Трансалпийска Галия. Македонските легиони са също добре екипирани, войниците вече са получили статут на ветерани и вярвам, че ще продължат да се сражават, както знаят, под командването на Марк Минуций и неговия по-млад брат.

Марий се спря, за да си поеме дъх; дори и сега никой от сенаторите не посмя да се обади.

— Но съществува проблемът как да се сформира нова африканска армия. Квинт Цецилий Метел разполагаше с шест боеспособни легиона под свое командване; предполагам, че ако се наложи, бих могъл да съкратя броя им на четири. Работата е там, че Рим няма откъде да ми намери тези четири легиона! В момента Рим не разполага с един-единствен легион в резерв! За да освежа паметта ви, ще ви прочета пълния списък на хората, които трябва да включва една армия, състояща се от четири легиона.

На Гай Марий дори не му се наложи да се консултира с бележките си — само по памет можеше да цитира с най-голяма точност нужните цифри, без да слиза от подиума, поставен специално пред куриатния му стол от слонова кост.

— За да бъде в пълна боеспособност, един легион трябва да включва 5120 пехотинци, 1280 души свободни, спомагателни, невъоръжени части и още 1000 роби. Освен това нужна е конница — 2000 души въоръжена конница и още 2000 спомагателни части, общо свободни и роби, които да я поддържат. Следователно съм изправен пред задачата да намеря 20 480 пехотинци, 5120 свободни и 4000 роби, които да попълнят състава на спомагателните части, 2000 конници и още 2000 души за спомагателните части, прикрепени към конницата.

Очите на Марий зашариха по лицата на сенаторите.

— Да се набират хора за спомагателните отряди никога не е представлявало трудност, няма да представлява и сега. За тях не съществуват никакви имуществени разграничения и дори един невъоръжен легионер да бъде беден като последния изполичар, той пак ще отиде на война. С конницата също няма да имаме кой знае какви грижи, тъй като отдавна и Рим, и Италия са престанали да учат младежите си на изкуството да воюват на кон — както винаги ще прибегнем до услугите на македони, траки, лигури или дори, ако трябва, на гали от териториите на север от Алпите, които ще доведат със себе си не само конете, но и нужните им помагачи.

Марий отново се спря, този път за по-дълго, тъй като искаше да види реакцията по лицата на определени хора: Скавър, неуспелия кандидат за консул Катул Цезар, Метел Далматик Понтифекс Максимус, Гай Мемий, Луций Калпурний Пизон Цезонин, Сципион Назика, Гней Домиций Ахенобарб. От това, как щяха да възприемат думите му, зависеше съгласието или несъгласието на всички останали.

— Земята ни не е щедра в своите блага, уважаеми назначени отци. Когато навремето изгонихме своите царе, отхвърлихме освен властта им и самата идея, че държавата трябва да плаща на войската. По тази причина ограничихме военната служба само за онези, които владееха достатъчно собственост, за да могат сами да си осигурят оръжие, доспехи и всичко друго, необходимо на войника, и тези ограничения важат и до днес за всички — римляни, латини, италийци. Онзи, който притежава собственост, ще я защищава. За него не е без значение дали държавата ще оцелее и дали собствеността му ще бъде отнета. Напротив, ще се бие с цяло сърце, за да брани и едното, и другото. Именно по тази причина ни беше толкова трудно да възприемем идеята за създаване на една отвъдморска империя и ни трябваше толкова време да се съгласим с организирането на нашите провинции.

Но след смъртта на Персей опитите ни да дадем на Македония самоуправления се провалиха напълно, защото през цялата си история македоните не бяха познали друг начин на управление от едноличната царска власт. И за това трябваше да нахлуем в Македония и да я превърнем в наша провинция, тъй като Рим не можеше да си позволи да остави западния й бряг на произвола, превръщайки го в лесна плячка на всякакви варварски племена. Разгромът на Картаген пък ни принуди да поемем управлението на неговите владения в Испания от страх те да не станат изведнъж притежание на друг. Оставихме огромната част от владенията на победените в ръцете на нумидийските царе, а за себе си запазихме само малката територия около самия Картаген — за да се застраховаме срещу евентуалното му възраждане… но вижте какво стана с Нумидия, и то само заради собствената ни щедрост! Сега се виждаме принудени да водим нова война в Африка, за да опазим собствените си скромни владения там и да смажем експанзионистичната политика на един-единствен човек — Югурта. Какво излиза, назначени отци, един-единствен човек да насочи интересите си срещу нас и ни е трудно да го спрем! На смъртното си легло цар Атал ни завеща Азия, а ние все още нямаме волята да поемем управническите отговорности там! Гней Домиций Ахенобарб разчисти целия бряг на Галий между Лигурия и Близка Испания, така че да имаме безопасен, наш коридор между Италия и Испания, по който да прехвърляме войските си, но това ни принуди да създадем още една провинция.

Марий се покашля, но сенаторите отново не обелиха нито дума.

— Сега нашите хора трябва да воюват далеч от Италия. Не се връщат с години по домовете си, принудени са да зарежат къща, семейство и земя, жените им изневеряват, няма обаче кой да им направи деца. И като следствие от това виждаме все по-малко и по-малко доброволци, а нуждата от войници нараства. Никой, който държи на стопанството си или иска да води търговия, няма да се съгласи доброволно да го отделят от дома му за пет, шест, дори седем години! Но дори когато срокът на службата му изтече, римлянинът пак не може да е сигурен, че няма да го извикат отново в армията, щом доброволците съвсем изчезнат.

Гласът му ставаше все по-мрачен.

— Но това, което си остава най-важно за нас, е смъртта на толкова много хора за последните петнадесет години! Всички тях няма кой да замести. В Италия няма повече мъже, годни да носят оръжие и които същевременно да отговарят на изискванията за собственост според традиционния устав на римската армия.

Гласът на Марий се издигна високо и заехтя между голите стени на античното здание, построено още от цар Тулий Хостилий.

— Е, вярно е, че още от времето на втората война срещу Картаген офицерите, набиращи армията, започваха да заобикалят правилата и вземаха на служба хора, които не отговаряха съвсем на изискванията за собственост. А след гибелта на армията на Карбон Младши преди шест години започнахме да приемаме в редиците и хора, които не можеха да си позволят дори цената на доспехите си, камо ли на цялата екипировка, нужна им за походите… Но това се вършеше скрито, никой не го одобряваше и изобщо си оставаше мярка само за съвсем краен случай.

Тези дни, назначени отци, отдавна отминаха. Аз, Гай Марий, консул на римския Сенат и народ, сега публично обявявам пред всички членове на този Сенат, че смятам да набирам доброволци, не да викам в армията хора, които най-много от всичко биха желали да останат по домовете си! И откъде ще намеря тези двадесет хиляди доброволци, питате се вие? Отговорът е много прост! Сред пролетариите, сред онези, които са на най-ниското стъпало на обществената ни система, сред онези, които са толкова бедни, че не могат да се впишат и в последната от петте състоятелни класи… Ще търся своите доброволци сред онези, които нямат пари, нямат имоти и най-често нямат дори постоянна работа, ще търся моите доброволци сред онези, на които досега никога не се е давала и най-малката възможност да се бият за родината си, да се бият за Рим!

Сред сенаторите се надигна тревожен шепот, който скоро прерасна във вълна от гласове, а тези гласове на свой ред се сляха в мощен хор, който разтърси стените на сградата:

— Не! Не! Не!

Марий обаче остана невъзмутим и търпеливо изчака сенаторите да се успокоят, макар ясно да виждаше как някои открито му показват юмруци, как други се изчервяват като раци от негодувание, как трети блъскат гневно сгъваемите си столове назад, скачайки на крака като ужилени и размахвайки полите на тогите си, като че ли в залата изведнъж кой знае откъде е задухал силен вятър.

Но най-накрая духовете се поуспокоиха, залата отново затихна и колкото и да бяха разгневени, дори смаяни от чутото, всички се върнаха по местата си, за да изслушат докрай новоизбрания консул — любопитството е силно оръжие в ръцете на онзи, който знае как да се възползва от него.

— Можете да крещите, да викате и да виете, ако щете, но от това оцетът няма да стане на вино! — на свой ред изрева с цяло гърло Марий, за да му се чуе гласът сред суматохата. — Но аз съм тук, за да ви дам да разберете, че такива са моите намерения и точно така смятам да постъпя! И при това нямам ни най-малка нужда от вашето позволение! Върху таблиците няма записан закон, който да ми го забранява, но бъдете сигурни, че само след няколко дни ще има такъв, който изрично да ми го разрешава! Той ще гласи, че всеки законно избран висш магистрат, който изпитва спешно нужда от войници, може да ги набира сред капите цензи, сред пролетариите. Защото аз, уважаеми сенатори, ще отнеса случая в народното събрание!

— Никога! — извика Далматик.

— Само през трупа ми! — кресна Сципион Назика.

— Не! Не! Не! — отново загърмяха в хор всички останали.

— Чакайте! — отчаяно се опитваше да надвика колегите си Скавър. — Чакайте, чакайте, нека му възразя!

Но никой не го чуваше. Курия Хостилия, зданието, в което Сенатът беше заседавал от самото установяване на републиката, се тресеше из основи от виковете и крясъците на разгневените сенатори.

— Хайде да се махаме! — каза на символичното си обкръжение Марий, и се изниза от сградата, последван от квестора Сула и народния трибун Тит Манлий Манцин.

Още при първите знаци за назряващата буря, Форумът се беше изпълнил с народ, но в действителност Кладенецът на Комициите беше претъпкан с Мариеви поддръжници още от по-рано. Всички чакаха консула Марий и народния трибун Манцин да излязат от Курията и да притичат до рострата, която се намираше от другата страна на Кладенеца; квесторът Сула, родом патриций, трябваше да остане на стъпалата пред Сената и оттам да наблюдава какво ще се случи.

— Слушайте всички! — проехтя гласът на Манцин. — Свиквам плебейското събрание! Обявявам началото на конциото, на предварителните обсъждания!

Гай Марий се качи на ораторската трибуна точно пред рострата и се обърна по такъв начин, че едновременно да гледа към комициите и към отвореното пространство на Форума; онези, които трябваше да го слушат от стъпалата на Курията, трябваше да гледат гърба му, а когато повечето сенатори — с изключение на малцината патриции — си запробиваха път през трибуните на Кладенеца към мястото, откъдето можеха да наблюдават лицето на Марий и съответно да го предизвикват и освиркват, на пътя им изведнъж застана плътна верига от телата на Мариевите клиенти и най-ревностни поддръжници, които всячески се мъчеха да попречат на сенаторите да излязат отпред. Дочуха се ругатни, заиграха юмруци, разнесоха се заплахи, но така или иначе Мариевите хора удържаха позицията си. Само деветте останали народни трибуни бяха допуснати до рострата, където застанаха зад Марий със сурови лица, но вътрешно се питаха дали е възможно точно в този миг да наложат вето и същевременно да останат живи.

— Народе на Рим, обвиняват ме, че не мога да сторя нищо, за да спася града ни от унищожение! — крещеше той на тълпата. — Защото сега Рим повече от всичко друго се нуждае от войници! От всички страни сме обградени от врагове, но въпреки това благородните отци от Сената както обикновено повече ги е грижа да опазят своето наследено от предците им право да управляват, отколкото да осигурят живот и бъдеще за Рим! Именно те, народе на Рим, изстискаха докрай кръвта на римляни, латини и италийци чрез своята безсъвестна, експлоатация на онези пет обществени класи, които открай време са представлявали римската армия! Защото мога с чиста съвест да ви заявя, че всички тези мъже, които трябваше да представляват петте класи, вече ги няма! Някои загинаха по бойните полета заради алчността, арогантността и отчайващото безразсъдство на не един и двама консули, други оцеляха, но се върнаха по домовете си болни и осакатени и повече не стават за войници, всички останали и до ден-днешен са в легионите, без никаква надежда да ги напуснат!

Но съществува и друг, неизползван досега източник на военна сила, при това на войници, които изгарят от готовност и желание да служат на Рим! Имам предвид пролетариите, онези римски граждани или жители на Италия, които са твърде бедни, за да имат право на глас в центуриите, за да владеят земя или да се занимават с търговия, твърде бедни, за да си позволят пълно бойно снаряжение! Но крайно време е, народе на Рим, тези хиляди мъже да бъдат призовани за нещо велико, и то в името на Рим, вместо да продължават да се блъскат на опашки за евтино зърно, да се стичат на тълпи в Цирка, когато има зрелища, и да създават синове и дъщери, които не могат да изхранят! Това, че те не могат да си позволят да притежават дори един роб, не ни дава право да ги считаме за недостойни! Убеден съм, че никой от тях не обича Рим по-малко от който и да било по-заможен гражданин! В действителност вярвам, че тяхната любов и преданост към Рим са много по-искрени и лишени от задна мисъл, отколкото привидната преданост и любовта по сметка, с която са обвързани със своята родина повечето от достопочтените членове на Сената!

Ораторът негодуващо скочи на крака и разпери ръце, сякаш да прегърне цял Рим.

— Ето ме тук, заедно с колегията на народните трибуни зад себе си, за да поискам от теб, народе, онези пълномощия, които Сенатът отказа да ми даде! Искам правото да прибягна до военния потенциал на пролетариите! Искам да превърна пролетариите, които толкова време сме считали за непотребни, в истински войници, които смело да се сражават в римските легиони! Искам да им предложа достойна и почтена работа — нещо повече от обикновените занаяти, с които при малко повече шанс биха могли да се захванат; да предложа бъдеще за тях, както и за семействата им, да им дам възможност сами да си извоюват почести и престиж и със собствени сили да си запробиват път напред! Искам да им дам шанс да се почувстват хора с достойнство и собствена цена, да дадат своя дял за по-нататъшното въздигане на Великия Рим!

Марий млъкна; множеството пред него не смееше да продума — всички смаяно наблюдаваха суровото му лице, облещените му очи, решително вдигнатата брадичка и гордо изпъчените му гърди.

— Назначените отци в Сената отказват да признаят на тези хиляди люде правото да опитат нещо по-добро! Отказват и на мен правото да се възползвам от техните услуги, от тяхната преданост, от тяхната любов към Рим! И защо? Защото обичат Рим повече, отколкото аз? Не! Защото обичат себе си и своята класа повече от Рим или от каквото и да било друго! И затова дойдох тук пред теб, народе, за да поискам да ми дадеш — на мен и на Рим — това, което Сенатът ми отказва! Дай ми капите цензи, народе на Рим! Дай ми най-скромните, най-невзрачните! Дай ми възможност да ги превърна в граждани, с които Рим би се гордял, в граждани, които ще бъдат екипирани, обучавани и заплащани от държавата, за да служат на същата тази държава с цялата си душа! Ще ми дадеш ли каквото искам? Ще дадеш ли на Рим онова, от което се нуждае?

При тези му заключителни слова насъбралите се хора изведнъж се размърдаха, започнаха да викат, да го поздравяват, да тропат с крака, щастливи, че изведнъж им се дава възможност с един замах да сринат една хилядолетна традиция. Деветте народни трибуни се спогледаха и без да си кажат нито дума, решиха, че няма да наложат вето, и на деветте им беше скъп животът.

— Гай Марий — започна своята реч пред Сената Марк Емилий Скавър, след като лекс Манлия беше приета, за да упълномощи действащите консули да набират доброволци сред капите цензи — е един хищен, кръвожаден звяр, който вече от доста време вилнее на свобода из Рим! Гай Марий е коварен паразит, загнездил се в тялото на Сената! Гай Марий е единственият, но затова пък красноречив пример защо, назначени отци, трябва да затворим веднъж завинаги своите редици за Новите хора, без да ги допускаме да седнат дори в дъното на тази зала, уважавана от десетки поколения римляни! Какво, питам ви аз, знае един Гай Марий за природата на Рим, за безсмъртните идеали, които съпровождат традициите в управлението му?

Аз съм принцепс сенатус и през всичките години, прекарани от мен като член на тази институция, която искрено обичам, защото именно тя въплъщава духа на Рим, такъв какъвто е, никога не съм се срещал с друг толкова коварен, толкова опасен човек, колкото този пладнешки разбойник Гай Марий! Само за три месеца той на два пъти отне от Сената неговите свещени прерогативи и ги смачка по най-унизителен начин пред набързо и нескопосано издигнатия олтар на народа! Първо, той има наглостта да анулира нашия сенатски декрет, с който се удължаваха пълномощията на Квинт Цецилий Метел като главнокомандващ в Африка, а сега, за да задоволи своите болни амбиции, се възползва от непросветеността на народа, за да се сдобие с едно новоизмислено право да набира войници по начин, който е неестествен, неоправдан от никаква логика, даващ простор на личната му безотговорност, и следователно напълно неприемлив!

От години не бяха присъствали толкова хора на заседание; от тристате живи сенатори в Курията бяха дошли повече от двеста и осемдесет, буквално измъкнати от домовете им — някои дори от болничните им легла — от Скавър и сподвижниците му. Бяха насядали по трите реда трибуни, опасващи Курия Хостилия, върху малките си сгъваеми столчета и напомняха огромно ято снежнобели кокошки, които са се наредили една до друга да мътят в гнездата си — ако не бяха пурпурните ръбове на консуларните и преторните сенатори, нищо чудно човек да си загубеше зрението от толкова ослепително бяло. Десетимата народни трибуни седяха важно на дървената пейка в средата на залата, от едната им страна, изолирани от останалите си колеги, се разполагаха върху издигнатите върху специални подиуми столове от изящно резбована слонова кост магистратите, притежаващи империум — двамата куриатни едили, шестимата прегори и двамата консули, а от другата се отваряше внушителната двукрила, бронзова врата, която водеше навън.

На един от тези подиуми седеше и самият Гай Марий, малко зад първия консул Касий, държан настрана от останалите, което олицетворяваше изобщо положението му в Сената — сам срещу всички. Марий изглеждаше спокоен, доволен почти като някоя котка, и слушаше Скавър, без да се гневи, нито дори да се възмущава от думите му. Той си беше свършил работата. Беше получил, каквото иска, и можеше да си позволи да се държи великодушно с противниците си.

— Сенатът трябва да стори всичко по силите си, за да ограничи по възможност властта, която Гай Марий току-що връчи на пролетариите. Защото те трябва да си останат завинаги онова, което са били — тълпа от гладни гърла, за които ние, привилегированите, трябва да се грижим, като ги храним и ги понасяме, но без да искаме от тях нещо в замяна. Защото, докато те не работят и не служат за нищо, ще си останат изцяло зависими от нас. Пролетариатът, това е жената на Рим, която за нищо не се грижи, но и която не държи никаква власт и е лишена от право на глас. Той не може да иска от нас нищо повече от онова, което ние благоволяваме да му дадем, защото не прави нищо. Пролетариатът просто го има и това е.

Но сега, благодарение на Гай Марий, се сблъскваме с всички проблеми и абсурди, които неизбежно съпътстват една армия, която спокойно мога да нарека професионална, защото ще се състои изключително от хора без никакви доходи и следователно зависими единствено от нея. Хора, които ще държат на своето място в легионите, ще искат да участват във всяка военна кампания и които следователно ще струват на държавата несметни купища пари. При това, назначени отци, това ще бъдат хора, на които не може да не бъде дадено правото на глас по въпросите, засягащи съдбата на Рим, защото те вече ще служат на същия този Рим и ще работят за интересите му. Вече чухте народа и това, надявам се, ви е станало ясно. Ние в Сената, които се разпореждаме с хазната и разпределяме нейното съдържание между различните обществени фондове в Рим, трябва сега да бръкнем в неговите спестявания, за да изнамерим парите, с които Гай Марий да въоръжи, облече и нахрани своята армия. Освен това народът иска от нас да плащаме редовно на новоизлюпилите се войници своего рода заплата, вместо, както е било винаги досега, след всяка победна кампания, да възмездяваме участвалите в нея със заловената плячка. Цената на тези легиони, състоящи се изключително от хора без имущество, ще строши гръбнака на държавата — в това не можем и да се съмняваме.

— Това са пълни глупости, Марк Емилий! — възрази му от мястото си Марий. — В римската хазна има толкова много пари, че никога не сме знаели за какво да ги използваме… Защото, назначени отци, вие никога за нищо не сте ги харчили, ами през цялото време само ги пазите като зеницата на окото си.

Сред сенаторите отново се дочуха гласове на възмущение, лицата отново се разкривиха от възмущение, но Скавър веднага вдигна ръка и колегите му дадоха отново думата.

— Да, наистина, римската хазна е пълна. Та защо е една хазна, ако не, за да бъде пълна! Дори и при всички онези разходи, които направихме по обществените строежи, започнати от мен в качеството ми на цензор, хазната продължава да е пълна. Но в миналото е имало достатъчно случаи, когато тя се е изпразвала, и то съвсем. Трите войни, които трябваше да водим срещу Картаген, ни доведоха до ръба на финансовата катастрофа. И не виждам какво лошо има в това да се застраховаме веднъж завинаги от подобно нещастие? Докато хазната стои пълна и Рим ще знае що е благоденствие.

— Рим ще познае още по-голямо благоденствие, когато пролетариите се сдобият с достатъчно пари, че да започнат и те да харчат — обади се отново Марий.

— Това въобще не е вярно, Гай Марий! — не се съгласи Скавър. — Пролетариите просто ще пропилеят онова, което спечелят. Парите ще изчезнат от обръщение и никога няма да се превърнат в нещо по-голямо.

Скавър се премести от първия ред, където се намираше столът му, и застана пред големите бронзови врати, така че и от двете страни на залата да го виждат и чуват еднакво добре.

— Чуйте ме какво ви казвам, назначени отци, ние трябва да използваме цялата си сила и влияние, за да попречим за в бъдеще някой друг консул да се възползва от лекс Манлия и да започне да набира войници сред пролетариите. Народът изрично ни заповяда да заплатим разходите по сформирането армията на Гай Марий, но нищо в текста на закона, така както е записан, не ни задължава и в бъдеще да отговаряме за екипирането на някоя друга армия от просяци! И тъкмо за тази сламка трябва да се уловим. Нека бъдещите консули набират колкото си искат бедняци в легионите, но обърне ли се някой от тях към нас, пазителите на римските съкровища, за да му дадем средствата, нужни му за въоръжаването и снабдяването на тези просешки легиони, то тогава ние просто ще му кажем да си гледа работата.

Всеки от вас трябва веднъж завинаги да си набие в главата, че държавата не може да си позволи лукса да храни цяла една армия от просяци. Пролетариите са хора некадърни, безотговорни, без никакво отношение към частната собственост. Помислете — ако на някого държавата даде без пари ризница, ако той не се е бръкнал изобщо в кесията си, ще си помисли ли, пък и за секунда даже, че ще е добре да я пази тази ризница? Не! Разбира се, че няма! Ще я остави на дъжда, за да ръждяса, ще напусне лагера и ще забрави да си я сложи, преди да са му я откраднали, ще я захвърли под леглото на някоя чуждоземна курва и на сутринта ще се чуди, защо му я е взела, за да я даде на приятеля си скордиск! Ами какво ще стане, когато беднякът остарее и трябва да напусне армията? Нашите войници винаги са имали някаква собственост, имали са дом, в който да се върнат, имали са пари, вложени в това или онова съдружие, имали са все някакво състоянийце, на което да разчитат в бъдеще! Докато бедняците — ветерани ще бъдат една постоянна заплаха за останалите. Колко от тях ще помислят да спестят от парите, които държавата ще им даде? Колко от тях ще вложат някъде на сигурно дела си от плячката? Никой. На края на службата си ще са също толкова бедни, колкото и когато са се записали в армията, няма да имат дом, в който да прекарат остатъка от дните си, нито ще могат да разчитат, на каквито и да е доходи. Питате се, какво толкова, нали те и без това така са свикнали да живеят. Но забравяте, назначени отци, че тези бедняци — войници вече ще са свикнали държавата да ги храни, да ги облича, да им дава подслон. И когато при уволнението им всичко това им бъде отнето, те ще недоволстват, така както и една разглезена жена недоволства, когато парите в къщата свършат. И пак ли ние ще трябва да мислим тогава за пенсии на тези бедняци ветерани?

В никакъв случай не бива да позволяваме това да се случи! Повтарям, скъпи колеги — сенатори, че трябва да се стремим на всяка цена да обезвредим всички онези несъзнателни люде, които възнамеряват да набират войници сред пролетариите. За целта можем да прибегнем до едно ефикасно средство — като откажем да дадем и един-единствен сестерций за въоръжаването и снабдяването на техните просяшки армии!

Гай Марий стана от мястото си, за да отговори:

— По-късогледа и смешна политика от тази, която ни предлагаш ти, Марк Емилий, сигурно не би дошла на ума и на най-загубената наложница в харема на някой партиянски сатрап! Защо не искате да проумеете очевидното? Ако Рим желае да задържи поне това, което в момента е негово, то той трябва да вложи своя капитал на доверието във всички свои граждани, включително и в онези, които са лишени от правото да гласуват в центуриатните комиции! Ние погубваме нашите средни и дребни стопани, погубваме нашите дребни търговци и предприемачи, като ги пращаме да гинат на бойното поле, особено като им налагаме некомпетентното командване на хора като Карбон и Силан… О, извинявай, Марк Юний, забравих, че и ти си тук!

Не мога да разбера какво лошо виждате в това да се възползваме от услугите на една голяма прослойка от обществото ни, която досега е била необходима на Рим, колкото и на бика му е необходимо виме? Единственото обяснение за това ви несъгласие аз лично виждам в нежеланието ви хазната да се раздели с известна част от своето съдържание. Ако наистина е така, то всички вие сте късогледи! Ти, Марк Емилий, си убеден, че пролетариите ще се окажат лоши войници. Докато аз мисля, че, напротив, те ще бъдат най-прекрасните войници, които Рим е виждал някога! Ще продължаваме ли да циврим за парите, които трябва да им дадем? Нима ще ги лишим от това, което съм убеден, ще им дължим с лихва до времето, когато напуснат армията, нима ще ги отпратим с празни ръце? Това ли целиш, Марк Емилий?

Е, аз пък бих искал да видя как държавата се разделя с част от обществената земя, за да може всеки войник — пролетарий да разчита при оттеглянето си от армията на малък парцел, който би могъл да обработва или ако иска, да продаде. Това ще бъде пенсията, която той заслужава. Както и вливане на макар и не съвсем чиста според вас кръв в отмиращото дребно земевладение. Какво по-добро, би могло да има за Рим? Защо не искате да разберете, че Рим ще забогатее още повече само ако даде по малко и на дребните риби?

Но сенаторите отново бяха наскачали от местата си, за да заглушат нечестивите му слова, а първият консул, Луций Касий Лонгин, реши, че в ден като този най-важна е предпазливостта, заради което и разпусна заседанието и отпрати назначените отци по домовете им.

Марий и Сула се заловиха с търсенето на нужните 20 480 пешаци, 5120 души свободни за спомагателните части, 4000 роби, 2000 конници и още 2000 помагачи на конницата.

— Аз ще се заема с Рим, а ти обиколи Лациум — потъркваше ръце Марий. — Много се съмнявам, че ще ни се наложи да пътуваме по-далеч от Италия. Е, Луций Корнелий, вече поехме по нашия път! Независимо какви номера ще ни погодят в бъдеще, вече сме започнали, а докъде ще стигнем, ще видим. Натоварил съм тъста ни Гай Юлий да се оправя с майсторите и търговците на бойно снаряжение, а вече съм писал и до Африка синовете му да се връщат и да помагат… Може и да ни потрябват. В интерес на истината нито у Секст, нито у Гай не откривам чертите на истинския лидер, но затова пък и двамата са идеалните подчинени — вършат си работата с упорство и с интелигентност, при това знаят какво е да бъдеш лоялен.

Той заведе квестора си в таблиния, където вече ги чакаха двама посетители. Единият беше сенатор, наближаващ четиридесетте, когото Сула бегло познаваше по физиономия, а другият — младо момче, може би на осемнайсет.

Марий веднага ги представи на квестора си:

— Луций Корнелий, това е Авъл Манлий, когото помолих да стане един от висшите ми легати.

Ставаше дума за сенатора. „Този трябва да е някой от патрициите Манлии“ — каза си веднага Сула. Марий наистина си беше спечелил приятели и клиенти сред всички слоеве на обществото.

— А този млад мъж е Квинт Серторий, син на една моя братовчедка — Мария от Нерсия, но всички я знаят просто като Рия. Привлякъл съм го в личния си щаб.

„От Нерсия, значи сабин“ — заключи веднага Сула. Беше чувал, че сабините са сред най-ценените войници — с донякъде нетрадиционен начин на мислене, но затова пък ужасно смели и несломими по дух.

— Добре, време е да се залавяме за работа — прескочи набързо всички условности Марий. Той винаги щеше да си остане човекът, роден да действа, човекът, който от двадесет години беше чакал подходящия момент да въведе в римската армия онези промени, които щяха да я направят онова, което трябваше да бъде. — Ще си разделим задачите. Авъл Манлий, теб те натоварвам с издирването на най-хубавите мулета в Рим, както и с изнамирането на подходящи каруци за тях и още по-подходящи хора, които да се грижат и за едните, и за другите. Няма да пропуснеш нищо, нали — от храната до обсадната техника, всичко е в твои ръце. Двамата ми шуреи, Юлий Цезарите, ще дойдат тук може би след ден-два и ще ти помагат. Искам да си готов да отплаваш за Африка в края на март. Можеш да поискаш всякаква помощ, която сметнеш за необходима, но моят съвет е отсега да започнеш с набирането на спомагателните части, за да вземеш от най-хубавото, докато има и докато върви евтино. Така едновременно ще спестиш пари и ще имаш време да ги обучиш.

Младият Серторий не откъсваше поглед от Марий, явно поразен от обаятелната му личност, докато Сула от своя страна не сваляше очите си от него — считайки го за не по-малко обаятелен, особено след като с Марий вече беше свикнал. Не че Серторий беше сексуално привлекателен — ни най-малко. Но излъчваше някаква сила, която човек се учудваше да открие у толкова младо момче като него. По всичко изглеждаше, че когато стане по-зрял, физическата му сила не би имала равна на себе си. Може би това бе причина Сула да прояви такъв интерес към него — Квинт Серторий беше висок, но заради здравата си мускулатура изглеждаше набит; главата му беше четвъртита, вратът му — дебел, а очите му представляваха нещо забележително — светлокафяви, скрити дълбоко в орбитите, приковаващи погледа върху себе си.

— Аз самият имам намерение да отплавам в края на април начело на първите легиони — продължи Марий, обръщайки се към Сула. — На теб, Луций Корнелий, оставям да организираш останалите и да ми намериш свястна конница. Ако успееш да се справиш до края на квинктилис, ще бъда много доволен.

След което се обърна към младия Серторий:

— А колкото до теб, Квинт Серторий, така ще те засиля да работиш, че чак ще заподскачаш, тъй да знаеш! Не трябва да позволявам да се говори, че взимам на служба роднини, за да бездействат.

Момчето се усмихна замислено.

— Нямам нищо против да скачам, Гай Марий.

Пролетариите се надпреварваха кой по-напред да влезе в списъка на легионерите. Досега Рим никога не беше виждал нещо подобно, нито някой от Сената беше предполагал, че един по същество политически акт може да получи такъв отзвук точно сред онази част от обществото, на която досега не беше обръщано никакво внимание, освен по време на недостиг на зърно, когато винаги се е смятало, че е по-добре на бедните да се раздава жито на занижени цени, за да се избегнат бунтове.

За броени дни броят на новозаписалите се в армията, при това все римски граждани, достигна цифрата 20 480… Но Марий не престана да набира хора.

— Като ти дават, еж, кат те гонят, беж — говореше той на Сула. — Метел имаше шест легиона под ръка. Не виждам защо и аз да нямам шест. Тъй и тъй държавата ще плаща за всичко! Освен това, ако се вярва на Скавър, подобно нещо няма да се случи втори път, затова предчувствам, че и за Рим ще е добре още отсега да сформираме два легиона в повече. Предвиждам, че бойните действия няма да се разгърнат на широк фронт, та затова колкото повече войници успеем да обучим и екипираме, толкова по-голям резерв ще имаме за в бъдеще. Най-хубавото е, че всичките шест легиона ще са съставени изключително от римски граждани, без никакви италийски съюзници. Което означава, че италийските пролетарии ще почакат някоя и друга година, докато ни се наложи наистина да прибягваме до услугите им.

Всичко вървеше по план, което, както отбеляза Сула, не беше никак изненадващо, след като в палатката на командващия бе не друг, а самият Гай Марий. В края на март Авъл Манлий вече беше вдигнал платната и плаваше от Неапол към Утика. Корабите му бяха пълни с товарни мулета, с балисти, катапулти, с оръжие, провизии и всичко останало, без което една армия не би могла да победи. В момента, в който той слезе на брега в Утика, корабите се обърнаха и се прибраха в Неапол, където вече чакаха Гай Марий и два от легионите му. Сула остана в Италия, за да се заеме с организирането и екипирането на останалите четири легиона и да намери конница. В края на краищата се наложи да отиде до Италийска Галия, в областите на север от река Пад, където нае великолепни бойци — ездачи от гало-келтски произход.

Освен че се състоеше от пролетарии, армията на Марий се отличаваше и с други нововъведения. Защото бедняците представляваха по принцип огромна маса хора, но без военна подготовка, та затова и всички се показваха еднакво неграмотни относно уредбата на легиона. Това само развърза още повече ръцете на Марий — след като никой от войниците не можеше да разбере в какво се състоят въведените от него промени, никой нямаше да протестира срещу тях. От дълги години основната тактическа единица в римската армия, тъй наречената „манипула“, се оказваше твърде малка и слаба, за да се справя с огромните, недисциплинирани тълпи, с които все по-често се налагаше да се сражават легионите; затова постепенно манипулата се изместваше от три пъти по-голямата от нея кохорта. И все пак, досега никой не бе посмял официално да прегрупира легионите в кохорти, вместо в манипули, нито да реструктурира състава на центурионите въз основа на кохортите вместо на манипулите. Но Гай Марий го стори, като въведе реформата още през пролетта и лятото на своето първо консулство. Манипулата практически престана да съществува, освен за паради — кохортата я измести напълно.

Обаче със сформирането на подобна армия, съставена изцяло от пролетарии, възникнаха и неочаквани спънки. Докато традиционните римски войници бяха в голямата си част грамотни и не изпитваха трудности да разпознават флагове, числа, букви и символи, то Мариевите избраници се оказаха масово неграмотни. Сула въведе цяла програма, според която във всяка единица от по осем души — осем души, които постоянно съжителстваха заедно и решаваха заедно битовите си проблеми, — трябваше да има поне един, който да знае да чете и пише; той получаваше командването на тази бойна единица, но в замяна на това се задължаваше да учи другарите си да разпознават буквите и числата, воинските символи и знамена, а по възможност да ги научи да четат и пишат. Но прогресът в това отношение беше бавен; до падането на първите зимни дъждове в Африка, които щяха да прекратят бойните действия, в Мариевата армия малцина можеха да се нарекат грамотни.

Самият Марий измисли ново, твърде просто, но действащо крайно емоционално, свързващо звено за всеки един легион. С негова помощ разчиташе да вдъхне у войниците си суеверна вяра и почит към самия легион. Това свързващо звено беше красивият сребърен орел, гордо разперил криле, който всеки легион получи заедно с прът, също обкован със сребро; орелът трябваше да бъде носен от т.нар. аквилифер, войника, когото, всички в легиона смятаха за най-достоен за сребърната броня и лъвската кожа. Орелът, според Марий, представляваше за целия легион въплъщение на самия Рим и всеки войник бе длъжен да положи клетва, че по-скоро ще умре, отколкото да го остави да попадне в ръцете на врага.

Разбира се, той много добре разбираше какво ще постигне с това. След половин живот, прекаран под знамената, при това с характер като своя, Марий вече си бе създал твърди убеждения, а пък и знаеше много повече за мисленето на отделния войник, отколкото който и да било аристократ. Ниското му потекло му помагаше да забелязва подробности, които убягваха на други, а природната му интелигентност му даваше възможност да си изважда правилните заключения от наблюденията си. След като в продължение на години умишлено се бяха недооценявали постиженията му, след като от неотречимите му способности на пълководец се бяха възползвали повече други, отколкото той самият, Гай Марий най-сетне дочака мига да бъде избран за консул и да покаже на какво е способен — през цялото останало време не му бе оставало нищо друго, освен да мисли и да крои планове.

Когато научи за коренните промени, извършени от Марий, Квинт Цецилий Метел реагира така болезнено, че чак синът му остана смаян. Младият Метел винаги бе имал баща си за трезвомислещ и владеещ нервите си човек, но какво беше удивлението му да го види как при новината, че командването в Африка му е било отнето, за да бъде връчено на Марий, той изпада в същинска истерия, заревава с пълно гърло, по лицето му се стичаха сълзи и не само това, ами започна да си скубе косите и да си дере с нокти гърдите, при това не скрито, ами на пазарния площад в Утика. Трябва да се отбележи, че постъпката му остана незабравим спомен за не един картагенски финикиец. Но дори и по-късно, когато първоначалната криза мина и той се прибра в резиденцията си, Метел продължаваше да подскача като ужилен всеки път, щом се споменеше името на Марий, и да се дави в потоци от сълзи. За околните най-любопитното беше, че в безконечните си жалвания Метел най-често споменаваше Нуманция, някакви трима гамени и някакви прасета.

Писмото, което получи от Луций Касий Лонгин, новоизбрания първи консул, повдигна донякъде сломения му дух и Метел се зае с демобилизирането на шестте си легиона, от които беше получил изричното съгласие, че още щом стъпят в Италия, ще се запишат в армията на Луций Касий. Защото, както пишеше Касий в писмото си, той, последният, бил убеден, че, ще постигне много повече в Трансалпийска Галия срещу германите и техните съюзници — волките тестосаги, отколкото Марий Парвенюто би могъл да се надява да постигне в Африка, след като дори няма да има армия, с която да води война.

Без да знае нищо за решението, което Марий беше намерил за проблема си (в действителност щеше да го научи едва при завръщането си в Рим), Метел напусна Утика в края на март, отвеждайки със себе си всичките шест легиона. Хрумна му да отиде първо до пристанището Хадруметум, наоколо стои петдесет километра югоизточно от Утика, където да изчака, докато Марий пристигне в провинцията да поеме командването. В Утика беше оставен да посрещне Марий не друг, а Публий Рутилий Руф.

Така че, когато корабът на Марий влезе в пристанището, на кея го чакаше самият Рутилий Руф, който официално му предаде управлението на провинцията.

— Къде е Прасчо? — попита Марий, докато двамата вървяха към двореца на управителя.

— Отиде да си скубе косите от яд в Хадруметум, барабар с всичките си легиони — въздъхна Рутилий. — Заклел се е пред Юпитер Статор, че повече никога няма да те погледне и да ти проговори.

— Ама че глупак! — възкликна Марий и се засмя. — Получи ли писмата ми, в които ти разказвам за капите цензи и за новите си легиони?

— Разбира се. Заболяха ме ушите да слушам как Авъл Манлий сипе хвалебствия по твой адрес — откакто е дошъл тук, не е млъкнал. Планът ти е наистина блестящ, Гай Марий — похвали Рутилий приятеля си, но в погледа му нямаше нищо весело. — Ще те накарат скъпо да платиш за дързостта си, стари друже. Ще те накарат, и още как!

— Няма, и ти много добре го знаеш. Натиках ги в миша дупка и, кълна се в боговете, че докато съм жив, няма да могат носовете си да покажат! Ще смажа Сената, Публий Рутилий.

— Няма да успееш. Най-накрая Сенатът ще е този, който ще те сломи.

— Никога!

А това беше убеждение, в което дори един Рутилий Руф не можеше да го разколебае.

Утика изглеждаше прекрасно — къщите бяха прясно варосани след зимните дъждове и цялото градче, застроено с ниски постройки, блестеше от чистота; дърветата по улиците току-що бяха разцъфнали, горещината още не се беше превърнала в бич за жителите, а те самите се разхождаха доволни в своите пъстри дрехи. Площадчетата бяха задръстени от улични сергии и кръчми, където човек можеше да си пийне; в центъра дърветата хвърляха блажена сянка, а навсякъде калдъръмът и паважът бяха грижливо пометени. Подобно на повечето римски, гръцки и финикийски градове и Утика притежаваше добра канализационна система, имаше обществени бани за гражданите и течаща вода, която акведуктът носеше от красивите планини, синеещи се на хоризонта.

— А ти, Публий Рутилий, ти какво смяташ да правиш? — заинтересува се Марий, след като двамата стигнаха до кабинета на управителя и се разположиха около писалището, развеселени от това, как същите роби, които допреди скоро бяха лизали подметките на Метел, сега кръжаха около Марий и се чудеха как да му угодят. — Искаш ли да останеш тук и да ми бъдеш легат? Още не съм предложил на Авъл Манлий висшия пост.

Рутилий категорично поклати глава.

— Не, Гай Марий, връщам се у дома. Със заминаването на Прасчо и моята служба тук свърши, освен това ми е дошло до гуша от Африка. Пък и да ти призная, не ми се ще да видя бедния Югурта окован във вериги — което не се и съмнявам, че ще му се случи рано или късно, след като си поел командването. Не, време ми е да се върна в Рим и да се отдам на почивка; ще понапиша някои неща и ще се видя с приятелите си.

— Ами какво ще кажеш, ако някой ден, при това в недалечното бъдеще, те поканя да се кандидатираш заедно с мен за консул?

Рутилий го изгледа учудено, но в очите му заиграха пламъчета.

— Сега пък какво ти е дошло на ума?

— Беше ми предсказано, Публий Рутилий, че ще бъда римски консул не по-малко от седем пъти.

Всеки друг би се присмял на подобно твърдение или поне от уважение към здравия разум не би му повярвал. Но не и Публий Рутилий Руф. Той познаваше твърде добре Марий.

— Славна съдба. Ще те издигне твърде много над останалите, а аз самият съм прекалено римлянин, за да ми стане приятно. Но ако такава е съдбата ти, кой си ти да й се противиш, а още по-малко кой съм аз, че да ти преча? Дали искам да стана консул? Да, разбира се! Винаги съм смятал за мой дълг да направя наследниците си нобили. Само че, ако наистина искаш да се възползваш от услугите ми, нека да не е догодина, какво ще кажеш, Гай Марий?

— Както решиш — съгласи се доволен Марий.

Когато новините за издигането на Марий като главнокомандващ римските войски в Африка достигнаха до двамата африкански царе, Бокх изпадна в паника и незабавно обърна войските си по посока на дома, изоставяйки Югурта сам-самичък срещу Марий. Не че Югурта посрещна бягството на тъста си с кой знае какво безпокойство — във всеки случай не по-голямо от това да види Марий на новия му пост; той продължи да набира войска сред гетулите и да изчаква врагът да направи пръв своя ход.

До края на юни в Римска Африка бяха пристигнали четири от предвидените шест легиона и Марий, предоволен от развоя на събитията, реши, че няма какво повече да чака. Начело на своята просяшка армия, той нахлу в Нумидия, започна да превзема един подир друг градовете, които дотогава бяха в ръцете на Югурта, подлагаше ги на огън и меч, опустошаваше реколтата и смазваше слабата съпротива на нумидийците — така можеше да се каже, че войниците му са получили своето бойно кръщение. За броени седмици новоизлюпените войници се превърнаха в опитни бойци. Югурта обаче скоро научи за действителната сила на римската армия, както и за това, че тя е изцяло сформирана от пролетарии, което му даде нужната смелост най-после да рискува. Затова се опита да си върне Цирта.

Но Марий пристигна пред стените на града, преди защитниците му да са се предали, и за Югурта нямаше друга възможност, освен да се бие. Най-после пролетариите получиха своя шанс да опровергаят веднъж завинаги злостните критики, които се носеха в Рим по техен адрес. По-късно тържествуващият Марий щеше да пише до Сената в родината си, че бедняшките му легиони са се сражавали блестящо, без да знаят що е то страх, навярно защото и никой от тях нямаше какво да губи в живота. В действителност Мариевите пролетарии нанесоха такова решително поражение на Югурта, че той се видя принуден да захвърли копието и щита си и да си плюе на петите, преди да са го заловили.

В мига, в който цар Бокх научи за разигралото се сражение, изпрати послание до Марий, в което молеше да му се позволи да възстанови своя клиентски статут по отношение на Рим. Той отказа да му отговори първия път, затова нови пратеничества отидоха да му тропат на вратата. Най-накрая благоволи да приеме една делегация, която обаче си тръгна с празни ръце — Марий отказа да преговаря с царя, на каквото и да е ниво. И така Бокх остана да си гризе ноктите от яд и от страх и да си блъска главата, защо се е поддал на ласкателствата на Югурта.

Самият Марий се захвана с постепенното овладяване на всеки квадратен километър населена нумидийска земя, изтласквайки царя й на юг от богатите речни долини и крайбрежието и лишавайки го от възможността да събере нова войска сред тамошните жители. Както и от възможността да разчита на големите богатства, които завзетите от римляните градове можеха да му дадат. Сега Югурта можеше да разчита само на живеещите дълбоко навътре в сушата берберски племена на гетулите и гарамантите — да му дадат подслон, да се бият за него и да пазят оръжията и съкровищата му от римляните.

През юни Юлила роди хилаво и болнаво недоносче на седем месеца — момиче, а през втората половина на квинктилис Юлия се сдоби с голямо, здраво момченце, което да прави компания на малкия Марий. Но се случи тъй, че именно недоносчето на Юлила оживя, а здравото бебе на Юлия си отиде от този свят, задушено от непоносимите горещини и изпарения, които през секстилис обхванаха с отровните си пипала цял Рим и го сковаха в епидемия от коремен тиф.

— Предполагам, че няма нищо лошо в това, дето ни се роди момиче — рече Сула на жена си, — но преди да замина за Африка, отново ще си забременяла и този път ще се постараеш да ми дариш момче.

Недоволна от себе си, че е родила на Сула такова гнусно хленчещо и повръщащо създание, при това момиче, Юлила се отдаде на идеята за бъдещото момче с голям ентусиазъм. Колкото и странно да изглеждаше, тя бе понесла първото си забременяване и самото раждане на дъщеричката си много по-леко, отколкото сестра й Юлия, и то въпреки телесната си слабост и нестабилното си здраве. Докато Юлия, иначе далеч по-силна и издръжлива физически, при това вече привикнала със съпружеските и майчинските си задължения, преживя жестоки родилни мъки.

— Поне ще си имаме дъщеря, която, дойде ли й времето, да омъжим, за когото трябва — сподели Юлила с Юлия есента, скоро след смъртта на Юлиното второ дете, когато вече знаеше със сигурност, че чака втора рожба. — Да се надяваме само, че това ще се окаже момче. — Тук носът й протече, тя подсмръкна и посегна за ленената си кърпичка.

Юлия още не можеше да прежали изгубеното си дете и затова й беше все по-нетърпимо да слуша безконечните приказки на сестра си, дори започваше да я мрази. Най-сетне й стана ясно защо още преди време Марция мрачно беше казала, че Юлила се е повредила завинаги.

„Колко странно — мислеше си тя сега, — можеш да прекараш детството си с някого и въпреки това дори да не усетиш какво става в душата му.“ Защото Юлила се състаряваше с всеки месец, с всеки ден — не физически, не дори и умствено; променяше се самият й дух, все по-склонен към самоунищожение. Продължителното гладуване беше сринало из основи нещо у нея, беше я лишило завинаги от способността да води щастлив живот. А може би още навремето, когато всички смятаха Юлила за едно глупаво и лекомислено момиче, под вечното си кикотене, под неизброимите си дребни хитринки, с които печелеше сърцата на близките си, тя е криела същото състояние на духа, което толкова явно проявяваше сега.

„На човек му се иска само болестта да се окаже причина за тази промяна — мислеше си с горчивина Юлия, — всеки си търси някакви причини, защото иначе би излязло, че тази душевна слабост е съществувала, само дето не сме я забелязвали.“

Юлила завинаги щеше да си остане една неотразима красавица, която приковаваше погледите със своята медено — кехлибарена кожа, с естествената си грация, със съвършеното си тяло. Но напоследък под големите й очи имаше сенки, между брадичката и носа й все повече се очертаваха две дълбоки бръчки, а ъгълчетата на устата й жално провисваха. Вечно изглеждаше уморена, вечно недоволстваше, вечно стоеше като на тръни. В гласа й постоянно се усещаха нотки на самосъжаление, а и не преставаше да съпровожда приказките си с тежки въздишки, които може би бяха несъзнателни, но със сигурност действаха на нервите на околните. Както и непрекъснатото й подсмърчане.

— Имате ли вино? — изведнъж попита Юлила.

Юлия запремига в учудване, дори трябваше да си признае, че въпросът на сестра й леко я скандализира — реакция, за която с укор си каза, че е доста изкуствена и превзета. В крайна сметка вече не се забраняваше на жените да пият! Нито пък някой гледаше на това като на признак за нравствен упадък — освен в известни среди, които самата Юлия считаше за непоносимо лицемерни. Но сега, когато сестра й, едва навършила двадесет години и при това отгледана в семейството не на друг, а на Гай Юлий Цезар, я молеше за чашка вино, при това далеч, преди да е дошло време за обяд, а още по-малко в присъствието на някой мъж или наличието на чинийка с мезе — е, това наистина я шокира!

— Разбира се, че имаме вино!

— Бих искала да си налея една чаша — не устоя Юлила.

Не й беше никак приятно да си навлича неодобрението на по-голямата си сестра, която при това вече си беше извоювала уважение, а нищо чудно да споменеше пред някого за странностите й. И все пак изкушението се оказа по-силно, след като тъй и тъй разговорът вървеше трудно, още повече че беше съвсем служебен.

От известно време Юлила установяваше, че й е трудно да поддържа нормален контакт със семейството си, че роднините й стават все по-безинтересни, дори скучни. Особено Юлия, от която всички се възхищаваха заради това, че мъжът й е консул, че тя самата бързо бе станала една от най-уважаваните римлянки. Никога да не направи грешна стъпка, беше смисълът на живота за Юлия. А това означаваше да бъде щастлива, да обича своя ужасен Гай Марий, да бъде идеалната съпруга и идеалната майка. Наистина, твърде скучно.

— Навик ли ти е да пиеш сутрин? — попита Юлия, като се постара, доколкото й е възможно, въпросът й да прозвучи непринудено.

Думите й улучиха право в целта, както пролича от колебливото вдигане на рамене на Юлила, лекото й изчервяване и разтреперването на пръстите й. Но все пак сестра й поне се опита да излезе от положението:

— Ами и Сула го има този навик, а пък винаги му е било приятно някой да му прави компания.

— Сула? Да не искаш да кажеш, че го наричаш с когномена му?

Юлила се засмя.

— О, Юлия, колко си старомодна! Разбира се, че го наричам така! Нали знаеш, с него не живеем в Сената! Всички, с които общуваме, се наричат помежду си с прозвищата си, така е по-модерно. Освен това съпругът ми много обича да го наричам Сула — казва, че ако му викам Луций Корнелий, щял да се чувства като на хиляда години.

— Да, явно наистина съм старомодна — съгласи се Юлия, правейки сетни усилия да остане невъзмутима. На лицето й изведнъж грейна усмивка — може би беше от светлината, но в този момент сякаш се подмлади и стана по-красива от сестра си. — Пък и нали се сещаш, Гай Марий си няма прозвище.

Донесоха виното. Юлила си напълни чашата, но дори не погледна към алабастровата гарафа с вода.

— Често съм си мислила за това — подхвана тя темата и отпи жадно. — Сигурна съм, че като смаже Югурта, мъжът ти ще успее да прикачи някой когномен към името си, при това достатъчно впечатляващ. Само като си помисля, че онзи надут пуяк Метел има наглостта да поиска от Сената правото да си чества триумф и да присвои прозвището „Нумидик“! Та повече от ясно е, че то трябваше да бъде запазено за Гай Марий!

— Метел Нумидик — възрази й Юлия, която никога не подминаваше фактите с лека ръка — си е заслужил триумфа, Юлила. Той уби много нумидийци и се върна в родината си с достатъчно плячка, за да си го позволи. А ако е искал да се кръсти Нумидик и Сенатът му е дал това право, не виждам защо да недоволстваме. Освен това самият Гай Марий винаги е твърдял, че за него е достатъчно да носи скромното латинско име на баща си. В Рим има само един Гай Марий, докато Цецилий Метели с лопата да ги ринеш. Ще видиш — мъжът ми няма нужда от разни прозвища, за да се отличи от останалите. Един ден ще стане Пръв сред римляните — и ще постигне целта си единствено със своите забележителни способности.

Умението на Юлия да хвалебства по адрес на хора като Гай Марий беше направо отчайващо; чувствата на Юлила към зетя й бяха смесица от естествена признателност заради щедростта му към нея и пълно презрение, възприела от новите си приятели, неспособни да простят на едно, в очите им, парвеню, а оттам — и на жена му. Затова Юлила напълни отново чашата си и смени темата.

— Виното никак не е лошо, сестро. Но пък като се замисля, Марий сигурно има достатъчно пари да си угажда — отпи тя отново такива големи глътки като първия път. — Влюбена ли си в Марий? — внезапно попита сестра си.

Юлия не можа да се въздържи и цялата се изчерви. Ядосана, че толкова лесно се е издала, отвърна малко рязко:

— Разбира се, че съм влюбена в него! И трябва да си призная, че ми липсва ужасно. Предполагам, че дори във вашите среди не гледате на това като на нещо ненормално. Ти самата не обичаше ли Луций Корнелий?

— О, разбира се! — съгласи се Юлила, която се оказа на свой ред принудена да отстъпи. — Но откакто го няма, хич и не ми е минавало през ума, че ми липсва! Най-малкото, ако не се върне в идните две-три години, няма да ми направи ново дете в същия миг, в който това тук се покаже на бял свят — отново подсмръкна тя. — Да се движа навсякъде с подобен товар, никак не отговаря на представата ми за щастие. Винаги ми е било приятно да се чувствам лека като перце. Сега не мога да се понасям! А откакто сме женени, или съм бременна, или се възстановявам след бременност. Пфу!

Юлия пак успя да се въздържи да не й отвърне по-рязко.

— Че не ти ли е работата да раждаш деца? — хладно смъмри тя сестра си.

— Защо жените никога не могат сами да избират работата си? — попита Юлила, която още малко и щеше да се разплаче.

— О, я не ставай смешна! — сгълча я сестра й.

— Ами ако е така, то тогава какво по-ужасно от това да си се родила — заинати се Юлила, но в същия миг най-сетне я удари виното и тя възвърна донякъде веселостта си. С малко усилие успя дори да се усмихне на кака си. — Я да не се караме за глупости, Юлия! Стига ми дето толкова време мама не намери блага дума да ми каже.

Юлия бе принудена да признае, че това си беше самата истина. Марция така и не беше простила на сестра й за поведението й спрямо Сула, макар и никой да не знаеше защо. Хладината, с която баща й я беше третирал в началото, беше се стопила само за няколко дни и с възстановяването на Юлила той отново бе възвърнал обичайното си топло и дружелюбно отношение. Но майка й и до ден-днешен продължаваше да се държи с нея изключително студено. Горката Юлила! Дали наистина Сула я учеше да пие с него вино сутрешно време или това беше просто единственото извинение, което й беше хрумнало? Сула! Та подобно име само по себе си говореше за липса на уважение.

Сула пристигна в Африка в края на първата седмица на септември с последните два легиона и две хиляди великолепни келтски конници от Италийска Галия. Завариха Марий в разгара на подготовката за нов поход в Нумидия, и следователно бяха посрещнати повече от радушно. Което не значеше — дори напротив, че няма да ги хванат начаса на работа.

— Вече му взех душичката на Югурта — тържествено заяви Марий, — и то само с четирите легиона, с които разполагах. Но сега, когато и ти си тук, Луций Корнелий, ще видиш какво е истинска война.

Сула му предаде писмата от Юлия и Гай Юлий Цезар, след което събра смелост и му поднесе съболезнованията си за смъртта на втория му син, когото Марий така и не бе успял да зърне.

— Бих искал да ти споделя искрените си съчувствия за това, което сполетя малкия Марк Марий — рече той, като в същото време се питаше как стана тъй, че неговата дъщеричка Корнелия Сула, която и при заминаването му все още напомняше повече на някоя голяма мишка, продължаваше да се инати и да живее.

По лицето на Марий премина сянка, но само след секунда вече и помен не беше останало от нея.

— Благодаря ти, Луций Корнелий. Има време и за други деца, пък тъй и тъй малкият Марий е жив и здрав… Когато тръгваше от Рим, жена ми и синът ми бяха ли добре?

— Много добре. Както и всички от семейството на тъста ни.

— Отлично! — С това личните разговори приключиха. Марий свали бронята си, остави я на една странична маса и се надвеси над писалището си, където беше разгърната голяма карта, изрисувана върху специално обработена телешка кожа. — Идваш тъкмо навреме да се запознаеш с Нумидия отблизо. След осем дни потегляме за Капса. — Проницателните му очи се впиха в лицето на Луций Корнелий с белеща се кожа и цялото на петна. — Бих ти препоръчал да проучиш пазарите в Утика и да си намериш шапка с достатъчно голяма периферия. Отдалеч се вижда, че си прекарал цялото лято на открито. Но слънцето в Нумидия е много по-жестоко от това над родната Италия. Ще изгориш като тресчица.

Беше прав; Сула жестоко страдаше от слънчевите лъчи, измъчвали го през дългите месеци, докато обикаляше Италия в обучаване както на записалите се доброволци, така и на самия себе си — разбира се, мъчейки да скрие по възможност пълната си липса на опит. Гордостта не му позволяваше да се крие на сянка, докато другите се бъхтят в жегата, и пак гордостта го караше да не се разделя с атическия си шлем — знак на висшия пост, който заемаше, — напълно неспособен да го скрие от парещите лъчи на слънцето. Най-жестоките изгаряния вече бяха позабравени, но кожата на лицето му беше дотолкова лишена от пигмент, че колкото и да я излагаше на слънце, тя никога нямаше да потъмнее. Ръцете и краката му не изгаряха толкова жестоко и може би след известно време щяха да привикнат с постоянното излагане на слънце. Но лицето му? То беше безнадежден случай.

Всичко това трудно убегна от погледа на Марий, който добре си даваше сметка и за колебанието, с което Сула би се отнесъл към съвета му. Затова се настани на стола си и посочи към подноса с виното.

— Луций Корнелий, трябва да знаеш, че когато на седемнайсет за пръв път се записах в легионите, и на мен ми се смееха за това или онова. В началото ми се смееха, че съм бил мършав и дребен, после — че съм бил едър и тромав. Смееха ми се, че не говоря гръцки. Смееха ми се, че не съм римлянин, ами италиец. Затова много добре разбирам унижението, което чувстваш заради тази си млечнобяла кожа. Но за мен, твоя началник, е много по-важно да бъдеш в добро здраве и да се чувстваш по всяко време възможно най-удобно, и хич не ме интересува дали в очите на другарите си ще изглеждаш такъв, какъвто би ти се искало. Ще си купиш шапка! Ще си я вържеш, ако ще с женски шал, с панделка или със златопурпурно въженце, но ще ходиш с шапка! И ще се подиграваш на тях! Нека това се превърне в твоя ексцентрична приумица. Скоро ще установиш, че никой не ти обръща ни най-малко внимание. Освен това те съветвам да се сдобиеш и с някакво мазило, достатъчно гъсто, за да предпази донякъде ръцете и краката ти от слънцето, и ще си го слагаш постоянно. Дори да смърдиш на женски благоухания, какво ти пука?

Сула се усмихна и кимна в съгласие.

— Прав си. Съветът ти, бих рекъл, е повече от подходящ. Ще те послушам, Гай Марий.

— Добре.

Настъпи мълчание. Марий изглеждаше неспокоен, дори нервен, но както Сула щеше да установи, причината не беше в него. Всъщност му трябваха само няколко секунди, за да се сети какво тревожи началника му, защото то безпокоеше не по-малко и самия него. Тревожеше цял Рим.

— Германите — пръв наруши мълчанието Сула.

— Германите — повтори Марий и се пресегна за чашата си с добре разредено вино. — Откъде идват, Луций Корнелий, и къде отиват?

Сула потръпна.

— Отиват в Рим, приятелю. Вече всички го усещаме. Но откъде идват, никой не знае. Може би ги е създала самата Немезида, за да напомни за себе си. Единственото, което знаем за тях, е, че нямат собствен дом. Страхуваме се, че ще поискат да се заселят в нашия.

— Ще бъдат истински глупаци, ако не опитат — съгласи се мрачно Марий. — Тези набези в Галия са само колкото да премерят силите си с нашите, Луций Корнелий — германите чакат, за да съберат повече смелост, преди да ни ударят. Може да са варвари, но вече и последният варварин е научил, че ако иска да се засели, където и да било по бреговете на Вътрешно море, първо трябва да се разправи с Рим. Германите ще дойдат.

— И аз така мисля. При това не съм единственият. Напоследък всички в Рим са изпълнени с подобно предчувствие. Навсякъде цари ужасна тревога, никой не може да погледне бъдещето и да не се уплаши от онова, което съзира там. А пораженията на легионите ни само допълват мрачната картина — рече Сула. — Всичко сякаш се е съюзило да помага на германите. Намират се все повече и повече хора, дори сред сенаторите, които говорят за проклятие над града, сякаш вече всичко е свършено. В очите на мнозина германите са се превърнали в наказание, пратено от боговете.

Марий въздъхна.

— Не е наказание, а просто проверка. — Остави той чашата си на подноса и скръсти ръце. — Кажи ми какво знаеш за Луций Касий. Официалните донесения ми дават съвсем бегла представа за събитията, при това са твърде редки.

Лицето на Сула се разкриви в тъжна гримаса.

— Ами да започна отначало. Както се предполагаше, той взе със себе си всичките шест легиона, доведени от Метел от Африка… Между другото как ти се струва новото му име „Нумидик“? Та Луций Касий събра всички войници, с които разполагаше, и ги поведе смело напред, стигайки чак Нарбон, където по всичко личи, е пристигнал в началото на квинктилис, след осемседмичен преход. Легионите се състояха все от тренирани войници, така че биха могли да се придвижват и по-бързо, но никой и не помисля да държи сметка на Луций Касий за това, защото от самото начало войната се очертаваше изключително тежка. Благодарение на Метел Нумидик, който беше решил да не остави нито един човек зад себе си в Африка, легионите на Касий бяха всички подсилени с по две кохорти, означаващо, че само пехотата е наброявала към четиридесет хиляди души. Като добавим конницата, към която по пътя се присъединиха и доста гали, за да закръглят силите й на три хиляди човека, излиза, че армията е била голяма.

— При това все опитни войници — изсумтя Марий.

— Знам. Дори мога да ти се похваля, че лично имах случай да ги видя, докато прекосяваха долината на Пад по посока на прохода при Монс Генава. Точно по това време набирах конницата ни. Може да ти се стори странно, Гай Марий, но никога допреди не бях виждал римски легиони в походен марш: редица след редица, всеки войник, въоръжен до зъби и безупречно облечен, а най-отзад — големият обоз. Никога няма да забравя каква гледка представляваха! — печално въздъхна Сула. — Както и да е… Разбра се, че германите са влезли в някакво споразумение с волките тестосаги, които твърдят, че им били братя по кръв, и им позволили да се заселят в земите на север и изток от Толоза.

— Признавам, Луций Корнелий, че галите са не по-малко мистериозни люде от германите — прекъсна го Марий, който облегна лакти на коленете си. — Но от това, което сме имали възможност да научим, галите и германите не принадлежат към една раса. Как така изведнъж волките тестосаги са решили да се изкарат една кръв с германите? Та тях не можем да причислим дори към дългокосите гали. Населявали са земите около Толоза още преди времето, когато стъпихме в Испания; при това знаят гръцки и търгуват с нас. Тогава защо?

— Не знам. Пък и никой би могъл да ти отговори — отвърна му Сула.

— Прощавай, Луций Корнелий, прекъснах те. Продължавай.

— От Нарбон Луций Касий поел по пътя, построен от Гней Домиций, отдалечавайки се от морския бряг, и в крайна сметка успял да заведе армията си невредима недалеч от самата Толоза, където да я разположи на лагер. Оказало се, че волките тестосаги са се съюзили напълно с германите, така че насреща ни се изправила страховита сила. Но Луций Касий успял да ги примами да се бият там, където било най-удобно на нашите, и им нанесъл тежко поражение. Всички варвари и германи, и гали си плюли на петите, оттегляйки се далеч-далеч от полесражението. Толкова се били наплашили, че подминали Толоза и се понесли на северозапад.

Тук Сула се спря за малко, начумери се при мисълта какво следва нататък, отпи от виното и остави чашата на подноса.

— Всичко това го знам от Попилий Ленас. Доведоха го с кораб от Нарбон точно преди да отплавам.

— Бедният. Сенатът ще го накара да приеме цялата вина — съжали го Марий.

— Естествено — сбърчи рижавите си вежди Сула.

— Според рапортите, които получих, Касий се спуснал да преследва бягащите варвари — върна се на темата Марий.

Сула кимна в съгласие.

— Точно така. Движели се надолу по течението на Гарумна — половината по единия бряг, останалите по другия. Касий ги видял да напускат Толоза в панически бяг. Можеш да си представиш гледката. Предполагам, тогава си е казал, че има работа с най-обикновени, глупави и несъобразителни диваци, та тръгнал да ги преследва, без дори да построи легионите в боен ред.

— Нима?

— Точно така. Решил, че преследването на такива нещастници трябва да се води възможно най-бързо, затова войските му продължили в най-обикновен походен марш. Взел дори целия обоз със себе си, естествено прибирайки плячката, която германите оставили на бойното поле. Както знаеш, римският път стига до Толоза, затова напредването покрай течението на Гарумна, където земите винаги са били чуждо владение, се оказало трудно и бавно, а Касий обръщал най-много внимание на обоза, който бил зорко охраняван.

— Защо не го е оставил в Толоза?

Сула вдигна рамене.

— Явно не е имал доверие на жителите, останали в крепостта. Както и да е, докато стигне устието на Гарумна при Бурдигала, германите и галите вече имали петнадесет дни, в които да се съвземат от удара и да се приготвят за ново сражение. Прибрали се зад стените на Бурдигала, който, по всичко личи, е много по-голям от повечето галски опида, при това здраво укрепена, да не говорим за купищата складирани оръжия. Местните племена не били съгласни римски армии да кръстосват страната им, затова помагали, с каквото могат на германите и галите — не само че към тях се присъединявали много бойци, но и самата Бурдигала им отворила вратите си. И тогава, възвърнали увереността си, варварите устроили хитра засада на Луций Касий.

— Глупака му с глупак! — изруга Марий.

— Армията ни се била разположила на лагер недалеч от Бурдигала, откъм източната й страна. Когато Касий решил да предприеме атака срещу самия опидум, оставил обоза в лагера, където щял да го пази около половин легион — така де, пет кохорти, все някой ден ще се науча да употребявам правилната терминология!

Марий се усмихна хитро.

— Ще се научиш, Луций Корнелий, можеш да бъдеш сигурен. Но продължавай.

— Изглежда, Касий е бил убеден, че няма да срещне организирана съпротива, защото, докато армията му вървяла към Бурдигала, той дори не заповядал редиците да се постегнат, нито дори кохортите да се построят в карета. Не сметнал за нужно дори да прати съгледвачи напред. Цялата ни армия попаднала в хитро устроения капан и германите, и галите буквално я изтребили. Самият Касий е оставил костите си по бойното поле, както и висшият му легат. Попилий Ленас смята, че под стените на Бурдигала са загинали не по-малко от трийсет и пет хиляди римски войници — заключи Сула.

— Доколкото разбирам, самият Попилий Ленас е бил натоварен да командва обоза и лагера? — попита Марий.

— Точно така. Разбира се, той още отдалеч е чул шума от битката, защото се намирал от подветрената страна, а вятърът му е донесъл кажи-речи всичко. Но си дал сметка за претърпяното поражение едва когато се появили първите групички спасяващи се римляни, търсещи закрилата на лагера. Това го разтревожило достатъчно, но какъв е бил ужасът му, когато, вместо да се появят още от нашите, към лагера се стекли пълчищата на германите и галите. Според думите му били с десетки хиляди, които наобиколили римския лагер така, както плъховете наобикалят на тълпища забравената по пода храна. Цялото поле наоколо се покрило с непрестанно движещата се маса на варварите, които, опиянени от победата, кръстосвали на всички посоки, крещели бойните си песни и размахвали главите на убитите римляни, окачени по върховете на копията си. Всички до един били същински исполини, косите им или били измазвани с кал, така че да стърчат високо, или били връзвани на руси плитки над раменете им. Според думите на Ленас картината можела да вдъхне ужас и на мъртвите.

— Да видим дали ще ни вдъхне ужас и на нас двамата с теб — мрачно подметна Марий. — Скоро ще ни се наложи да се сблъскваме с подобни картини. Давай нататък.

— Вярно е, че Ленас е имал достатъчна сили поне да окаже съпротива. Но какъв смисъл би имало? Сторило му се много по-правилно да спести живота поне на шепата хора, останали под командването му — все някой ден отново щели да се сражават за честта на Рим. Развил бялото знаме върху копието си, обърнато с дръжката напред, оставил меча си и лично излязъл от лагера да говори с главатарите на победителите. Те му помилвали живота, както и на останалите. Дори след това в желанието си да покажат за какви алчни люде ни имали, ни оставили целия обоз! От скъпоценностите прибрали само онези, които Касий им отнел след първото сражение — тук на Сула не му стигнаха силите да продължи и трябваше да си поеме дълбоко дъх. — Не забравили обаче да прекарат Попилий Ленас и всички останали под хомота. След което ги изпроводили обратно до Толоза, където се уверили, че враговете им ще се върнат в Нарбон и повече няма да им се покажат пред очите.

— Като че ли започнахме твърде често да минаваме под хомота в последните години — сви заканително юмруци Марий.

— Всъщност това е и основната причина за всеобщия гняв и възмущение на Рим по адрес на Попилий Ленас — съгласи се Сула. — Ще бъде изправен пред съда да отговаря по обвинение в държавна измяна. Преди да отплавам чух, че най-вероятно няма да дочака да бъде съден. Мисля, че ще събере всичко, което може да носи, и в най-скоро време ще замине в изгнание.

— Би било и най-мъдрото от негова страна, защото по този начин поне ще опази състоянието си. Ако дочака да го изправят пред съда, държавата ще му конфискува всичко.

С тези думи Марий като че ли приключи темата и потупа с длан картата пред себе си.

— Но съдбата на Луций Касий няма да ни постигне, Луций Корнелий! С честни средства или с измама, но ние ще натикаме Югурта в миша дупка, а след това ще се върнем в Рим, за да поискаме от народа да ни гласува пълномощия срещу германите!

— Ето за това, Гай Марий, си струва да пием! — радостно вдигна чашата си Сула.

Експедицията срещу Капса се оказа успешна — всъщност на такава лесна победа не се беше надявал никой. Разбира се — и това всички го признаваха, — събитията се развиха толкова гладко единствено защото начело на легионите стоеше човек като Гай Марий. Неговият легат Авъл Манлий, началник на конницата, на която Марий нямаше особено доверие заради известния брой нумидийци в нея — нищо, че се кълняха в Рим и княз Гауда, — успя така да заблуди подчинените си, че Марий е напуснал базите си само за да търси фураж за конете, че Югурта просто нямаше как да научи за заплахата, надвиснала над главата му.

Затова когато Марий се появи пред самите порти на Капса, начело на цялата си армия, Югурта го мислеше на поне сто — сто и петдесет километра разстояние. Никой не го бе предизвестил, че римляните отдавна са се подсигурили с вода и зърно, така че спокойно биха могли да се устремят през пустинята — от долината на Баградас до стените на Капса. Когато считаната за непревземаема крепост осъмна обградена от море римски шлемове, защитниците й я предадоха, без дори да помислят да се бият. Югурта обаче както винаги успя да се спаси.

Гай Марий реши, че случаят е подходящ най-после да бъде даден един страшен урок на Нумидия и особено на племената на гетулите. Затова, затваряйки си очите пред факта, че Капса е отворила вратите си доброволно, той заповяда на войниците си да оплячкосат града, да се отдадат на всякакви жестокости и в крайна сметка да го изравнят със земята; всички възрастни, независимо мъже или жени, минаха под ножа. Ценностите, които римляните откриха, включително голямата част от баснословните богатства на Югурта, бяха натоварени на каруците и Марий можеше спокойно да изведе невредима армията си от пределите на Нумидия и да я разквартирува в Утика, преди да са започнали зимните дъждове.

Просяшките му легиони си бяха заслужили почивката. А на началника им му достави несравнимо удоволствие да напише едно нежно писъмце до Сената (което трябваше да бъде прочетено лично от Гай Юлий Цезар), в което възхваляваше бойния дух, храбростта и морала на армията си от пролетарии. Той не успя да устои на изкушението и добави към посланието си своето виждане, че след потресаващо слабото командване на Луций Касий Лонгин, неговия колега консул, повече от сигурно било, че Рим ще се нуждае и от други армии, съставени от капите цензи.

Ето какво съобщаваше на свой ред Публий Рутилий Руф на Гай Марий в писмото си, пратено в края на годината:

„Да беше видял колко много червени лица имаше онзи ден в Сената! Тъстът ти ревеше с пълно гърло, изчитайки посланието ти, щото дори онези, които си стискаха ушите с пръсти, да чуеха какво им казваш. Прасчо Метел — когото напоследък някои започнаха да наричат Метел Нумидик — изглеждаше тъй, сякаш му идеше да убие човек. Пък и как иначе хората му, с които той толкова се гордееше, сега лежат непогребани по бреговете на Гарумна, а пък твоите дрипльовци, събрани от кол и от въже, са живи и здрави. «Няма справедливост!» — чухме го да казва малко по-късно, но аз не се сдържах и като се обърнах към него, любезно отбелязах: «Право казваш, Квинт Цецилий. Защото, ако наистина имаше поне малко справедливост на този свят, нямаше да се наричаш ти Нумидик!» Това никак не му се поправи, но пък да беше видял как Скавър прихна да се смее на думите ми. Каквото и да говорим за Скавър, той си остава човекът с най-остро чувство за хумор, когото познавам, да не говорим за способността му да оценява по достойнство смешните неща. И понеже не бих могъл да кажа нищо подобно за онези чучела около него, чудя се дали нарочно не подбира така приятелите си, че да им се подиграва, когато не го гледат.

Най-много ме удивлява, Гай Марий, силата, с която щастливата ти звезда грее все по-ярко. Знам, че така и така никога не те е било грижа за това, но редно е да ти кажа, че допреди само няколко седмици шансовете ти да видиш пълномощията си в Африка удължени се свеждаха до нула. И изведнъж какво се случва? Луций Касий се оставя да го заколят като последното добиче, като води със себе си в кланицата най-голямата и най-добре обучената римска армия, и в резултат лишава Сената от всяка възможност да ти се противопостави. Твоят народен трибун Манлий се яви пред плебейското събрание и ти издейства без никакви усилия плебисцит, според който пълномощията ти в Африка се удължават и за следващата година. Сенаторите дори не посмяха да гъкнат — вече и на тях е повече от ясно, че тепърва ще имаме нужда от теб. Защото напоследък Рим не е никак спокойно място. Заплахата от германите е надвиснала над главите ни и мнозина вече твърдят, че не се е родил онзи, който ще ни спаси от зла участ. «Къде отиде Сципион Африкански — питат всички, — къде отидоха Емилий Павел, Сципион Емилиян?» Но ти, Гай Марий, можеш да разчиташ повече от всякога на своите винаги лоялни поддръжници и последователи. Откакто Касий си замина от този свят, гласът им се чува все повече и повече, а според тях не друг, а само ти би могъл да спреш германската вълна. В редиците им вече се е вписал и обвиненият в предателство легат Гай Попилий Ленас.

Понеже винаги ще си останеш един изостанал италийски селянин без думичка гръцки, ще ти разкажа една приказка.

Имало едно време един много зъл и жесток сирийски цар на име Антиох. Да, но понеже не бил първият сирийски цар, който се наричал с това име, а дори не можел да се похвали, че е най-великият (баща му вече се бил нарекъл Антиох Велики), той трябвало да постави след името си номер. Та той бил Антиох IV, четвъртият поред сирийски цар с това име. И макар Сирия да била богата, цар Антиох IV все ламтял за съкровищата на съседното царство Египет, където управлявали заедно братовчедите му Птолемей Пилометор, Птолемей Евергет Шкембето и Клеопатра (която също не била единствената царица с това име, затова я знаели като Клеопатра II). Би ми се искало сега да кажа, че тримата царували в пълна хармония, но уви, не било така Братя и сестра, съпруг и съпруга (да, в източните царства кръвосмешението е позволено), те продължавали с години да воюват помежду си и вече почти били успели да опустошат докрай богатата и плодородна долина на великата река Нил. И така, когато сирийският цар Антиох IV решил да завладее Египет, си мислел, че заради пререканията между братовчедите му — двамата Птолемей и Клеопатра II — това ще му се удаде лесно.

Но уви, в мига, в който обърнал гръб на Сирия, там се случили няколко неприятни инцидента, намирисващи твърде много на бунт, за да остане той безразличен към тях и да не се върне у дома си. Всичко се свършило с няколко отрязани глави, с няколко осакатени крайника, с няколко извадени зъба и може би с някои по-нелицеприятни гледки. Но минали цели четири години, докато цар Антиох IV най-сетне решил, че се е нагледал на отсечени глави, ръце, крака, зъби и човешки вътрешности. Тогава се захванал за втори път със завладяването на Египет. Този път Сирия се оказала по-послушна и докато той си вършел работата в Египет, никой не гъкнал в негово отсъствие. Цар Антиох IV нахлул в Египет, превзел Пелузиум, прекосил цялата делта, за да достигне Мемфис, превзел го и него, сетне се прехвърлил на другия бряг на Нил, за да постави на колене и Александрия.

Тъй като вече били успели да разорят цялото си царство и да съсипят цялата си армия, братята Птолемеи и сестра им Клеопатра II нямали друг избор, освен да се обърнат за помощ към Рим, който единствен можел да спре цар Антиох IV. Римският Сенат и народ (които според приказката, колкото и това да ни изглежда сега невероятно, в онези времена живеели в голямо съгласие) не останали глухи към такава молба, и пратили своя храбър и благороден бивш консул Гай Попилий Ленас да спасява Египет. Всяка друга страна по света би дала на своя герой армия, с която да воюва, но римският Сенат и народ сметнали за нужно да пратят с Гай Попилий Ленас само дванадесет ликтори и двама писари. Все пак да не забравяме, че понеже мисията трябвало да се изпълни в чужда страна, на ликторите разрешили да си облекат червените туники и да си пъхнат брадвите във фасциите, така че Гай Поилий Ленас да не се чувства съвсем беззащитен. Качили се на кораб и пристигнали в Александрия тъкмо по времето, когато армията на цар Антиох IV марширувала покрай бреговете на Канопийския ръкав на Нил и вече аха-аха пред нея да се покаже великият град, в който египтяните треперели от страх.

Издокаран в тога и туника с пурпурен ръб, Гай Попилий Ленас вървял подир своите дванадесет ликтори, облечени в моравочервено и носещи своите брадви между сноповете пръчки. Излязъл от Александрия през Портата на слънцето и продължил все на изток. Тъй като вече не бил в първа младост, той се подпирал на дълга тояга, а стъпката му била също тъй спокойна и невъзмутима, както чертите на лицето му. И понеже само храбрите, героични и твърде благородни римляни строят свестни пътища, Гай Попилий Ленас скоро затънал в прах до колене. Но нима това го накарало да се върне? Не! Продължавал да върви все напред и напред, докато някъде близо до хиподрума, където всички александрийци обичали да наблюдават надбягванията с коне, се натъкнал на стена от сирийски войници и бил принуден да спре.

Цар Антиох IV Сирийски излязъл пред войската си, за да се срещне с Гай Попилий Ленас.

— Рим няма работа в Египет! — рекъл царят и така свъсил вежди, че на всеки обикновен човек би му спряло сърцето от ужас.

Обаче Гай Попилий Ленас се усмихнал ведро — ведро и на свой ред заявил:

— И Сирия няма работа в Египет.

— Ти ще си вървиш в Рим — настоял царят.

— И ти ще си вървиш в Сирия — настоял Гай Попилий Ленас.

Но никой от двамата не мръднал и на сантиметър.

— В момента нанасяш жестока обида на римския Сенат и народ — рекъл Гай Попилий Ленас на злия цар, след като двамата постояли известно време втренчени един в друг. — Беше ми заповядано да те принудя да се върнеш в Сирия.

При тези му думи царят прихнал да се смее, и то толкова продължително, та чак сълзи му излезли на очите. Сетне попитал:

— И как ще ме накараш да се върна у дома? Къде ти е армията?

— Не ми е нужна армия, царю Антиох IV — обяснил му Гай Попилий Ленас. — Всичко, което Рим представлява, някога е представлявал и ще представлява в бъдеще, го виждаш пред себе си. Аз съм Рим и аз съм римската армия. И от името на Рим още веднъж ти казвам да се върнеш у дома си!

— Няма — отвърнал му цар Антиох IV.

Тогава Гай Поилий Ленас невъзмутимо пристъпил напред, описал с тоягата си в праха окръжност около краката на цар Антиох IV.

— Преди да пристъпиш извън кръга, царю Антиох IV, съветвам те пак да си помислиш — рекъл той. — А когато най-после излезеш от него, гледай да си тръгнал на изток, към Сирия, твоята родина.

Царят нито му отговорил, нито помръднал. И Гай Попилий Ленас не казал нищо повече и също не помръднал. А тъй като бил римлянин и не се срамувал да показва лицето си, отдалеч се виждала ведрата му усмивка Докато Антиох IV се гушел зад накъдрена изкуствена брада, но дори и тя не можела да скрие гнева му. Времето минавало. Но най-сетне могъщият сирийски цар се обърнал на изток, стъпил извън окръжността и повел войската си обратно към Сирия.

По пътя си към Египет обаче той бил завладял остров Кипър, който дотогава принадлежал на Египет. Египтяните се нуждаели от Кипър, защото оттам могли да се сдобиват с качествено дърво за строеж на кораби и сгради, а освен това и със зърно, и с мед. Така че, след като оставил египтяните в Александрия да се радват на победата му, Гай Попилий Ленас отплавал за Кипър, където отново се натъкнал на сирийска войска.

— Вървете си у дома — казал той на войниците.

И те си тръгнали.

Гай Попилий Ленас се върнал в Рим, където, без нито за миг да престава ведро да се усмихва, обявил пред всички, че е отпратил цар Антиох IV обратно в Сирия и че е спасил и Египет, и Кипър от жестока съдба. Би ми се искало малката ми приказка да завършваше щастливо и да ти кажа, че след заминаването на Гай Попилий Ленас двамата Птолемеи и сестра им Клеопатра II продължили да си живеят и управляват в мир и любов… но уви, нищо подобно не се случило. Те продължили да воюват помежду си, да убиват близките си роднини и да разоряват страната си.

Сигурно отдавна се питаш какво, в името на боговете, ми е хрумнало да те занимавам с детски приказки. Много просто, мили ми Гай Марий. Може би в родния ти Арпинум майките не разказват на мъничките си дечица точно тази приказка, но в Рим всички я научават още преди да могат да говорят. От най-богатите до най-бедните, всяко дете знае приказката за Гай Попилий Ленас и окръжността, която очертал около краката на сирийския цар.

Та питам те сега: можеше ли правнукът на героя от Александрия да замине в изгнание и да остави всичко след себе си на съда? Ако наистина беше заминал доброволно, щеше да признае вината си пред всички… Което пък не би било справедливо спрямо него, защото, ако питаш мен, под стените на Бурдигала той е постъпил точно както трябва. Но и сега той знаеше какво трябва да стори и го стори — Попилий Ленас остана, за да се яви пред съда.

Народният трибун Гай Целий Калд (действайки от името на цяла една сенаторска клика, която няма да назова, но и която ти сам се сещаш кого включва — клика, която е твърдо решена да прехвърли вината за поражението при Бурдигала върху плещите на всеки друг, но не и на Луций Касий) тържествено се зарекъл, че ще види Ленас осъден. Тъй като обаче единственият досега специално сформиран за обвинения в държавна измяна съд е упълномощен да действа само около случая «Югурта», делото трябваше да се разглежда пред центуриатните комиции. Няма скрито-покрито — всяка центурия чрез своя представител крещи присъдата си: «КОНДЕМНО» или «АБСОЛВО!». Но кой, питам те пак, след като помни от скута на майка си приказката за Гай Попилий Ленас и окръжността около краката на сирийския цар, ще посмее да извика «КОНДЕМНО!»?

Това обаче дали щеше да спре човек като Калд? Ни най-малко. Той внесе предложение пред плебейското събрание, според което, също както при избори, гласуването при съдебните процеси, ако са свързани с обвинение в държавна измяна, да се извършва тайно във всяка центурия поотделно. По този начин всеки би могъл с чиста съвест да отсъди как вижда нещата, пък никой няма да разбере дали е бил «за» или «против». Предложението му беше прието и всичко изглеждаше наред.

В началото на декември Гай Попилий Ленас беше призован на съд пред центуриатните комиции по обвинение в държавна измяна. Точно както Калд бе настоявал, гласуването във всяка центурия поотделно протече тайно. Но някои от нас трябваше само да подшушнат на ухото на преброителите, които представляваха в случая съдебните заседатели, за смелия и благороден бивш консул Гай Попилий Ленас и… това беше достатъчно.

Когато най-накрая всяка центурия произнесе своята присъда, нямаше нито една, която да не е каза: «АБСОЛВО».

Ето как понякога, за да възтържествува справедливостта, човек трябва да си припомни приказките от детството.“

5

Година пета (106 г. пр.Хр.)

В консулството на Квинт Сервилий Цепион и Гай Атилий Серан

Когато Квинт Сервилий Цепион получи своите пълномощия да поведе война срещу волките тестосаги в Галия и съюзниците им германи, които отново безгрижно си се разпореждаха около Толоза, вече отдавна си беше казал, че подобен мандат просто няма как да му се изплъзне. Нито пък, че процедурата ще закъснее — всичко се свърши още в първия ден от Новата година, веднага след церемонията по встъпването му в длъжност, по време на заседанието на Сената в храма на Юпитер Оптимус Максимус. И Квинт Сервилий Цепион не пропусна в своята първа реч като първи консул да съобщи на насъбралото се множество, че няма да се възползва от новите възможности, предоставени му от закона за набиране на армия.

— Ще запиша в легионите си само войници, каквито Рим винаги е използвал — заяви той сред бурните възгласи на одобрение сред сенаторите, — и никой сред пролетариите да не си мисли, че ще го взема на поход.

Разбира се, сред присъстващите сенатори имаше и такива, които никога не биха одобрили подобно изказване; отдавна Гай Марий беше престанал да бъде черната овца в Сената и към идеите му се бяха присъединили мнозина други. Голяма част от сенаторите, лишени от право на глас, бяха достатъчно далновидни, за да проумеят какво им крие бъдещето, и се бяха съгласили с политическата логика на Марий. Все повече ставаше ясно, че опозицията срещу него е дело на закостенели умове и дори сред знатните фамилии се появяваха самостоятелно мислещи хора, които не можеха да я приемат. И все пак сенатската политика продължаваше да се определя най-вече от поведението на кликата консерватори, скупчили се на предния ред около фигурата на Скавър Принцепс Сенатус; когато те даваха глас на одобрението си, и останалите одобряваха, когато гласуваха по един или друг начин, и останалите гласуваха по същия.

А Квинт Сервилий Цепион винаги беше принадлежал към консерваторите и именно тяхната всемогъща клика беше издействала съгласието на назначените отци новоизбраният първи консул да получи командването на армия от осем легиона, с която най-после да даде на германите да разберат веднъж завинаги, че са нежелани в земите около Вътрешно море, а на волките тестосаги от областта около Толоза — че не е трябвало да приемат в земите си германи.

Около четири хиляди души от армията на Луций Касий бяха оцелели след клането при Бурдигала, но повечето бяха или от спомагателните части, или от наемната конница, която след поражението беше отнесла по родните места всичко — и коне, и помагачи. Следователно Квинт Сервилий Цепион се оказа изправен пред тежката задача да намери 41 000 пешаци, 12 000 души свободни за спомагателните отряди, 8000 роби и освен всички тях още 5000 конници. И всичко това в една Италия, която все по-тежко преживяваше загубата на своите синове — или поне на онези, които отговаряха на изискванията за собственост, независимо дали са римляни, латини или италийски съюзници.

Похватите, които Цепион използва, за да си събере армия, бяха направо потресаващи. Не че имаше пръст в тяхното прилагане… Той дори не си правеше труда да се осведоми как протича работата на наборните комисии; беше поверил организирането им на други — за целта на бърза ръка беше сформирал цял щаб, начело с личния квестор на консула, а той самият гледаше да се отдава на занимания, по-достойни за консулското му положение. Но наборните комисии действаха безкомпромисно, дори безмилостно. Не само че в армията се привикваха хора, без да им се иска съгласието, но се стигаше дори до отвличания, които можеха да се стоварят като гръм от ясно небе даже върху семействата на вече заслужилите почивката си ветерани. Всяко четиринадесетгодишно момче, което изглеждаше достатъчно зряло да носи оръжие, и всеки шестдесетгодишен дядо, който изглеждаше достатъчно млад да тича, живееха под заплахата някоя сутрин да се събудят легионери. А ако едно семейство, в което и бащата, и синът, и дядото отиваха в армията, не можеше да си позволи тяхното екипиране, парчето земя му се отнемаше и парите от принудителната продажба трябваше да покрият всички разходи. Не ще и дума, че Квинт Сервилий Цепион и поддръжниците му доста се облажиха от тази политика на отчуждаване за сметка на дребните земевладелци. Но дори и при всички тези насилствени мерки Рим и Лациум не можеха да съберат достатъчно мъже, годни да носят оръжие. Тежестта отново щеше да падне върху плещите на италийските съюзници.

В крайна сметка Цепион си получи своите четиридесет и една хиляди пешаци и дванадесет хиляди души спомагателни части по „традиционния“ начин, сиреч без държавата да се види принудена да плаща за въоръжението и снабдяването на легионите. Преобладаването на войници от страна на италийските съюзници съвсем естествено прехвърли и финансовото бреме от Рим върху съседните народи. Като следствие от всичко това Сенатът гласува решение Цепион да получи публична благодарност и с радост разтвори кесията си за наемането на конница от Тракия и двете Галии. Докато Цепион си продаваше по-важен вид от всякога, консервативните елементи в Рим говореха за него само с най-голяма признателност — стига изобщо да се намери кой да ги слуша.

Делата, които Цепион смяташе за достойни за един консул и на които се отдаваше със страст и енергия, докато наборните комисии върлуваха из Италия, бяха посветени на една крайна цел — възвръщането реалната власт в ръцете на Сената; под една или друга форма Сенатът беше започнал да губи почва още от времето на Тиберий Гракх, почти тридесет години по-рано. Първо Тиберий Гракх, след него Фулвий Флак, Гай Гракх, а най-накрая цяла една фракция, състояща се едновременно от Нови хора и нобили-реформатори, бавно и постепенно се мъчеха да лишат Сената от участие в големите съдилища и дори да му отнемат правото на законодателна инициатива.

Ако не беше Гай-Мариевата дързост да нанесе такива жестоки удари върху сенатските привилегии, може би Цепион нямаше да се престарава в желанието си да оправя държавните дела, пък и не би имало откъде да черпи тази си внезапна решимост на всичко. Но Марий беше бръкнал дълбоко в гнездото на осите и тяхната гневна реакция си пролича още в първите седмици от консулството на Цепион — с негова помощ беше нанесен тежък удар на надигащия се плебс и особено на онези представители на конническото съсловие, които упражняваха най-силно влияние над него.

Като патриций Цепион нямаше право да свиква плебейското събрание, затова се обърна към трибутните комиции. Едва ли не насила той прокара закон, според който конниците се изключваха от участие в състава на съдилищата за злоупотреби и превишаване управническите правомощия, и отново връчиха тяхното ръководство на сенаторите, които занапред единствени щяха да попълват списъците на съдебните заседатели. Естествено, за да защищават най-напред собствените си съсловни интереси. Народното събрание не се даде съвсем без бой, защото на Цепионовия акт се противопостави силна група от сенатори, предвождана от спечелилия авторитет Гай Мемий. Така или иначе обаче Цепион постигна своето.

И така, след като беше победил на Форума, в края на март първият консул поведе своите осем легиона, придружени от силна наемна конница, по посока на Толоза. Главата му беше пълна с мечти, в които се виждаше не толкова герой и спасител на отечеството, колкото облагодетелстван от съдбата по съвсем друг начин. Защото Квинт Сервилий Цепион, като същински представител на своята фамилия, беше научил старата истина, че мандатът на управника трябва да се използва повече за личното и семейното благополучие, отколкото за създаването ефимерния образ на воин — герой. Когато преди няколко години Сципион Назика беше отклонил оказаната му чест да управлява като претор провинция Далечна Испания под предлог, че не можело да му се има доверие, именно Цепион беше този, който зае мястото му и успя да си вземе полагащото му се като на римски управител. Сега, когато го бяха избрали за консул, той се надяваше да се представи още по-добре.

Ако изпращането на войски от Италия в Испания по море би било по принцип възможно, то едва ли Гней Домиций Ахенобарб щеше да воюва за отваряне на сухоземен коридор покрай бреговата линия на Трансалпийска Галия. Но преобладаващите ветрове и течения правеха морското пътуване твърде рисковано. Затова сега легионите на Цепион, също както и тези на Касий предната година, бяха принудени да извървят пеша близо две хиляди километра от Кампания до Нарбон. Не че легионите имаха нещо против; всеки от тях по рождение мразеше морето и изпитваше ужас при мисълта да се качи на кораб — особено когато трябваше да се преплава такова огромно разстояние. По-добре два месеца усилен марш, отколкото няколко седмици клатушкане по вълните — това беше девизът на всеки римски войник. За безболезненото преминаване на тези огромни разстояния спомагаше фактът, че и римляни, и италийци още от малки развиваха така мускулатурата си, че да понасят с лекота бързото ходене, независимо на каква дистанция. За всички тях ходенето си оставаше най-удобният начин за пътуване.

Пътят от Кампания до Нарбон отне на Цепионовите легиони малко повече от седемдесет дни, което означава, че средно на ден са били изминавани по-малко от двадесет и пет километра — твърде слабо постижение, но логично, като се вземе предвид не само големият обоз, но и внушителният брой домашни животни, товарни коли и роби, каквито всеки старомоден римски войник, като истински собственик, се чувстваше длъжен да вземе със себе си, за да осигури личния си комфорт.

В Нарбон, малко пристанище, което Гней Домиций Ахенобарб беше преустроил за нуждите на Рим, армията престоя само колкото беше нужно на войниците да се възстановят от изморителния поход, без да се отпускат. В началото на лятото Нарбон представляваше чаровно местенце, а прозрачночистите му води гъмжаха от скариди, морски раци, крабове и всякакъв вид риба. А пък по дъното на солените езера около устията на реките Атакс и Русцино из тинята се ловяха не само стриди, но и калкани. От всички риби по света, които римските легиони бяха имали случай да опитат, калканите се смятаха за най-вкусните. Представляваха кръгли и плоски като чинии риби, на които и двете очи стояха от едната страна на глупавите им глави. През цялото време се криеха в тинята, откъдето трябваше да бъдат подгонени, а след това, преди да са успели да се измъкнат и да се скрият някъде другаде, ловко да бъдат набучени на копието.

Един легионер никога не се оплакваше от мазоли или болки в краката. От малък свикваше да ходи много, а сандалите му, със своите дебели подметки, бяха така направени, че едновременно да стягат глезена му и да предпазват от камъчетата и неравностите по пътя. Това обаче не пречеше на войниците да изпитат истинска наслада от възможността да поплуват във водите на Нарбон, където да поразпуснат натоварените си мускули. Онези пък, които досега не се бяха научили да плуват, получаваха прекрасната възможност да наваксат пропуснатото. Местните момичета по нищо не се различаваха от момичетата навсякъде другаде по света и буквално лудееха по мъже в униформи, така че в разстояние от шестнайсет дни Нарбон се изпълни с гневни родители, търсещи отмъщение братя, кикотещи се девойки, потъркващи ръце легионери; избухваха нескончаеми пиянски кавги, които държаха военните трибуни и отговарящите за реда във войската постоянно нащрек и естествено ги правеха вечно кисели и недоволни.

Най-сетне Цепион събра армията си и я поведе по чудесния път, който Гней Домиций Ахенобарб беше построил между крайбрежието и град Толоза. Там, където река Атакс правеше широк завой надясно и след като досега беше текла от юг на север, се насочваше на изток към морето, се издигаха мрачните укрепления на Каркасон. Оттам легионите заизкачваха хълмовете, отделящи просторния водосборен басейн на река Гарумна от малките, но многобройни поточета и рекички, които бързаха да се влеят на запад във водите на Вътрешно море, докато се озоваха в голямата алувиална долина на Толоза.

Както обикновено, на Цепион и сега му беше провървяло, та чак да се чуди човек. Защото германите се бяха скарали жестоко със своите домакини, волките тестосаги и царят на Толоза Копил им беше заповядал да напуснат земите му. Така Цепион откри, че осемте му легиона си имат работа само с ограничените сили на волките тестосаги. Един-единствен поглед върху безкрайната змия от лъщяща стомана, проточила се върху съседните възвишения, беше достатъчен на цар Копил да разбере, че ще е най-добре тихомълком да се оттегли надолу по течението на Гарумна, където да предупреди останалите келтски племена и да изчака да види дали Цепион ще се окаже неблагоразумен пълководец, като Луций Касий и ще повтори грешките му от предишната година. Оставена в ръцете на старците и децата, Толоза се предаде без бой. Цепион сияеше от щастие.

Но защо се радваше толкова? Защото знаеше за златото на Толоза. А сега му се предоставяше възможност да сложи ръка върху него дори без бой. Късметлия беше този ми ти Квинт Сервилий Цепион.

Сто и седемдесет години по-рано волките тестосаги се бяха присъединили към голямата келтска миграция, при която много галски племена бяха последвали втория от двамата известни келтски царе на име Брен. Този втори Брен беше завзел цяла Македония, бе нахлул с войските си в Тесалия, разгромил гръцката отбрана при прохода на Термопилите и бе проникнал в Централна Гърция и в Епир. Галите плячкосали и опожарили трите най-богати храма в цял свят — този на Додона в Епир, този на Зевс в Олимпия и прочутото светилище на Аполон и Пития в Делфи.

Но гърците все пак успели да се надигнат масово на война срещу нашественика, галите отстъпили на север заедно с цялата си плячка, а Брен умрял от тежка рана и така великите му планове пропаднали. В Македония част от останалите без водач келти решили да прекосят Хелеспонта и да нахлуят в Мала Азия, където основали най-отдалеченото от техните земи келтско царство — Галатия. Но близо половината от волките тестосаги предпочели, вместо да прекосяват Хелеспонта, да се завърнат по родните си места около Толоза. На свикания общ съвет на всички племена било решено, че плячката, взета от всичките петдесетина ограбени храма, включително богатствата на Додона, Олимпия и Делфи, ще бъдат дадени на онези от волките тестосаги, които възнамеряват да се върнат у дома. Изглежда невероятно, но наистина всичко било решено ей така, на доверие. Изпадналите в носталгия волки тестосаги щели да съхраняват в Толоза всички съкровища, събрани от келтите при великия им поход, и да чакат някой ден и останалите им съплеменници да се върнат и да поискат своя дял.

За да им бъде по-лесно при пренасянето, галите събрали златото и среброто накуп — обемисти златни статуетки, сребърни урни пет стъпки високи, чинии, чаши, купи, златни триножници, венци от злато или от сребро — и ги сложили едно подир друго в тигелите, претопявайки ги на кюлчета. Работата изисквала време, но в крайна сметка галите могли да натоварят хиляда волски коли с ценната плячка и да потеглят на запад през спокойните планински долини, по които минава горното течение на Дунав, за да пристигнат няколко години по-късно по родните си места около Толоза и по поречието на Гарумна.

Тази история Цепион беше научил три години по-рано по време на управлението си в Далечна Испания и оттогава не бе престанал да мечтае за златото от Толоза, за това, как не друг, а той самият слага ръка на него — нищо, че човекът, който му беше разказал приказката в Испания, смяташе съкровището чисто и просто за легенда. Пък и всеки римлянин, който бе имал възможността да посети града на волките тестосаги, можеше да се закълне, че не е видял и следа от каквото и да било злато. Галите считаха за свое най-голямо богатство пълноводната си река и щедрата земя, която обработваха. Но Цепион вече бе имал случай да се убеди в щастливата си звезда. И знаеше, че златото се намира някъде в Толоза. Иначе от къде на къде щяха да се разправят легенди за него чак в Испания, от къде на къде той щеше да се трепе да получи мандата си след всичко, случило се на Луций Касий преди него, от къде на къде германите щяха да се изметат от областта точно в мига, в който легионите му се бяха запътили към Толоза, от къде на къде и галите щяха да се скрият в горите, за да му оставят града си без бой? Само Фортуна можеше да е причина за тази поредица от щастливи събития, а Фортуна можеше да закриля единствено него.

Цепион свали бойните си доспехи, сложи си тогата с пурпурния ръб тръгна да се разхожда из градските улички, които повече създаваха впечатлението за някое много голямо и спокойно село. Пъхаше си носа навсякъде из крепостта с надеждата случайно да открие някоя следа, която да го отведе до заветната цел, излизаше да обикаля и пасищата, и нивите, опасващи града и напомнящи много повече за Испания, отколкото за Галия. И наистина Толоза почти по нищо не приличаше на останалите галски селища — там нямаше друиди, нито пък се усещаше типичното за всеки гал отвращение към градския начин на живот. Храмовете и постройките около тях се строяха по образеца на светилищата в Испания, както и живописните градини, изкуствени езерца и поточета, които черпеха вода от Гарумна и я изливаха обратно в нея. Изобщо Толоза беше хубаво местенце!

Понеже сам не успя да се натъкне на нищо при дългите си обиколки, Цепион натовари цялата си армия да търси златото. Ловът на съкровища се оказа приятно занимание за легионерите, отдъхнали си от мисълта за кърваво сражение със страховити врагове, и сега, в едва ли не празнично настроение, се впускаха да търсят плячка, която нямаше да им струва нищо, но можеше да им донесе много.

Но златото си оставаше неоткриваемо. Вярно, че храмовете се лишиха от някои безценни реликви, но те не представляваха нищо в очите на зажаднелите търсачи на съкровища, а само напомняха, че може би в града има скрити и други като тях. Както Цепион вече се беше убедил, крепостта се оказа пълно разочарование; по къщите можеха да се открият само оръжия, дървени идоли, животински рогове и гледжосани грънци. Оказваше се, че цар Копил не бил голям привърженик на лукса, дори напротив, водел е изключително скромен живот и под каменните плочи на двореца му не се криеха никакви тайни подземия.

На Цепион обаче му хрумна гениална идея и мигом прати войниците си да копаят из градините около храмовете. Но и това се оказа напразно. Цялата земя беше изтърбушена, но дори и от дъното на най-дълбоките дупки не се показаха златни кюлчета. Появиха се и ясновидци — импровизатори, които грабнаха чаталите и тръгнаха да обикалят улиците, но колкото и да им се искаше, нито пръчиците им се заизвиваха към земята, нито дланите им затрепериха, усетили заровения метал. От храмовете търсенето се прехвърли неусетно из улиците на града, дори из полетата извън крепостните стени, но златото упорито отказваше да се появи. Дори след като градът заприлича на огромна къртичина, Цепион пак продължаваше да се разхожда замислен между дупките и да се взира надолу.

Водите на Гарумна бяха пълни с риба, включително с речна сьомга и поне няколко разновидности на шарана, а тъй като изкуствените езерца на храмовете черпеха вода от реката, то заедно с водата се пълнеха и с риба. Затова за легионерите на Цепион беше много по-удобно да ловят риба там, вместо да се разкарват чак до реката, твърде широка, твърде дълбока и при това бързотечаща. Езерцата им стигаха и човек, като се разхождаше из градините, навсякъде се препъваше във войници, които или тъкмо слагаха стръвта на кукичката, или дялкаха върбови клонки за въдици. И сега Цепион обикаляше най-голямото езерце в града, потънал в дълбок размисъл. Стоеше си той, размишляваше над неразрешимата загадка, която сам си беше поставил от няколко дни, и гледаше как светлината заиграва по люспите на рибите във водата, щом се покажеха за миг между гъстите водорасли, преди да се изгубят отново в дълбините на езерото. От сребристите отблясъци водата сякаш се раздвижваше пред погледа му, но особено примамливи бяха златните светлинки, които от време на време грейваха под повърхността при появата на някой по-особен шаран.

Бавно, много бавно в ума на Цепион започна да се оформя нова идея. И изведнъж сякаш светкавица беше проблеснала в главата му, идеята прие съвсем конкретна форма. Консулът незабавно повика строителните инженери, които водеше със себе си, и им заповяда да пресушат всички водоеми в града. Задачата не отне нито време, нито много усилия и доведе до желания резултат. Защото златото на Толоза се оказа именно на дъното на тези свещени езерца, покрито от пластове тиня, водорасли и всякакви отпадъци, наслоили се с десетилетията.

Цепион обаче не бързаше — първо, изчака да извадят и последното кюлче от дъното на последното езерце и чак тогава отиде да види какво са уловили войниците му. Всъщност това си беше негова типична черта — обичаше да му се поднасят изненади. Но за подобна изненада не беше и сънувал! В действителност малко е да се рече, че гледката го е изненадала — тя го тръшна в земята. Бяха извадени около 50 000 кюлчета злато, всяко близо седем килограма; общо 15 000 таланта! Освен това имаше десет хиляди кюлчета сребро от по десетина килограма; значи 3500 таланта сребро. По-нататък обаче ловците на съкровища щяха да се натъкнат на още сребро — оказа се, че единствената полза, която волките тестосаги бяха извлекли от баснословните си богатства, бяха мелничните им камъни, излети от чисто сребро. Веднъж в месеца тези сребърни камъни бяха изваждани от коритото на реката, за да се смели с тях брашното, нужно на населението за идващите седмици.

— Прекрасно — отсече Цепион, след като си възвърна дар слово. — Колко каруци можем да отделим, за да пренесем съкровището до Нарбон?

Въпросът му беше отправен към Марк Фурий, префектус фабрум, който отговаряше за снабдяването, за обоза, за екипировката, за въоръжението, за храната за добитъка и за всички останали малки и по-големи нещица, от които се нуждаеше една армия по време на поход.

— Ами виж, Квинт Сервилий, общо в обоза разполагаме с хиляда коли, от които една трета в момента са празни. Да речем, че ако се поразмърдаме да сместим останалия багаж, ще освободим още сто и петдесет. Ако на всяка една кола натоварим по тридесет и пет таланта — колкото да не я претоварим, — ще ни трябват триста и петдесет каруци за среброто и четиристотин и петдесет за златото — направи набързо сметката Марк Фурий, който не принадлежеше към древната фамилия на Фуриите, а просто имаше за свой прадядо техен роб и сега беше едновременно банкер и клиент на Цепион.

— Тогава предлагам да натоварим първо среброто на триста и петдесет каруци, да го разтоварим в Нарбон и да върнем празните коли в Толоза за златото — реши Цепион. — В това време ще организирам войниците да освободят още сто коли и ще имаме достатъчно, за да пренесем и златото на един път.

До края на квинктилис среброто беше откарано благополучно до морския бряг, където беше разтоварено, а празните товарни коли се върнаха в Толоза за златото; Цепион, комуто нищо не струваше да устои на думата си за чужда сметка, вече беше уредил допълнителните сто каруци.

Докато златните кюлчета се товареха едно подир друго на каруците, той не можеше да се сдържи и хищно обикаляше целия керван, прехвърляйки се от една купчина на друга, без да устои на изкушението да погали тук-там гладката повърхност на някоя от блестящите тухлички. По едно време захапа дланта си, както имаше навик, когато размишляваше над някой труден въпрос, и след известно време дълбоко въздъхна:

— Май ще е най-добре и ти да тръгнеш със златото, Марк Фурий. Около него трябва постоянно да има някой висш офицер, който да чака в Нарбон, докато и последното кюлче бъде натоварено на корабите за Рим.

Това му напомни, че още не се е осведомил за съдбата на среброто, и побърза да се обърна към гърка-освобожденец Биас:

— Надявам се среброто вече да е поело към Рим?

— Не, Квинт Сервилий — разочарова го той. — Още в началото на годината зимните ветрове са погубили или отвели надалеч повечето от тежковместимите кораби, които сега би трябвало да са на котва в Нарбон. Успях да намеря само дванайсет достатъчно здрави съда, но помислих, че ще е по-добре, ако ги запазим за златото. Среброто е под засилена охрана в един склад и мисля, че няма защо да се безпокоим за него. Аз лично смятам, че колкото по-бързо златото стигне до Рим, толкова по-добре. Като дойдат още свестни кораби, ще наема и тях за среброто.

— О, навярно ще можем да го пренесем и по суша до Рим — подметна нехайно Цепион.

— Колкото и да е голям рискът корабите да потънат, Квинт Сервилий — предупреди го Марк Фурий, — винаги бих се осланял повече на морето, пък ако трябва да пренеса дори едно-единствено кюлче, златно или сребърно. Никой не може да бъде сигурен, че няма да си има неприятности с алпийските племена.

— Да, много си прав — съгласи се Цепион и отново въздъхна. — Направо не е за вярване, а? Ще пратим в Рим повече злато и сребро, отколкото има във всички римски съкровищници, взети заедно!

— Така е, Квинт Сервилий — съгласи се Марк Фурий. — Не е за вярване.

Златото беше натоварено на 450-те каруци и пое по пътя към Нарбон около средата на секстилис. Придружаваше го конвой, състоящ се само от една кохорта легионери, защото римският път отдавна се смяташе за безопасен, минаваше през цивилизовани земи, където от години не бяха вдигани бунтове, а съгледвачите на Цепион му бяха доложили, че цар Копил и войската му все още се крият около Бурдигала с надеждата Цепион да последва неблагоразумния Луций Касий по пътя към смъртта.

От Каркасон пътят вървеше все надолу — чак до морския бряг — и керванът ускори ход. Всички бяха доволни, никой за нищо не се тревожеше; войниците вече си представяха, че помирисват солта на морето. Знаеха, че със спускането на нощта ще маршируват по улиците на Нарбон, и в главите им се въртяха мисли за калкани, стриди и млади нарбонки.

Разбойниците бяха около хиляда души и се спуснаха като лавина откъм южната страна на пътя, досега укривали се в гъстата зеленина на гората, която го обграждаше. Бяха се разделили на две части, за да ударят едновременно челото и края на дългия керван, проточил се на повече от три километра дължина. За броени мигове римските войници бяха избити до крак, а труповете на закланите каруцари бяха нахвърлени един върху друг на камара.

Нощта беше топла и ясна, луната осветяваше околността. През цялото време, докато чакаха да се стъмни, по римския път не се показа жива душа — нито от едната, нито от другата посока. Провинциалните пътища си оставаха запазени почти изключително за римските легиони, а пък и търговията между тази част на Римска Галия и вътрешността на страната не беше твърде оживена, особено откакто германите се бяха заселили около Толоза.

Щом луната се издигна достатъчно високо, мулетата бяха впрегнати отново в каруците, някои от нападателите ги подкараха, докато другите вървяха отстрани и служеха за водачи. Защото скоро, след като пътят излезе от голямата гора, дългият керван изви вдясно и се изгуби в голямото, сушаво и каменисто поле, където само овцете намираха по някоя тревичка. На разсъмване Русцино и едноименната река останаха далеч на север; скоро керванът отново излезе на Домициевия път и посред бял ден прекоси проходите на Пиренеите.

На юг от Пиренеите маршрутът на разбойниците отново се отбиваше от римския път и изписваше един безкраен зигзаг, извеждащ ги на брега на река Сукро, западно от град Сетабис; оттам керванът се насочи право през Долината на устрема, пуста и неприветлива местност, която разделяше две от най-високите планински вериги в Испания, но не се използваше от пътниците, защото трудно намираха вода. След което следите се изгубваха и по-нататъшният път на златото на Толоза оставаше загадка за съгледвачите на Цепион.

На един вестител, който носеше новини от Нарбон за Толоза, се падна тежката задача да съобщи на консула за купищата трупове, на които се беше натъкнал по пътя в гората на изток от Каркасон. А когато въпросният вестител пристигна в Толоза и без никакви заобикалки съобщи на Квинт Сервилий Цепион какво е видял, той се хвана за главата и зарида като дете. Горко оплакваше тъжната съдба на Марк Фурий, плачеше и за гибелта на кохортата римски войници, и за вдовиците и сираците, които те бяха оставили в Италия; но най-много от всичко лееше сълзи за купищата блестящ метал, които повече нямаше да зърне, за безвъзвратната загуба на златото на Толоза. „Не е справедливо! Къде изчезна изведнъж късметът ми?“ — питаше се на глас Квинт Сервилий и не можеше да си отговори.

Той облече тъмната си траурна тога — отдолу също си беше сложил черна туника без никакви отличителни знаци, които да показват положението му, и за сетен път зарида сърцераздирателно пред очите на цялата армия, която специално беше заповядал да се строи пред него, за да й съобщи трагичната новина — новина, която тъй и тъй вече се беше разчула по обиколни пътища.

— Но поне ни остава среброто — заключи той, като избърса сълзите си с ръка. — Дори то ще осигури прилична печалба за всеки от вас след края на похода.

— Аз самият ще съм доволен и от малкото — заяви някакъв ветеран пред приятеля си, с когото споделяше всички несгоди на войната; и двамата бяха насилствено измъкнати от домовете си в Умбрия, въпреки че бяха участвали в десет последователни похода и бяха прекарали повече от петнадесет години в армията.

— Наистина ли? — учуди се другарят му, който бе малко бавен в мисленето — безспорно за това беше виновен онзи удар с боздуган, който беше отнесъл с главата си при едно стълкновение със скордиските.

— Наистина! Да си чул някога пълководец да е поделял злато с нас, простите войници? Винаги ще си намерят някаква причина да запазят всичко за себе си. Е, да, и хазната получава своя лъвски пай — иначе не би могло, защото нали именно държавата срещу това, което й се дава от плячката, оставя пълководеца да прибере останалото. Поне ще получим своя дял от среброто, а сребро — колкото искаш. Особено сега, след като са ни нападнали разбойници и златото си е отишло веднъж завинаги, консулът така се е наплашил, че ще се види принуден да подели справедливо среброто от страх да си няма нови неприятности.

— Да, разбирам какво искаш да кажеш — съгласи се другарят му. — А сега по-добре да си уловим някоя сьомга за вечеря, а?

Наближаваше Нова година, а армията на Цепион още не бе имала случай да влезе в бой с врага, като се изключи клането на онази злополучна кохорта, която уж трябваше да пази златото на Толоза. Затова на Цепион не му оставаше друго, освен да пише в Рим какво е положението, без да спестява нищо — от радостното откритие, че германите ги няма, до тъжната констатация, че златото е изгубено завинаги, и да поиска инструкции.

През октомври пристигна отговор от Рим, и то точно такъв, какъвто Квинт Сервилий се беше надявал да получи — нареждаха му да остане заедно с цялата си армия в областта около Нарбон, да презимува там и напролет да чака нови указания. Което недвусмислено означаваше, че пълномощията му на управител на Римска Галия се удължават с още една година.

Но без златото вече нищо не беше същото. Цепион изпадна в дълбока меланхолия, през цялото време се терзаеше заради грешката, която беше допуснал, и често дори плачеше от мъка. Както офицерите около него скоро забелязаха, беше изпаднал в състояние на постоянен стрес, не го свърташе на едно място, а през цялото време крачеше напред-назад. „Типично за един Квинт Сервилий Цепион“ — казваше си неволно всеки в лагера. Никой не се заблуждаваше, че сълзите са за Марк Фурий или за изкланите войници. Цепион ридаеше за своето изгубено злато.

Един от факторите, най-добре определящи успеха на армия, водеща продължителни бойни действия на чужда територия, е способността на войниците и на офицерите да се приспособят към местните условия с мисълта, че на чуждата земя поне за известно време трябва да се гледа като на втора родина. Въпреки постоянното движение на войските, въпреки непрестанните походи, наказателни експедиции, търсенето на фураж и така нататък базовият лагер, от който тръгва и в който завършва всичко, скоро заприличва на истински град: повечето от войниците си намират жени, повечето от жените забременяват и раждат деца, от външната страна на здраво укрепените палисади изникват дюкяни и кръчми, търговци идват от всички посоки, а наоколо израстват цели квартали от кирпичени постройки, в които войнишките жени си отглеждат децата и се тълпят по тесните улички.

Такова беше положението и с римския лагер при Утика, а макар и в по-малка степен, подобна бе и съдбата на лагера, построен пред стените на Цирта. Понеже Марий имаше навика да избира своите центуриони и военни трибуни изключително внимателно, времето на зимните дъждове, в което не се водеха сражения, беше използвано не само за учения и физически упражнения, но и за правилното разпределяне на войниците в легионите по групи от осем човека, които да свикнат достатъчно добре един с друг, за да не стане съжителството им в една палатка и около един казан още една от хилядите пречки и проблеми, които неизменно съпътстват струпването на едно място на толкова много хора за толкова дълго време.

Както винаги, така и сега, пробуждането на африканската пролет — топла, уханна и най-вече суха — доведе и до осезаемо раздвижване в лагерите. Всеки грижливо проверяваше оръжието и доспехите си за предстоящите походи, предвидливо написваше завещанието си, за да го предаде навреме на писарите в легиона, ризниците се смазваха и лъскаха, мечовете и ножовете се наточваха, шлемовете се подплатяваха отвътре, за да не изгорят главата на войника, когато се нажежат от слънцето, сандалите биваха подлагани на щателна проверка не трябва ли някъде да се забие нов гвоздей, туниките се преправяха, ако се окажеха отеснели или твърде широки, и най-накрая всичко онова, което нямаше начин да бъде поправено и върнато в употреба, се връчваше на центурион, който изваждаше от склада желаната вещ.

През зимата от Рим беше пристигнал квесторът на хазната, който носеше заплатите на легионите, и писарите се видяха натоварени с повече работа от обикновено — трябваше да направят всички необходими сметки и лично да наблюдават правилното разпределение на парите. Тъй като всички в армията му бяха неплатежоспособни, Марий беше организирал две спомагателни каси, за които всеки легионер отделяше част от заплатата си — в едната парите служеха да заплащат приличното погребение за всеки умрял по време на войната, но не и на бойното поле, за загиналите при сражение грижата поемаше държавата, а в другата те се събираха на своеобразни влогове, с които никой не можеше да разполага преди уволнението си.

Всички в африканската армия знаеха, че в годината, когато консул щеше да бъде Цепион, от тях се очакваха големи дела, но само сред най-висшето началство имаха представа какви точно ще трябва да бъдат те. Най-напред дойде заповед легионите да се построят за „лек“ марш, което означаваше, че няма да се вземат хилядите волски коли обоз, а само каруци, теглени от мулета, които да се движат достатъчно бързо, за да не изостават от маршируващите войници, и всяка вечер да пренощуват в един лагер с основните сили. Но това означаваше, че всеки войник е длъжен да носи на гърба си цялата си екипировка. За опитните вече легионери това не представляваше голяма грижа — всеки си беше набавил по една здрава разклонена пръчка, на която окачваше следното: на едно място всички тоалетни принадлежности, дрехите за смяна, чорапи, чифт дълги вълнени гащи, както и няколко дебели кърпи, които се слагаха на врата, под бронята, за да не убива, всичко това, загърнато във войнишкото одеяло и още веднъж в специално кожено покривало; в отделна кожена торба се прибираше сагумът — дебелото, кръгло наметало; на трето място държаха храна за най-малко три дни, нож, канче и мях с вода; на всеки се полагаше да носи още по един предварително отсечен и издялан кол за лагерната палисада, по едно кожено ведро за вода, по една плетена кошница, по един трион и по един сърп; освен това всички вещи, свързани с почистването и поддържането на оръжието и доспехите. Всеки легионер носеше щита си, загърнат в мека ярешка кожа, провесен на гърба си, под тоягата с багажа, а шлема си, след като първо му махнеше дългия плюмаж от боядисани конски косми — или окачен на тоягата от онази страна, от която по-малко щеше да натежи, или провесен пред дясното си рамо, или, ако се очакваше внезапно нападение, го поставяше на главата. Войникът никога не сваляше бронята си по време на поход, което имаше и своята добра страна — десеткилограмовата й тежест не отиваше цялата върху и без това претоварените му рамене, ами благодарение на каишите, които силно се пристягаха около кръста, пренасяше теглото повече върху хълбоците. От дясната страна на пояса стоеше мечът, прибран в ножницата, от лявата — бойната кама, и тя в канията. И с двете оръжия легионерът не биваше да се разделя за нищо на света. В подобни случаи обаче двете копия, които му се полагаха, се носеха от добитъка.

На осем души се полагаше по едно муле, натоварено с коженото платнище на палатката, коловете за нея, копията на осмината, заедно с допълнителните дажби храна, в случай че редовното снабдяване се забавеше. Осемдесет легионери и двадесет души спомагателна част представляваха една центурия, начело на която стоеше центурион. Всяка центурия разполагаше с по една каруца, теглена от мулета, в която се държеше цялата резервна екипировка на осемдесетте бойци — дрехи, инструменти, оръжия, сегменти от оградата за бруствера пред лагерната палисада, допълнителна храна, в случай че снабдяването се забави още повече, и всичко останало. Ако цялата армия тръгнеше на поход и не се планираше да се върне там, откъдето е тръгнала, всичко, което тя притежаваше — от плячката до обсадната техника, — се товареше на волски коли, които се тътреха с километри зад основните части, зорко охранявани от цели кохорти или легиони.

Когато през пролетта Марий потегли на поход срещу Западна Нумидия, той, разбира се, остави тежкия обоз в Утика; това обаче не помрачи с нищо внушителната гледка, която представляваха маршируващите легиони, губещи се чак до хоризонта в безкрайна колона; всеки легион заедно с мулетата, каруците и обсадната техника се проточваше на повече от километър и половина разстояние, а Марий водеше със себе си шест легиона, без да се брои конницата. Всъщност тя се придвижваше от двете страни на пехотата, така че общата дължина на войсковата колона беше около деветдесет километра.

На открито поле врагът нямаше никаква възможност да устрои засада — просто беше невъзможно да се придвижи достатъчно близо, за да нанесе едновременно удар по цялата дължина на колоната, без да бъде забелязан, а подлъжеше ли се да удари само в една точка, то останалата част от колоната мигом щеше да го обкръжи — всяка кохорта беше способна за броени секунди да се престрои в боен ред и на свой ред да отвърне с атака.

И въпреки това всяка вечер заповедта беше една и съща — да се строи лагер. Което означаваше, че трябва да се измерят и отбележат контурите на площ, достатъчна да побере всички хора и животни в армията, да се правят изкопи, достатъчно дълбоки за солидната дървена палисада, да се забият предварително заострените колове, наречени стимули, да се притиснат плътно един към друг, да се издигнат насипи, които да подсилят здравината на набързо построените укрепления. Но направеше ли се всичко това, всички воини, освен часовите, можеха спокойно да се излегнат в палатките и да заспят непробудно, спокойни, че никой враг не би могъл да превземе лагера през нощта или поне не и преди спящите да са се окопитили и приготвили за бой.

Войниците от тази първа по рода си армия, съставена изцяло от пролетарии, сами се кръстиха „мулетата на Марий“, защото пълководецът им ги беше натоварил като мулета. В традиционната римска армия, в чийто състав влизаха само хора със собственост, дори простите войници отиваха винаги на поход, ако не с муле или с магаре, то поне с по един роб, който да им носи багажа. Онези, които не можеха да си позволят лукса да притежават нито едното, нито другото, срещу пари си наемаха място за товар на гърба на чуждото муле или на чуждия роб. Вследствие на това никой не можеше да твърди със сигурност колко каруци се движат заедно с един легион, защото повечето от тях бяха частна собственост и за тях отговаряше само притежателят им. Вследствие, на което пък всяка една „традиционна“ армия се придвижваше много по-бавно и се прегрупираше много по-трудно от африканския корпус на Марий, съставен само от просяци и дрипльовци. Навярно това бе и една от причините в идните шестстотин години Рим да разчита именно на армии от новия тип.

Марий беше дал на пролетариите възможност да вършат нещо полезно и да получават заплата за труда си. Но в желанието си да ги превърне в боеспособна армия, той им направи и куп други услуги, като например тази да отреже горния и долния заоблен край на иначе високите цели пет стъпки римски щитове — толкова големи, че не би могло да се окачат на гърба при всичкия товар, който легионерът трябваше да мъкне със себе си; сега щитовете бяха само три стъпки високи и нито се закачаха за багажа, нито при ходене удряха нещастния пехотинец в глезените.

И така войската се придвижваше в своята десеткилометрова колона право към западните части на Нумидия, войниците пееха с пълно гърло своите бойни песни — хем да изравнят крачка, хем да почувстват какво значи воинска солидарност; всички вървяха заедно, пееха заедно — като една огромна човешка машина, която помиташе всичко по пътя си. По средата на колоната маршируваше самият Марий заедно с целия си щаб, мулетата и каруците, които носеха бойното им снаряжение, и всички заедно пригласяха на войниците; никой от висшите началници не яздеше кон, защото това уморяваше повече от ходенето и ги правеше забележими от километри; за всеки случай обаче всеки от офицерите имаше по едно животно близо да себе си, така че в случай на внезапно нападение генералът да наблюдава сражението от по-високо, а помощниците му — да предават по-бързо заповедите му.

— Всеки град и всяко село, който ни се изпречат, ще бъдат безмилостно оплячкосвани — закани се Марий пред Сула.

И този му план беше грижливо привеждан в действие, още повече, че се оказа практичен — всичко, което се откриеше в хамбарите и складовете с месо, отиваше директно за увеличаване дневната дажба на легионерите, местните жени пък биваха изнасилвани най-вече защото на римляните им домъчняваше за собствените им наложнички в лагера, а проявата на хомосексуални наклонности се наказваше със смърт. Но най-важното бе, че всеки си отваряше очите на четири в търсене на скъпоценности; никой нямаше право да запазва намереното само за себе си, всичко се предаваше на армията.

На всеки осем дни войската почиваше, а случеше ли се някъде по пътя да излезе на морския бряг, Марий даваше право на всеки да се отдаде на три дни плуване, ловене на риба и здраво похапване. В края на май легионите вече бяха подминали Цирта и се насочваха на запад, а в края на квинктидис достигнаха бреговете на река Мулухат, хиляда километра западно от нумидийската столица.

Походът се оказа лек; армията на Югурта така и не посмя да се появи, населението на градовете и селата дори и не помисляше да се съпротивлява срещу римляните, а пък те, благодарение на блестящата организация, скоро свикнаха с особеностите на терена и нито веднъж не останаха без храна или вода. Неведнъж неизбежното меню от сухари, бобена чорба, осолено месо и изсъхнало сирене се разнообразяваше с козе месо, риба, телешко, овче, с плодове и зеленчуци, които неизменно повдигаха духа на войниците, а пък киселото вино, което се предвиждаше от време на време легионерите да пият за сметка на армията, се изместваше от далеч по-пивките винарски постижения на местното население, ако не от типичната за берберите ечемичена бира.

Река Мулухат представляваше естествената граница между Западна Нумидия и Източна Мавритания; през последните месеци на зимата тя се превръщаше в помитащ всичко пред себе си поток от кални води, но през лятото водата се изпаряваше в жегата и само по някой вир напомняше, че оттук минава река, а наесен трудно се откриваше и една-единствена локва. Недалеч от морския бряг, насред просторната долина, изведнъж изникваше угаснал вулкан, издигащ се на не по-малко от триста метра от равнината; на върха му Югурта беше построил крепост. Според шпионите на Марий, в крепостта било скрито голямо съкровище, нещо логично, след като нумидийският цар гледал на нея като на една от своите резиденции и военни квартири.

Римската армия се спусна в долината на пресъхващата река, стигна до високите й брегове построи укрепен лагер възможно най-близо до крепостта, издигаща се на фона на планината. След като всичко по устройването на лагера беше готово, Марий, Сула, Серторий, Авъл Манлий и останалите членове на щаба се събраха, за да проучат каква ще е тази непревземаема крепост.

— Хич да не ни минава през ума, че подобно чудо може да бъде превзето с фронтална атака — отсъди Марий, — а аз лично не виждам начин да я стегнем в обсада.

— Просто защото такъв начин не съществува — подкрепи го младият Серторий, който вече беше обиколил няколко пъти планината и смяташе, че е видял всичко.

Сула отметна глава, за да разгледа по-добре крепостта горе на върха.

— Мисля, че единственото, което ни остава, е да си стоим в подножието и да си мечтаем как ни израстват крила и стигаме до горе — усмихна се той. — Дори и като в „Илиада“ да издяламе огромен дървен кон, пак не можем го избута по тия тесни пътеки.

— Нито да превземем някоя обсадна кула — отбеляза на свой ред Авъл Манлий.

— Ами ето какво ще направим тогава — най-накрая отсече Марий. — Остава ни още един месец, преди да тръгнем обратно на изток. Предлагам да се настаним тук на лагер и да изчакаме колкото можем. Ще гледаме да направим така, че войниците да не се оплакват от престоя си по тия места. Луций Корнелий, ти ще си размърдаш мозъка откъде ще черпим питейна вода. Ще си набележиш един от вировете надолу по течението на реката, а в останалите войниците ще ходят да се къпят и да плуват. Авъл Манлий, ти пък можеш да организираш най-запалените рибари в легионите и да ги водиш от време на време до морето — според съгледвачите брегът е на не повече от петнайсет-шестнайсет километра оттук. Още утре двамата с теб ще отидем лично до него на разузнаване. Враговете не ще посмеят да напуснат крепостта си, за да ни нападнат, така че нищо не ни пречи да поотпуснем войниците — нека всеки се забавлява както знае. Квинт Серторий, ти ще отговаряш за фуража за животните и за плодовете и зеленчуците.

— Знаеш ли — отбеляза Сула малко по-късно, докато двамата с Марий разговаряха сами в палатката на главнокомандващия, — този поход ми се струва като разходка. Кога най-сетне ще ми дойде ред и на мен да вляза в бой?

— Ами очакваше се да го сториш под стените на Капса, само че ония взеха, че се предадоха — отговори му той и го изгледа изпитателно. — Скучно ли ти става, Луций Корнелий?

— Не, в никакъв случай — сви вежди Сула. — Никога не ми е минавало през ума колко интересен може да бъде животът на войника — винаги има нещо за правене, винаги изникват проблеми, които трябва да разрешаваш. Да си призная, дори и попълването на документацията не ми се струва кой знае колко отегчително! Просто искам да узная какво означава истинско сражение. Само като си помисля, че на моята възраст вече си участвал в поне петдесетина битки… Какво съм аз в сравнение с теб? Винаги ще си остана един новобранец.

— Не се безпокой, Луций Корнелий, все някога ще опиташ истинския вкус на войната. Да се надяваме, че няма да чакаш дълго.

— Така ли мислиш?

— Разбира се. Защо смяташ, че сме стигнали чак дотук, толкова далеч от големите градове в Нумидия?

— Чакай да помисля! — спря го с жест Сула, от страх Марий да не му развали удоволствието сам да познае отговора на загадката. — Ние сме тук, защото… защото се надяваш до такава степен да наплашим цар Бокх, че той ще не ще да влезе в съюз с Югурта… А ако Бокх се съюзи с Югурта, последният ще се почувства достатъчно силен, за да нападне на свой ред.

— Точно така! — усмихна се Марий. — Тази страна е толкова необятна, че можем и десет години да я обикаляме от край до край и пак да не усетим как всеки път Югурта ни се измъква изпод носа. Ако не бяха неговите гетули, ударът, който нанесохме на най-населените части от царството му, щеше да го лиши от всякаква възможност да ни противодейства, но той още разчита на тях и затова е неуязвим. И все пак е твърде горд, за да остави някаква си римска армия да щъка безпрепятствено насам-натам из собствените му градове и села. Не ще и съмнение, че нападенията ни не остават безрезултатни — особено по отношение снабдяването на войската му със зърно. Но Югурта е твърде хитър и опитен, за да рискува да даде генерално сражение, когато срещу него съм аз. Освен ако не принудим Бокх да му се притече на помощ. Маврите могат да съберат поне двайсет хиляди души боеспособна пехота и още пет хиляди конници. Така че ако Бокх наистина се съюзи с Югурта, то той вече няма да има оправдание да не излезе лице в лице с нас.

— Не се ли тревожиш, че с войските на Бокх нумидийците ще ни превъзхождат по численост?

— Не! Шест римски легиона, ако са добре обучени и ако командващият знае как да ги използва, са сила, срещу която никой не може да се изправи — пък ако ще и с двойно по-голяма армия.

— Но под стените на Нуманция Югурта също се е учил на военно изкуство от Сципион Емилиян — напомни му Сула. — Той също ще знае как да се бие като римлянин.

— И други чужди владетели са се поучавали от нас — обясни Марий, — но ако самите войници не са римляни, тогава каква полза? Нашата тактика е еволюирала върху идеята да се вземат предвид типичните за нас темперамент и начин на мислене — като казвам „нас“, имам предвид и римляни, и латини, и италийци.

— А това означава най-вече дисциплина — рече Сула.

— И организация — допълни Марий.

— Но нито едното, нито другото ще ни изведе на върха на тази планина насреща — подметна Сула.

Марий се засмя.

— Така си е! Но има още нещо, което не бива да забравяме, Луций Корнелий.

— И кое е то?

— Късметът — издаде му разковничето на успеха Марий. — Никога не забравяй късмета.

Двамата бяха станали близки приятели, защото въпреки различията в характерите между тях имаше и доста общи неща: и двамата имаха нетрадиционен начин на мислене, и двамата изглеждаха необичайно, и двамата вече бяха вкусили от неуспеха и познаваха трудностите на живота, и двамата бяха способни да гледат безпристрастно на нещата около себе си, като същевременно се отдават с цялото си сърце на целите, които преследват. Най-важната прилика между Сула и Марий беше в това, че и двамата си вършеха добре работата, а пък бяха достатъчно способни, за да нямат равни на себе си в нея. Онези им страни на характера, които по-късно щяха да ги разделят, дори да ги противопоставят, все още не се проявяваха — младежът си даваше сметка, че засега няма никакъв шанс да излезе победител в евентуално съперничество с учителя си; с годините той се беше научил на хладнокръвие и волско търпение, пък и нямаше повод да противоречи на своя началник в желанието му да промени отведнъж всичко около себе си.

— Много хора твърдят — протегна се блажено Сула, — че човек сам изковава късмета си.

Марий широко отвори очи, при което огромните му вежди сякаш се разпериха като крила над лицето му.

— Разбира се, че е така! И все пак друго си е да знаеш, че го имаш.

Публий Вагиений, който произхождаше от дълбоката провинция, по-точно от Лигурия, и служеше в конницата, не беше много радостен от решението на Гай Марий войската да се установи на лагер точно на брега на река Мулухат, защото му предстоеше да върши много повече работа, отколкото му се нравеше. За щастие равнината наоколо беше покрита с гъста, избуяла трева, която за няколкото месеца палещо слънце беше придобила сребрист цвят, но щеше да стигне за храна на няколкостотинте мулета в армията. Конете обаче бяха по-придирчиви и твърде неохотно пасяха сухата и жилава растителност, което принуди началниците на конницата да отвеждат животните на север от планината — крепост, където поради наличието на подпочвени води тревата беше по-свежа и по-сочна.

Ако командваше някой друг, не Гай Марий, мислеше си с известна горчивина Публий Вагиений, навярно щеше да се позволи на цялата конница да се пренесе в отделен лагер, в близост до хубавата трева. Но уви, Гай Марий беше на друго мнение. Той не искаше защитниците на неприятелската крепост да бъдат изкушавани да проявяват активност и изрично беше заповядал абсолютно всички римски войници да нощуват в един лагер с основните сили. Да се отдели конницата беше опасно предизвикателство. Така че се налагаше всеки ден съгледвачите отрано да тръгват на разузнаване на север, да проверяват цялата околност за врагове, а чак след това конниците да заведат животните си на паша, без да забравят всяка вечер да ги прибират в лагера. А това означаваше, че за да не избяга, всеки кон трябваше да бъде спъван.

Следователно всяка сутрин Публий Вагиений трябваше да се качва на един от двата си коня, да взима другия със себе си, да прекосява цялата равнина от лагера до мястото с хубавата трева, да слага букаите на животните, да ги оставя цял ден да пасат и да се връща седем-осем километра пеша до лагера. Надвечер, тъкмо когато идваха часовете на истинската почивка (или поне така му се струваше), трябваше отново да извървява осемте километра и да прибира конете от паша. Като не бива да забравяме, че всеки уважаващ се конник — за разлика от редовия легионер — повече от всичко мрази да ходи пеша.

Само че в действителност нямаше никаква заповед, според която конниците трябваше да оставят животните си сами в долината и да се връщат в лагера за през деня. Така че Публий Вагиений с чиста съвест внесе някои поправки в дневния си режим. Понеже тъй и тъй яздеше без седло и без юзди — само някой много налудничав би оставил седлото и юздите си цял ден на полето, — той реши, че няма да е зле сутрин на тръгване от лагера да нарамва по някой мях с вода, да си пъхва дневната дажба в малка кесия, която провесваше на пояса си, и така да потегля на север. Завеждаше животните в подножието на планината с крепостта, пускаше ги да пасат на воля и се оттегляше на някое сенчесто местенце, където си прекарваше деня в блажен мързел.

На четвъртия път Публий Вагиений се усамоти заедно с меха си с вода и торбичката с храна в една сенчеста долчинка, заобиколена от остри чукари, из която се носеше приятно ухание на цветя, излегна се върху тревата, затвори очи и неусетно потъна в сладка дрямка. Но не щеш ли, измежду стръмните скали долетя нежен полъх на влага, а с нея и необичайна, остра миризма. Миризма, която явно говореше нещо на Публий Вагиений, защото в мига, в който вятърът от планината го лъхна, той подскочи като ужилен, а очите му лакомо заблестяха. Да, това беше позната миризма, миризма на охлюви. На едри, тлъсти, сладки, сочни, упойващи със своята миризма охлюви!

Скалистите земи на Лигурия, които опасваха морския бряг — родното място на Публий Вагиений, — а и склоновете на Алпите, гъмжаха от охлюви. Можеше спокойно да се каже, че е израснал, ходейки върху охлюви. Заради тях беше свикнал винаги да слага в манджата си чесън. С времето се беше превърнал в един от най-големите познавачи на охлюви в целия свят. Мечтата му беше някой ден да се захване с търговия с охлюви, а защо не и с развъждането на непозната разновидност. Имаше хора, които можеха да разпознават вина по уханието им, други, които запомняха с обонянието си стотици различни парфюми; Публий Вагиений беше човекът, който можеше да разпознае от километри миризмата на охлюви. Сега вятърът носеше точно такава миризма, а това означаваше, че планината с крепостта гъмжи от охлюви, които по вкус нямаха равни на себе си.

С упорството на прасе, ровещо за трюфели, Публий Вагиений се впусна по следите, които обонятелният му орган беше напипал така неочаквано, и заизкачва скала след скала в търсене на мечтаното охлювско убежище. Откакто миналия септември беше пристигнал в Африка с Луций Корнелий Сула, не бе имал възможност да вкуси един-единствен охлюв. Открай време се знаеше, че африканските охлюви са най-вкусните, но досега не бе успял да открие къде живеят, а всички охлюви, които се появяваха на пазара в Утика или Цирта, отиваха право на масата на военните трибуни и висшите легати или биваха натоварени директно на корабите за Рим.

Надали нормален човек би се отдалечил толкова навътре в планината, но в името на своите охлюви Публий Вагиений беше готов на всичко. Затова и тъкмо нему се падна честта да попадне в своеобразната шахта, която се отваряше в склона на вулкана, и от която преди милиони години се бяха издигали пари. Погледнат отстрани, стръмният базалтов склон напомняше плътна стена, и ако мъжът не беше следвал толкова плътно носените от вятъра миризми, нямаше да се натъкне на този страховит кладенец. Наслагвалият се с хилядолетия прах отдавна беше засипал отвора към недрата на земята и дъното на огромния процеп в снагата на вулкана се беше изравнило със земята, а откъм подветрената му страна продължаваха да се натрупват носените от ветровете пясъци и камънак. Те обаче оставяха достатъчно широк отвор да се провре човек и да застане в дъното на шахтата. Което и стори Публий Вагиений. Озова се на дъното на огромна кръгла дупка, шест метра широка и шейсет метра висока. Отгоре проблясваше синьо парче небе. Стените на кладенеца бяха почти отвесни и на пръв поглед невъзможни за изкачване от обикновен човек. Но не и от планинец като него. Примамван от аромата на охлюви, той дори не се замисли, преди да се закатери по убийствения склон. Не можеше да се отрече, че изкачването се оказа трудна работа, но пък и никъде смелчагата не се оказа в безнадеждно положение.

Достигнал върха на кладенеца, той се озова на ръба на кратер, който достигаше в най-широката си част петдесетина стъпки. От мястото си Публий Вагиений можеше ясно да определи местоположението си. Намираше се на ръба на отдавна изстинал вулкан. Откъм северната си страна чашата на кратера се беше разцепила — всъщност всичко наоколо беше само застинала лава, а за милионите години, откакто вулканът беше престанал да действа, някогашната планина буквално беше отнесена от природните стихии. Ръбът на кратера тънеше в благотворна влага, която се просмукваше отвсякъде. Тук-там тънки струйки вода се плъзваха по ръба на кладенеца и се губеха надолу, но отдалеч се забелязваше как в една точка на широкото гърло на чашата се е образувала голяма цепнатина и потоци вода се изливат от нея, за да се спуснат по стръмните склонове на планината. Над кратера, на височина от тридесетина метра, заплашително се беше надвесила огромна канара, а точно под нея скалата се беше подронила под въздействието на влагата и образуваше пещера със стени, покрити с мъх, папрат и острица; на едно място се виждаше как под огромната тежест на планината от скалата се просмуква вода, тихо ромоляща между камъните, преди да се изгуби отвъд ръба на кратера. Явно, че именно тук се криеше тайната защо тъкмо от северната страна на планината тревата беше толкова сочна и зелена.

Там, където разтваряше своята огромна паст пещерата, преди време се бяха струпвали тонове кал. За опитен планинар като Публий Вагиений не беше трудно да се увери, че след време базалтът под надвисналата канара няма да издържи на огромната тежест и тя с грохот ще се стовари в зиналия кратер, погребвайки всичко под себе си.

Голямата пещера беше истинско свърталище на охлюви, пък и как иначе с постоянната влага, която охлаждаше и освежаваше въздуха както никъде другаде из тези сухи земи. Растителността, която покриваше стените й, неизброимите насекоми, които студът убиваше и които служеха за храна на охлювите, благотворната сянка и най-вече онзи издигащ се над ръба на кратера скалист връх, преграждащ пътя на ветровете, всичко това създаваше идеални условия за живот на Вагиениевите любимци.

И наистина, наоколо гъмжеше от охлюви, и то не обикновени, каквито Публий Вагиений беше ял с десетилетия, а по-особени — или обонянието му бе започнало да му изневерява. Когато обаче най-сетне спря погледа си на един от тях, зяпна от удивление. Само черупката беше голяма колкото дланта му! Сетне забеляза втори, трети, цели дузини. Скоро дузините се превърнаха в стотици, с всевъзможни големини — като се почне от дължината на един пръст и се свърши с дължината на протегната ръка. Без да вярва на очите си, той влезе навътре в пещерата, изследвайки всяка педя от нея, докато накрая се оказа в другия й край, откъдето започваше пътека нагоре по планинския склон. „Не змийска, а охлювска пътека“ — каза си и без да се замисли, продължи нататък.

Скоро пътеката свърна рязко надолу и го отведе в друга, по-малка пещера, където обаче охлювите бяха още повече. Отвъд нея Публий Вагиений трябваше да заобиколи надвисналата над кратера канара, да се покатери още известно време, за да излезе откъм задната й страна и внезапно да попадне от охлювския Олимп в охлювския Тартар. Той се закова на място, сетне бързо се скри зад най-близката скала. На по-малко от сто и петдесет метра над него се издигаше вражата крепост. Склонът до нея беше достатъчно полегат, за да може да се изкатери от всеки, дори без пръчка, на която да се подпира, а пък стената на самата крепост беше толкова ниска, че за никого нямаше да е проблем да се хване с ръце за ръба и да се прехвърли от другата страна.

Публий Вагиений бързо-бързо се спусна обратно по охлювската пътека и забави крачка едва в долния край на пещерата, където си направи удоволствието да избере половин дузина от най-едрите охлюви, да ги увие във влажни листа и да ги прибере в пазвата си. Предстоеше му най-трудната част от слизането, което допълнително се усложняваше от скъпоценния товар, но мисълта за вкусния обяд, който щеше да си приготви на другия ден, сякаш го окриляше и той не усети как се озова отново в ухаещата на цветя долчинка, от която беше тръгнал.

Трябваше му само да пийне малко вода и се почувства по-добре; охлювите му бяха меки, прекрасни… Понеже нямаше намерение да ги споделя с никого, Публий Вагиений ги прехвърли от пазвата си в торбата с храната, сложи им малко влажни листа, както и две-три шепи пръст, събрани от долчинката, които специално поръси с вода от меха си, и ги върза добре, за да не се изплъзнат. После ги скри на сенчесто местенце.

На другия ден си устрои царски обяд — беше си донесъл войнишкото канче, в което сложи да се задушат два от шестте уловени охлюва в специално приготвения сос от зехтин и чесън. Ама какви охлюви само! Това, че един охлюв е огромен, съвсем определено не означава, че е по-жилав или по-твърд от обикновените. Големината му просто значеше, че вкусът е по-богат и че човек яде повече с по-малко усилия.

В продължение на шест дни Публий Вагиений изяждаше по два охлюва на обяд. Повтори разходката си до кратера, за да си налови още половин дузина от деликатесите. Но на седмия ден съвестта започна да го гризе. Ако беше свикнал да обръща повече внимание на собствената си личност, щеше лесно да установи връзката между засилването на тези угризения със засилването на болките в стомаха му, които естествено се дължаха на прекаляването с редкия деликатес. Първото, което му мина през ума обаче, беше, че се е проявил като изключителен егоист, че е гадна ментула и че не е трябвало да крие подобни вкуснотии само за себе си, когато има толкова добри приятели в дружината. Чак след това си даде сметка, че благодарение на лакомията си е открил неизвестен път към върха на планината.

В продължение на още три дни Публий Вагиений изпитваше жестоки душевни терзания, докато най-накрая силна атака на гастрит съвсем му уби апетита за охлюви и го накара да се разкайва, че се поддал на изкушението. Това го накара да вземе някои важни решения.

Но той не благоволи да докладва за откритието си на дружинния си командир. Искаше да говори направо с главнокомандващия.

Палатката на последния, заедно с пилона със знамето, се намираха точно до широката празна площадка в центъра на лагера — там, където се пресичаха вия претория, свързваща главния със задния вход, и вия принципалис, свързваща двата странични. Под платнището от здрава и непромокаема животинска кожа, опъната върху дървена конструкция, Гай Марий едновременно спеше и събираше щаба на армията, за да дава заповедите си. Докато почиваше или обсъждаше предстоящите задачи с помощниците си, под широкия навес пред входа се поставяха стол и маса и на пост заставаше дежурният за деня военен трибун. Негово задължение беше да посреща всички войници, които имаха нещо да доложат на началника, да прецени кои от тях си заслужават да бъдат приети лично от него и кои да се препратят другаде — в зависимост от случая. От двете страни на входа стояха двама стражи, наглед полузаспали, но всъщност през цялото време нащрек, за които единственото занимание през целия ден беше да слушат разговорите между дежурния трибун и дошлите да търсят главнокомандващия.

Този ден дежурен беше Квинт Серторий, а той най-малко от всички би се оплаквал от подобно задължение. За младежа представляваше истинско удоволствие да разрешава всевъзможните ребуси, които му поставяха снабдяването в армията, дисциплината, етиката и човешките характери, такива каквито му се представяха в това откъснато от цивилизацията място. Колкото по-трудни и отговорни задачи му поставяше Гай Марий, толкова по-голяма наслада извличаше той от изпълнението им. Ако съществуваше боготворене, то тъкмо Квинт Серторий беше боготворящият, а Гай Марий — боготвореният. Ученикът вече знаеше, че иска да прилича на учителя. Нямаше работа, с която Гай Марий да натовари Квинт Серторий и която последният да посрещне с недоволство; затова колкото и всички военни трибуни в армията да изпитваха истинска досада, наложеше ли се да стоят на пост пред палатката на главнокомандващия, Квинт Серторий се отнасяше с нужното уважение и към това си задължение.

Когато се появи онзи лигурийски конник, чиято походка отдалеч издаваше, че е свикнал повече да язди, Квинт Серторий го загледа с нескрито любопитство. Не че видът му предразполагаше — в лице непознатият беше такъв, че само майка му би го нарекла красив, но все пак внимание заслужаваха масивните му гърди, които издуваха плетената ризница, бляскавите шпори, които звънтяха отзад на обувките за езда, и безупречно чистите кожени гащи, стигащи до коленете. Може и да миришеше на кон, но нали това му беше работата? Квинт Серторий не можеше да си представи другояче един конник — задаващият се насреща му беше самото въплъщение на онези люде, които, колкото и да се мият и търкат, пак цял живот ще миришат на коне.

Двамата кръстосаха погледите си и като че ли всеки се понрави на другия.

„Още не е окичен с декорации — каза си Квинт Серторий, — но пък и досега конницата не е имала къде да се отличи.“

„Малко ми се чини млад за тази работа — на свой ред го преценяваше Публий Вагиений, — но дава вид на истински войник… Само дето като на всеки римлянин, и на него му личи, че цял живот е ходил пеш — нямат вкус към конете тия хора, и това си е.“

— Публий Вагиений, от лигурийската конна дружина — представи се новодошлият. — Бих искал да говоря с Гай Марий.

— Какъв чин имаш? — попита Квинт Серторий.

— Прост войник.

— С каква цел идваш при началника?

— Предпочитам да остане в тайна.

— Главнокомандващият — любезно му обясни Квинт Серторий — няма навика да приема прости войници от спомагателните дружини, особено когато не са придружени от никого. Къде ти е трибунът, войнико?

— Той дори не знае, че съм тук — упорстваше Публий Вагиений. — Нали ти казвам, става дума за нещо секретно.

— Гай Марий е зает човек — не отстъпваше Квинт Серторий.

Новодошлият се опря с две ръце на масата пред младия трибун и се наведе толкова близо, че за малко да го усмърти с отровния си дъх на чесън.

— Слушай, млади ми господине. Ти само кажи на Гай Марий, че имам предложение, което ще му е от голяма полза — но да знаеш, че или ще ме приеме лично, или много ви здраве.

С мъка Квинт Серторий се сдържа да не се разсмее и като се стараеше да си придаде възможно най-сериозен вид, стана от стола си и се насочи към входа на палатката.

— Ти, войнико, чакай тук.

Палатката беше разделена на две от кожено платнище, изрязано по средата, за да се получи нещо като врата. Задното помещение представляваше жилището на Гай Марий, а предното — главната му квартира. Именно предното отделение заемаше по-голямата част от палатката, за да могат да се поберат в него масите, сгъваемите столове, купищата военни карти, дървените макети на обсадни машини, с които инженерите разиграваха евентуалното превземане на мулухатската планина, както и леснопреносимите етажерки, в които пълководецът подреждаше цялата си документация.

Гай Марий седеше на куриатния си стол от слонова кост от едната страна на голямата сгъваема маса, която беше превърнал в писалище, от другата страна на масата се бе настанил легатът Авъл Манлий, а между двамата — квесторът Луций Корнелий Сула. По всичко личеше, че точно в този миг са се заловили с най-омразната им работа, която би доставила истинско удоволствие за бюрократите, в чиито ръце беше държавната хазна — проверяваха сметки и се ровеха из счетоводните книги. Квинт Серторий знаеше, че това е само своеобразна предварителна проверка — ако ставаше дума за сериозна ревизия, тримата офицери щяха да повикат поне няколко писари да им помагат.

— Гай Марий, съжалявам, че ви прекъсвам работата — предпазливо се обърна към главнокомандващия Серторий, но нещо в гласа му накара и тримата мъже да вдигнат глави от сметките и да го изгледат изпитателно.

— Няма нищо, Квинт Серторий. За какво става дума? — усмихна се Марий.

— Ами, може да се окаже и чиста загуба на времето ви, но току-що дойде един войник от лигурийската конница, който настоява да се види лично с Гай Марий, но не благоволява да ми каже защо.

— Войник от лигурийската конница — повтори бавно Марий. — И какво има да ми съобщи трибунът му?

— Не е трибунът, той дори не се е консултирал с него.

— Аха, значи, голяма тайна… — не откъсваше поглед от лицето му. — Защо мислиш, че трябва да приема този човек, Квинт Серторий?

Младежът плахо се усмихна.

— Ако наистина можех да ти отговоря, значи тази работа е твърде лесна за мен. Право да си кажа, нямам представа. Но… не знам, може би греша… мисля, че ще е добре да го приемеш, Гай Марий. Някакво вътрешно чувство ми го подсказва.

Марий остави листа, който държеше, върху другите и му рече:

— Добре тогава, покани го да влезе.

Дори срещата с висшето началство не разколеба увереността на Публий Вагиений. За миг той спря, докато очите му свикнат със сумрака в палатката, но по лицето му не се изписа ни най-малко смущение.

— Това е Публий Вагиений — представи го Серторий и понечи да се върне на поста си.

— Стой тук — спря го Марий. — Е, сега, Публий Вагиений, какво толкова важно имаш да ми кажеш?

— Много неща — спокойно му отвърна той.

— Ами тогава давай!

— Всичко, когато му дойде времето! — невъзмутимо го пресече Публий Вагиений. — Работата е там, че не знам откъде да започна. Дали с информацията, която имам, или с деловото предложение, което мога да ви направя?

— Едното свързано ли е пряко с другото? — попита Авъл Манлий.

— Във всяко отношение.

— Тогава нека чуем първо деловото ти предложение — подкани го Марий с безизразно лице. — Обичам загадките.

— Охлюви — обясни с една-единствена дума Публий Вагиений.

Четиримата римляни го изгледаха учудено, но никой не проговори.

— Моето делово предложение — започна той — са охлювите. Но не обикновени охлюви, а най-големите, най-сочните, каквито сте виждали някога!

— И затова ли смърдиш на чесън? — обади се Сула.

— Да, не мога да ги ям без чесън.

— И какво общо имаме ние с тези охлюви? — чудеше се Марий.

— Искам концесия — мина по същество Вагиений, — както и да ме свържете с хора в Рим, на които да пласирам стоката си.

— Разбирам. — Марий изгледа Манлий, Сула и Серторий. Никому не беше до смях. — Добре, имаш я твоята концесия, предполагам, че някой от нас ще успее да те свърже, с когото трябва. А сега каква информация си научил, която да ни е от полза?

— Открих път до крепостта.

Сула и Авъл Манлий чак подскочиха.

— Открил си път до крепостта? — повтори бавно Марий.

— Точно така.

Марий се изправи.

— Ще ми го покажеш, нали?

Но Публий Вагиений не беше склонен да бърза.

— Ще ти го покажа, Гай Марий, ще ти го покажа! Но не и преди да сме свършили с охлювите ми.

— Не мислиш ли, че те могат да почакат? — изгледа го леко заплашително Сула.

— Не, Луций Корнелий, не могат! — възрази му Публий Вагиений, с което искаше, освен другото да покаже, че знае поименно цялото висше командване. — Работата е там, че пътят към върха на планината минава точно през участъка с охлювите. А този участък си е само мой! Да знаехте само какви охлюви има там! Най-хубавите в цял свят. Ето, вижте!

И той развърза торбичката си, която дотогава беше висяла напряко на дългия му кавалерийски меч, отвори я и внимателно извади черупка от охлюв, дълга не по-малко от двайсет сантиметра, която постави върху писалището на Марий.

Всички мълчаливо впериха погледи в странния предмет. Плотът на масата беше хладен и гладък, така че след минутка-две охлювът се размърда — очевидно беше гладен. Сетне плахо се показа. Отначало представляваше безформена маса от лигава плът, после от едната страна полека-лека се оформи нещо като опашка, която предпазливо опипваше повърхността на масата, а от другата сякаш из нищото изникнаха рогцата. След като се преобрази, охлювът лакомо се нахвърли върху листата, в които Публий Вагиений го беше увил.

— Това се казва охлюв! — възкликна възхитен Гай Марий.

— И аз така мисля — съгласи се смаяният Квинт Серторий.

— С екземпляри като този можем да нахраним цяла армия — обади се Сула, който беше капризен спрямо храната и както не ядеше гъби, така и не обичаше охлюви.

— Точно това имах предвид! — разпери ръце Публий Вагиений. — Точно това! Хич не искам ония лакоми ментуле — тук околните се направиха, че не са чули, — да ми крадат охлювите! Там, горе, има стотици като този, но пратете петстотин войници и свърши се с тях! А аз смятам да ги пренеса на някое сигурно място, близо до Рим, където да ги развъждам. Затова не ми се иска хубавото ми охлювно находище да бъде нападнато от цял легион римски войници. Държа да получа своята концесия и никой от ония куни в армията да не ми пипа охлювите!

— Прав си, цялата ни армия е пълна с куни — съгласи се Марий, сякаш и той имаше същото мнение за легионерите си.

— Сега се сещам — заговори с провлечения си глас Авъл Манлий, умишлено подчертавайки аристократичния си акцент, — че мога да ти бъда от полза, Публий Вагиений. Имам един клиент от Тарквиния — нали се сещаш, в Етрурия, който преди време смяташе да се захване с твърде доходоносна търговийка на пазара Купеденис — нали се сещаш, в Рим — щеше да продава охлюви. Казва се Марк Фулвий. Е, сам разбираш, че не е от патрициите Фулвии. Та той ме помоли да му услужа с малко пари, докато работата потръгне. Това беше преди няколко години, а доколкото знам, нещата му вървят добре. Като гледам този прекрасен охлюв — наистина е прекрасен, Публий Вагиений, — струва ми се, че клиентът ми би се радвал да сключи сделка с теб.

— Съгласен, Авъл Манлий — охотно прие предложението му войникът.

— А сега ще ни покажеш ли пътя до крепостта? — не можеше да се стърпи Сула.

— След малко, след малко — спря го Вагиений и се обърна отново към Марий, който си връзваше обувките. — Нека първо главнокомандващият да, ми даде думата си, че охлювите ми няма да пострадат.

Марий свърши с обуването и погледна войника право в очите, сетне заяви:

— Публий Вагиений, ти си от онези хора, които най-много уважавам! Способен си да съчетаеш неугасимия патриотизъм на смелия войник с трезвия разум на смелия предприемач. Няма защо да се безпокоиш, имаш думата ми, че никой няма да бутне с пръст твоите охлюви. А сега, ако обичаш, заведи ни до пътя, който си открил.

Повикаха главния инженер и всички яхнаха конете, за да огледат тайнственото място. Вагиений яздеше по-представителния от двата си коня; Гай Марий също беше подбрал по-хубавия от своите, нищо че животното не беше в първа младост и участваше повече в паради, отколкото в сражения; Сула бе предпочел да се качи на муле — още не беше свикнал с конете, а Авъл Манлий, Квинт Серторий и инженерът си подбраха от товарните коне в обоза.

Според инженера кладенецът на вулкана нямаше да представлява особена трудност.

— Лесна работа — рече той, като погледна над себе си. — Има място, ще построим стълба догоре.

— Колко време ще отнеме? — попита Марий.

— Ами по някаква случайност в обоза имам няколко каруци с греди и дъски. Ако се заловим здраво за работа, за две денонощия ще свършим — направи си сметката инженерът.

— Тогава хващайте се още начаса — нареди Марий и изгледа Вагиений с неприкрито възхищение. — Майка ти да не е коза, че си успял да изкатериш това чудо?

— Планинар съм, това е — скромно заяви той.

— Е, докато стълбата бъде построена, можеш да си спокоен за охлювите си — рече Марий, докато мъжете се връщаха при конете си.

Пет дни по-късно мулухатската крепост падна в ръцете на Гай Марий, заедно с купища сребърни монети, сребърни кюлчета и стотици таланти злато; войниците се натъкнаха и на две малки ковчежета, едното, от които беше пълно с най-изящните и най-яркочервени карбункули, които човек можеше да види, а другото — с някакви непознати за римляните скъпоценни камъни, представляващи дълги, естествено оформили се кристали, грижливо полирани, за да си проличи наситенорозовият им цвят в единия край и тъмнозеленият в другия.

— Това си е цяло състояние! — възкликна Сула, като поднесе към светлината един от двуцветните камъни, наричан от местните хора лихнитес.

— Наистина, наистина! — задъхваше се от радост Марий.

Колкото до Публий Вагиений, той беше декориран пред погледите на цялата армия с пълния комплект от деветте фалери, излети от чисто сребро. Те представляваха кръгли медальони, украсени с барелефи и прикрепени един към друг с инкрустирани със сребро връвчици в три наниза — така притежателят им спокойно можеше да ги носи на гърдите си, върху бронята или плетената ризница. Безсъмнено Публий Вагиений се почувства дълбоко поласкан от оказаната му чест, но много повече го радваше фактът, че Гай Марий беше удържал на думата си и бе предпазил участъка с охлювите от хищните ръце на легионерите, нареждайки да бъде издигната ограда от двете страни на пътеката, водеща до върха на планината. Въпросната ограда беше предвидливо покрита с животински кожи, така че никой войник не научи какъв деликатес се крие сред папратите в пещерата. А когато крепостта беше завзета, първата работа на Марий бе да заповяда тайната стълба да бъде съборена. Авъл Манлий прояви достойнство, като прати писмо до своя клент-плебей Марк Фулвий, уреждайки му голяма сделка с Публий Вагиений, естествено, след като африканската война свършеше и той се уволнеше от армията.

— И все пак не забравяй, Публий Вагиений — пошушна му Марий, докато му окачаше деветте сребърни фалери, — че и ние четиримата очакваме в бъдеще награда за почтеността си — безплатни охлюви за трапезата ни, а за Авъл Манлий дори допълнително.

— Става — съгласи се на драго сърце Публий Вагиений, който за огромна своя тъга все повече се убеждаваше, че откакто го е хванал гастритът, любовта му към охлювите си е отишла безвъзвратно. Сега не му оставаше нищо друго, освен да гледа на тях като на свое препитание, а това значеше, че му предстои да се бори със зъби и нокти за тях.

В края на секстилис римската армия вече беше потеглила обратно на изток, оставяйки зад себе си нумидийската граница и нападайки хищно навсякъде по пътя си житната реколта, чието време тъкмо беше дошло. Визитата, която легионите бяха на крачка да направят на цар Бокх и неговите владения, даде желания ефект; убедил се веднъж завинаги, че щом превземе Нумидия, Марий няма да се спре пред нищо, за да завладее и Мавритания, той се видя принуден отново да застане на страната на зет си Югурта. Затова свика войските си при река Мулухат, където след заминаването на Марий го чакаше Югурта, и заедно те си възвърнаха планинската крепост.

Царете се впуснаха след римските легиони на изток, без да бързат да нападат, внимавайки да не се приближат повече от необходимото. Чак когато Марий достигна на около сто и петдесет километра от Цирта, двамата владетели се опитаха да нанесат своя удар.

Падаше здрач и римската армия трескаво устройваше лагер за през нощта. Но дори в момент като този враговете не можеха да се надяват да изненадат напълно легионите, защото Марий беше свикнал да обгражда всяко действие на войниците си с изключително внимание и предпазливост. Земемерите вече бяха определили точките на четирите ъгъла, ориентировъчните колове бяха забити и цялата армия се беше прибрала в границите на бъдещия лагер. Нямаше легионер, който да не знае къде ще спи и къде ще трябва да застане за вдигането на палисадите. Без никаква суматоха, без никакво суетене центуриите се събираха на кохорти, кохортите — на легиони, а легионите заемаха определените им по устав сектори в строящия се лагер. Обозът и животните също бяха прибрани в очертанията на лагера, всички онези, които не носеха оръжие, отговаряха за животните и каруците в центуриите и с педантична точност нареждаха и едните, и другите така, че хем на добитъка да му е широко, хем да не се пречка на хората. Въоръжени с кирки и лопати, както и със зачислените им колове, войниците, без да свалят броните и да изваждат мечовете и ножовете от коланите, се строиха по границите на лагера и се заеха с вдигането на палисадата. Копията им стояха забити в земята, а щитът — облегнат върху тях; шлемовете се закачаха за подбрадниците върху копията и горната част на щита, така че вятърът да не ги събори; по този начин всеки легионер можеше да си върши работата спокойно, уверен, че оръжието му е винаги под ръка.

Пратените в околността съгледвачи така и не усетиха дебнещия неприятел и след като се върнаха да доложат, че всичко е спокойно, се заловиха като всички останали да устройват лагера. Слънцето вече беше залязло. В кратките минути преди да падне пълен мрак, нумидийци и мавританци, възползвайки се от последните слънчеви лъчи на хоризонта, се появиха иззад близкия планински рид и се спуснаха като лешояди върху наполовина построения лагер.

Сражението започна в пълен мрак, което беше от огромно неудобство за римляните, така и неразбрали откъде са се появили враговете. Известно време заради изненадата войските на Югурта и Бокх имаха превес, но щом Квинт Серторий успя да внесе ред в спомагателните отряди и щом от вътрешността на лагера се запалиха достатъчно факли, за да се освети полесражението, Марий вече можеше да си направи сметка какво точно става около него и как трябва да прегрупира войските си. Сула имаше доста случаи да се отличи с храбростта и решителността си, вдъхвайки смелост на онези, които бяха склонни да побегнат, появявайки се като по магия навсякъде, където имаха най-много нужда от него. Всъщност едва тази вечер му се предоставяше случай да прояви своята вродена способност на стратег — да напипва слабите места на войската си, преди те още да са се проявили. Разгорещен, с окървавен меч в ръка, Сула се биеше като истински ветеран — смел, когато напада, предпазлив, когато се отбранява, неудържим, когато го притиснат.

Около осмия час на нощта победата бе завоювана от римляните. И нумидийци, и мавританци се оттеглиха в завидно стройни редици, но оставяйки на бойното поле хиляди трупове, докато Марий беше изгубил изненадващо малко хора.

На сутринта римската армия се стегна отново за поход. Марий много правилно беше решил, че сега не е моментът да дава почивка на войниците си. Мъртвите бяха кремирани, докато труповете на избитите врагове бяха оставени за храна на лешоядите. Този път легионите се построиха в карета, колоната се скъси значително, а конницата се раздели на две равни части. Мулетата на центуриите и обозът се движеха между конниците. Ако по време на похода римляните бъдеха нападнати повторно, на тях им беше достатъчно просто да насочат копия по посока на нападението, докато само с едно обръщане конницата щеше да защити и двата фланга едновременно. Всеки войник беше сложил шлема на главата си, без да забравя да му закачи боядисания плюмаж от конски косми, държеше щита си без предпазната кожа и носеше и двете си копия на рамо. Докато легионите стигнеха Цирта, никой не биваше и да помисля за отпускане.

На четвъртия ден, сиреч няколко часа, преди Мариевата армия да стигне Цирта, двамата царе отново нападнаха. Този път обаче Марий бе подготвен. Легионите бързо се построиха в карета, всяко от които заемаше своето място в друго по-голямо, а по средата се прибираха обозът и невъоръжените. Каретата се строяваха в две редици, предната клекнала, задната — права, за да се оздрави до крайна степен защитата. Както винаги, и сега Югурта разчиташе най-много на огромната си нумидийска конница, която трябваше като вълна да помете римските предни линии. Великолепни ездачи, нумидийците не използваха седло и юзди, нито носеха доспехи, а разчитаха на силата и бързоподвижността си, на храбростта и невероятното боравене със смъртоносните си леки копия и дълги мечове. Но нито нумидийската конница, нито тази на цар Бокх можаха да пробият през римските карета, за да достигнат уязвимия им център. Не можеха да им помогнат и пешаците, които напразно се хвърляха върху копията на легионерите, успели да удържат и най-силните напори на неприятеля.

Сула се биеше в предната редица, защото Марий можеше спокойно да командва сам, а почти не съществуваше вероятност от изненади. Но когато пехотата на Югурта най-после се разпръсна под ударите на римляните, именно Сула беше този, който поведе легионите в атака, следван плътно от младия Серторий.

Само отчаянието, обзело Югурта още преди битката, и надеждата, че с един удар би могъл да се отърве веднъж завинаги от призрака на Рим, го накараха да се забави толкова с отстъплението. Когато най-после си даде сметка, че и тази битка е загубена, вече беше твърде късно да изтегли войските си, и пред нумидийци и мавританци нямаше друг избор, освен да се бият до последна капка кръв срещу римляните, които вече предвкусваха победата. Затова и накрая разгромът им беше пълен. И нумидийската, и мавританската армии бяха практически унищожени, повечето войници загинаха на бойното поле, а Югурта и Бокх трябваше да се спасяват с бягство.

Марий влезе в Цирта начело на дълга колона от изтощени до смърт войници, но дълбоко в душата си всеки римлянин ликуваше; дори и последният строевак си даваше сметка, че с тази битка голямата война в Африка е свършила. Трето генерално сражение нямаше да има… Този път Марий разквартирува легионите си вътре в града от страх да не ги изложи на ненужна опасност, ако ги остави пред стените. Легионерите щяха да бъдат настанени по домовете на нещастното цивилно население, пак то щеше на другия на ден да разчисти бойното поле, да изгори купищата трупове на своите сънародници и да пренесе в града убитите римляни, за да получат своето заслужено погребение.

На Квинт Серторий се падна тежката задача да се погрижи за всички воински отличия, които Марий смяташе да раздаде при тържествения сбор на легионите след привършването с погребалните церемонии; пак на него се падна и цялостната организация на събитието. Тъй като преди това никога не бе имал случай сам да присъства на подобна церемония, той въобще нямаше представа точно какво трябва да направи, но природната му интелигентност и находчивостта му му помогнаха. Трябваше му само да намери някой центурион — ветеран, по възможност примус пилус и да го попита.

— Ето какво трябва да се направи, млади Серторий — започна да му обяснява един стар боец. — Най-напред ще отидеш да намериш всичките декорации на Гай Марий и ще ги изложиш на показ на площадката, от която ще говори той. Така всички ще разберат що за войник е бил самият главнокомандващ. Нашите пролетарии може и да са добри момчета, но досега са нямали представа за войнишкия живот, а пък и никой от тях не произхожда от семейство, където ще го научат на воински традиции. И откъде ще знаят дали самият Гай Марий е бил добър войник, или не? Аз самият знам! Но това е, защото съм воювал под командването на Гай Марий във всичките му кампании още от… Мисля, че от Нуманция насам.

— Но защо мислиш, че той ще реши да носи всичките си отличия? — хвана се за главата Серторий.

— Разбира се, че ще го стори, млади Серторий! — натърти ветеранът, който беше видял може би стотина битки в живота си и знаеше какво говори. — Та нали му носят късмет.

Оказа се прав. Когато го попитаха, Гай Марий си призна, че наистина никога не се отделя от воинските си отличия и ги е носил със себе си дори при похода до Мулухат. Това обаче явно го притесняваше и трябваше Серторий да му предаде думите на стария центурион за късмета, за да се отпусне.

Цяла Цирта се събра да наблюдава церемонията по раздаването на бойните отличия, пък и как иначе — цялата римска армия се беше строила за парад, върху сребърния орел на всеки легион, върху сребърната ръка на всяка манипула, върху платнения вексилум на всяка центурия беше окачен лавров венец. Всеки войник трябваше да носи получените отличия върху себе си, но понеже цялата армия се състоеше от новобранци, само някои от центурионите и шепа войници имаха ленти по ръцете, огърлия или медальони. Разбира се, Публий Вагиений не беше забравил да си окачи сребърните фалери.

Ала над всички безспорно се открояваше Гай Марий. Така си мислеше смаяният при вида на своя началник Квинт Серторий, докато чакаше да получи златен венец, задето се беше отличил на бойното поле в единична схватка с неприятел. Сула щеше да бъде удостоен със същото.

На високата платформа зад Гай Марий бяха окачени всички отличия, които беше получил за дългогодишната си военна служба. Имаше шест сребърни копия, задето на шест пъти беше убивал врагове в единична схватка; до тях екарлатово знаме — тъй нареченият вексилум, — извезано със злато и обшито със златни ресни, задето в други сражения беше убил по няколко души последователно в единични схватки; два овални щита, такива каквито се носели навремето, инкрустирани със сребро, задето не бе отстъпил нито крачка от завзета с мъка позиция. Останалите отличия Марий носеше върху себе си. За разлика от друг път, когато като висш офицер носеше обкована със сребро броня, сега си беше сложил най-проста броня от втвърдена кожа, за да се открояват по-добре всичките му фалери с техните обшити със злато ремъци. Имаше точно три комплекта от по девет фалера — два отпред и един отзад; около мишците и врата му стояха вързани с тънки въженца шест златни и четири сребърни торка; ръцете и китките му чак не се виждаха от безбройните златни и сребърни гривни — така наречените армили. Но най-голямо впечатление правеха венците. На главата си Гай Марий носеше Корона Цивика, венец от дъбови листа, който се даваше само на човек, спасил живота на другарите си и удържал завзетата при тяхното спасяване позиция до самия край на битката. Още два подобни венеца висяха върху две от сребърните копия, което означаваше, че той е бил награждаван с Корона Цивика поне три пъти в живота си; на други две копия стояха два венеца за забележителна храброст — и двата бяха изковани от чисто злато във формата на лаврови листа; на петото копие висеше Корона Муралис, златен венец със силует на крепостна стена, който се даваше на човека, прехвърлил се пръв през стената на обсадена вража крепост; а на шестото се виждаше Корона Валарис, златен венец, връчван на онзи, който пръв си пробие път във вражия лагер.

„Какъв човек!“ — мислеше си Квинт Серторий, като се мъчеше да запечата в паметта си всички отличия, получени от Гай Марий. Да, единствените бойни отличия, до които той не бе могъл да достигне, бяха морският венец, който се даваше на отличилия се по време на морско сражение — в каквото Марий никога не бе взимал участие, — и Корона Граминея, простият наглед венец, изплетен от най-обикновена трева, даван само на онези, спасили единствено с помощта на собствената си храброст или инициатива цял един легион, или дори цяла армия. През цялата вековна история на републиката венец от трева бе връчван само на няколко души — от легендарния Луций Сикций Дентат, който беше насъбрал не по-малко от двадесет и шест различни венци, но само една Корона Граминея, до Сципион Африкански по време на втората война срещу Картаген. Серторий се намръщи, опитвайки се да си припомни имената на останалите. О, да, Публий Деций Мус, който се бе проявил при Първата самнитска война! И Квинт Фабий Максим Верукозис Сенатор, спечелил своя венец заради това, че нито за миг не се беше отделял от армията на Ханибал по време на дългогодишния му поход из цяла Италия, лишавайки го от възможността да нападне самия Рим.

Дойде ред на Сула да получи своя златен венец заедно с пълния комплект от девет фалера за проявената храброст по време на първото от двете сражения срещу африканските царе. Изглеждаше предоволен, дори — би казал Серторий — сякаш пред очите на всички бе пораснал. Квинт Серторий беше чувал за Сула, че е студен човек, че в него имало някаква кръвожадна жилка; но нито веднъж за тези дълги месеци, прекарани в Африка, младежът не бе открил доказателство за подобни обвинения. Пък и ако те бяха истина, щеше ли Гай Марий да се отнася с такава топлота към него, щеше ли да го има за свой любимец? Разбира се, Квинт Серторий не можеше да проумее, че когато всичко е наред, когато животът е нещо забавно и когато пред човек стоят достатъчно предизвикателства — умствени и физически, — всеки би могъл, макар и временно, да погребе дълбоко в душата си студенината и жестокостта; пък и как младок като него да разбере, че не Гай Марий е онзи, пред когото един благоразумен, а Сула беше много повече от благоразумен, човек би се разкрил напълно, особено тъмните и низки черти на характера си. В действителност, откакто Гай Марий го посочи за свой квестор, Луций Корнелий Сула се мъчеше във всичко да показва само най-добрите си страни — а досега не бе имало случай това да се окаже трудна работа.

— А, тук! — подскочи Квинт Серторий. Толкова дълбоко се беше замислил, че не беше чул да извикват името му и се наложи робът му да го сръга в ребрата, за да го върне на земята. Трябва да отбележим, че робът на Квинт Серторий се гордееше със своя господар не по-малко, отколкото самият Квинт Серторий се гордееше със себе си, ако не и повече. Сега любимият му господар трябваше да се качи на подиума, където великият Гай Марий щеше да му положи златния венец на главата. След това цялата армия щеше да го поздрави с бурните си възгласи и той щеше да стисне ръцете на Гай Марий и Авъл Манлий.

След като всички медальони, гривни, огърлия и знамена бяха раздадени и след като някои от кохортите получиха групови отличия под формата на златни и сребърни венци за щандартите, Гай Марий взе думата.

— Отлично свършена работа, войници — пролетарии! — извиси се гласът му над смаяните получатели на отличия. — Вие доказахте, че сте по-храбри и от храбрите, по-настойчиви от настойчивите, по-трудолюбиви от трудолюбивите и по-съобразителни от съобразителните! Вижте колко много от доскоро голите прътове на щандартите и знамената ви сега са окичени с венци — венци, заслужени от вас и само от вас! Когато се върнем в Рим, за да триумфираме, нашите съграждани ще имат с какво да напълнят очите си! И нека в бъдеще никой римлянин не се осмели да твърди, че бедняците в Рим не обичат достатъчно своята родина, за да печелят битки в нейно име!

В началото на ноември, когато започваха да падат първите дъждове, в Цирта пристигна пратеничество от страна на мавританския цар Бокх. Марий остави посланиците да почакат няколко дни, без да обръща никакво внимание на молбите им да бъдат приети спешно.

— Ще омекнат като възглавници — закани се той пред Сула, когато най-после благоволи да ги приеме.

— Никога няма да простя на цар Бокх — започна без заобикалки Марий, щом пратениците бяха въведени при него, — така че спокойно можете да си вървите у дома! Само ми губите времето.

Говорителят на делегацията беше не друг, а по-малкият брат на царя, на име Богуд. Княз Богуд пристъпи бързо напред и преди Гай Марий да е заповядал на ликторите да отпъдят нежеланите натрапници, се обърна умолително към него:

— Гай Марий, Гай Марий, брат ми много добре си дава сметка какво голямо престъпление е извършил, влизайки във война с Рим! Не иска прошка, нито дори настоява, както преди, да препоръчаш пред римския Сенат и народ да бъде възстановен в качеството си на приятел и съюзник на римския народ. Единствената му молба е да пратиш напролет двама от висшите си легати в двора му в Тингис, отвъд Стълбовете на Херкулес. Там ще им обясни най-подробно защо се е осмелил да влезе в съюз цар Югурта, а от тях би се надявал само да го изслушат, без дори да се водят преговори. Няма нужда да казват нищо в отговор — единственото, за което той ще ги помоли, е да съобщят на теб какво са чули и ти да решиш как да отговориш. Би ли направил, коленопреклонно те моля, подобна услуга на моя брат, царя?

— Какво, да пратя двама от най-полезните си помощници чак в Тингис точно когато дойде време за военни действия? — правеше се на неразбиращ Марий. — В никакъв случай! Това, което мога да направя за царя, е да пратя хората си не по-далеч от Салда.

Ставаше дума за малък пристанищен град, недалеч от морското пристанище на Цирта Рузикаде.

Цялата делегация вдигна ръце в нескрит ужас.

— Но това е невъзможно! — извика уплашено Богуд. — Брат ми, царят, иска на всяка цена да избегне евентуална среща с цар Югурта!

— Тогава Икозиум — предложи Марий друго нумидийско пристанище, на около триста километра западно от Рузикаде. — Ще пратя висшия си легат Авъл Манлий и квестора си Луций Корнелий Сула, но не по-далеч от Икозиум… Само че веднага, княз Богуд, не напролет.

— Невъзможно! — отново разпери ръце Богуд. — Царят се намира чак в Тингис!

— Глупости! — сряза го презрително Марий. — В момента той е на нумидийска земя и бърза да се върне в царството си, за да си ближе раните. Ако пратите веднага някой бърз ездач при него, мога да ви гарантирам, че цар Бокх ще стигне до Икозиум по същото време, по което ще пристигнат и пратениците ми по море — изгледа той страховито Богуд. — Това е моето най-добро, всъщност единствено предложение. Или го приемете, или ми се махайте веднъж завинаги.

Богуд беше хванат натясно. Когато два дни по-късно Авъл Манлий и Сула се качиха на кораба за Икозиум, мавританските пратеници ги придружиха, без да забравят преди това да пратят въпросния бърз пратеник, който да настигне жалките останки от войската на мавританския цар, оцелели след поражението при Цирта.

— Както предрече, той вече ни чакаше в пристанището, когато пристигнахме — доложи Сула на началника си месец по-късно, щом се прибра от Икозиум.

— Къде е Авъл Манлий? — попита Марий.

Сула му смигна съучастнически:

— Не се почувства добре, та затова реши да се върне по суша.

— Нещо сериозно?

— Никога не съм виждал по-лош моряк — отговори му той, след като се позамисли.

— Бре, не съм го знаел! — чудеше се Марий. — Предполагам, че при това положение само ти си си отварял добре ушите за думите на царя.

— Така си е — усмихна се Сула. — Бокх е дребно и твърде симпатично човече. От многото сладки се е закръглил като топка. Прави се на много надут, но всъщност по природа е стеснителен и скромен.

— Тия двете вървят винаги ръка за ръка — рече Марий.

— Както и да е. Очевидно се страхува много от Югурта. И ако му дадем някакви гаранции, че нямаме намерение да го сваляме от престола му в Мавритания, мисля, че с радост ще започне да служи на интересите на Рим. Но Югурта постоянно го обработва.

— Югурта обработва всички. А ти спази ли условията на Бокх само да слушаш или му отвърна нещо?

— О, в началото го оставих да се наприказва — обясни Сула, — но накрая взех думата. Той се опита да си придаде царствен вид и да ме отпрати, но му заявих, че споразумението, което уж сме сключили, е изключително едностранно и че не си ни давал указания да не говорим.

— Какво му каза?

— Съобщих му, че ако иска да се прояви като умен и съобразителен цар, най-добре ще е да забрави за Югурта и отсега нататък да се придържа само към политиката на Рим.

— Той как го прие?

— Доста добре. Мисля, че като си тръгвах, настроението му се беше пооправило.

— Значи не ни остава нищо друго, освен да седим и да чакаме какво ще стане.

— Има и нещо, което научих за Югурта — допълни Сула. — Разбирам, че вече му е напълно невъзможно да набере нова войска. Дори гетулите са започнали да му отказват войници. Нумидия е изтощена от войната, а вече трудно ще се намери човек в цялата страна, независимо дали става дума за жител на богатите области или за номад от затънтените краища на юг, който да се надява и на най-малък успех срещу нас.

— Тогава няма ли направо да ни предадат Югурта?

Пратеникът поклати глава.

— Не.

— Голяма работа — озъби се заплашително Марий. — Догодина, Луций Корнелий! Догодина ще го пипнем.

Малко преди края на годината Гай Марий получи писмо от Публий Рутилий Руф, забавило се доста заради продължителната буря, застигнала кораба по пътя от Италия.

„Знам, че искаше двамата заедно да се кандидатираме за консули, Гай Марий, но ето, че ми се предостави великолепна възможност да опитам силите си сам и бих бил твърде глупав, ако не се възползвам от нея. Точно така, смятам да се кандидатирам за консул на идващите избори; още утре ще отбележат името ми в списъците. Навярно ти е пределно ясно, че напоследък не са много желаещите, или по-скоро осмеляващите се да желаят куриатните столове. Засега не се е появило името на някой по-известен. Предполагам се чудиш как така дори Квинт Лутаций Катул Цезар не се е кандидатирал. Ами той, както мнозина други, се е скрил в миша дупка тези дни. Дори за неосведомените е повече от ясно, че и той принадлежи на онази фракция, от години защищаваща консулите, отговорни за загубата на толкова много рижки войници. Досега най-обещаващият кандидат е не друг, а Новият човек Гней Малий Максим. Той е личност, която трудно бих упрекнал в нещо; със сигурност бихме могли да се разбираме… Но по-важното е, че ако Максим е най-добрата алтернатива, то тогава моите шансове са твърде големи. Както навярно вече знаеш, пълномощията ти в Африка вече са удължени за още една година.

В момента Рим е едно потискащо, скучно място; почти нямам какво да ти пиша, още по-малко да ти разкажа за някой скандал. Домашните ти са добре, малкият Марий е радост за всички; изглежда, че изпреварва възрастта си, защото толкова се е усъвършенствал в правенето на бели, че току-виж взел здравето на майка си. В крайна сметка нали затова се раждат момчетата? Тъстът ти Цезар обаче е хванал някаква болест. Разбира се, като истински Цезар той ще е последният да се оплаче от нея, но от доста време вече гласът му е спаднал и колкото и мед да му дават, пак не може да си го възвърне.

Май това са всички новини. Направо ужасно. За какво да ти пиша? Като гледам, дори един цял лист не съм могъл да съчиня. Ами тогава, нека ти разправя за племенницата си Аврелия. Сега пък се питаш откъде се взе тая Аврелия. И само от любезност се опитваш да прикриеш пълната си липса на интерес по въпроса. Както и да е, нищо не ти пречи да научиш нещичко за нея, пък и няма да те отегчавам. Сигурен съм, че дори и един италийски селянин без думичка гръцки като теб е чувал за Троянската Елена. Толкова била красива, че в цяла Гърция нямало цар, който да не мечтаел да я има за жена. Нещо подобно е и моята племенница. Толкова е красива, че всеки по-знатен римлянин крои планове как да се ожени за нея.

Всички деца на сестра ми Рутилия са хубави, но Аврелия е нещо изключително. Когато беше малка, я оплакваха заради необикновеното й лице — слабо, сурово, изобщо особено… Но сега тя навършва осемнайсет и същото това необикновено лице събира възторзите на всички.

Да си кажа правичката, винаги много съм я обичал. Но защо точно нея? Което си е истина, никога не съм изпитвал особена слабост към момичетата в рода си, дори към собствената си дъщеря и двете си внучки. Но обичта ми към Аврелия си има своите основания. И тези основания се крият в нейната робиня. Защото когато Аврелия навърши тринайсет, сестра ми и зет ми Марк Аврелий Кота решиха, не на дъщеря им е нужна отделна слугиня, която да не се откъсва от нея и да я следи навсякъде като куче — пазач. Затова купиха едно доста хубавичко момиче и го подариха на Аврелия. Тя обаче само след няколко дни се оплакала от робинята си и поискала друга на мястото и.

— Защо? — попитала сестра ми Рутилия.

— Защото е мързелива — рекла тринайсетгодишната ми племенница.

Без да кажат дума, родителите й отишли пак при търговеца на роби, който ги снабдявал, и след като прегледали много внимателно цялата му стока, спрели избора си на друго момиче. Но и то не се харесало на Аврелия.

— Защо? — попитала пак сестра ми Рутилия.

— Защото се има за по-умна от мен — оплакала хе Аврелия.

Върнали се родителите й за трети път при търговеца на роби — той самият се казва Спурий Постумий Гликон — и проверили от край до край пълния списък на стоката му с надеждата да намерят нещо наистина изключително. Трябва да отбележа, че и трите робини, които сестра ми и зет ми купили, били високообразовани, говорели свободно гръцки и изобщо притежавали твърде завидна езикова култура.

Но Аврелия не харесала и третата.

— Защо? — попитала сестра ми Рутилия.

— Защото нея повече я вълнуват мъжете; вече я видях на няколко пъти да прави мили очи на иконома — отговорила Аврелия.

— Добре тогава, иди и си избери сама робиня! — вдигнала най-после ръце майка й.

Когато Аврелия се върнала у дома заедно с избраното от нея момиче, цялото семейство едва не изпопадало от ужас. В къщата било влязло някакво си шестнайсетгодишно източено и кльощаво келтско девойче от племето на арверните с ужасно розово лице, сплескан нос, бледосини очи и грозно остригана коса (когато се видял в парично затруднение, предишният й господар продал косите и за перука). Но най-страшното у робинята безспорно били огромните й ръце и крака — такива не съм виждал не само в друга жена, но дори и в мъж. Наричала се Кардикса. Както знаеш, Гай Марий, винаги съм проявявал голям интерес към миналото и родната среда на робите, които купуваме и пускаме в домовете си. Винаги ми е правило впечатление, че ние, римляните, отделяме много повече внимание на менюто за семейното тържество, отколкото да разберем на какви хора поверяваме дрехите си, децата си, репутацията си, самите себе си. И естествено, че нямаше как да не отдам заслуженото на Аврелия, задето беше спряла погледа си тъкмо на това грозно момиче Кардикса, защото изборът й беше много мъдър. Аврелия не искаше просто някоя хубавица, която да говори гръцки като гъркиня (че коя не го говори?) и да бъде забавна събеседница; не, на нея и трябваше жена, предана и лоялна, която да знае и да работи много, да се подчинява и да не мисли за себе си повече, отколкото за господарката си.

Реших, че няма да е зле, ако се поразровя в миналото на Кардикса, но задачата се оказа твърде лесна, защото Аврелия вече беше проучила всичко за момичето и трябваше само да я попитам. Кардикса била продадена още четиригодишна в робство заедно с майка си, когато Гней Домиций Ахенобарб завладял земите на арверните и основал нашата провинция в Трансалпийска Галия. Скоро след като двете пристигнали в Рим, майката се споминала — навярно се е поболяла от мъка по родината. Детето трябвало само да се грижи за себе си и започнало, както изглежда, да помага, с каквото може в домакинството — носело нощните гърнета, възглавници, такива неща. След като започнало да губи детската си хубост и се разбрало на какво чудовище ще заприлича, господарите започнали да го гледат с лошо око и да го прехвърлят от семейство в семейство, без да го задържат никъде за по-дълго. Един от бившите собственици на девойката я изнасилил още докато била на осем, друг имал навик да я бие с камшик всеки път, щом жена му се оплачела; трети пък я изучил на четмо и писмо само за да прави компания на дъщеря му, която не била прилежна ученичка. И така, докато не срещнала Аврелия.

— Сигурно си изпитала съжаление към бедното момиче и си поискала да го вземеш вкъщи, където да се отнасят с него човешки — рекох на Аврелия.

И ето, Гай Марий, сега ще разбереш защо толкова обичам племенницата си, повече дори от родната си дъщеря.

Думите ми не й харесаха никак. Тя се отдръпна назад като змия, която се готви да нападне, и просъска:

— Ни най-малко! Съжалението е хубаво нещо, вуйчо Публий, или поне така казват книгите, както и родителите ми. Но трудно бих си взела робиня само от съжаление и съчувствие към нея! Това, че животът на Кардикса е бил тежък и изпълнен с неприятности, не е по моя вина и следователно не е и моя грижа. Не съм аз тази, която трябва да се чувства морално задължена да я спасява от незавидната и участ. Избрах Кардикса, защото съм сигурна, че ще се покаже вярна, трудолюбива, покорна и че във всичко ще мога да разчитам на нея. Хубавата опаковка не значи, че и подаръкът си струва.

Е, признай си, Гай Марий, не би ли обикнал и ти, поне малко, подобно създанийце? И пак повтарям, тогава тя беше само на тринайсет! Това, което обаче и досега ми се струва най-странно, е, че колкото и с ужасния си език да съм създал у теб впечатлението, че в онзи миг тя е говорила като самодоволен, лишен от чувства глупак; всъщност у нея нямаше нищо самодоволно, нито безчувствено. Просто племенницата ми е трезвомислещ човек, Гай Марий! А ти самият колко жени познаваш да притежават този рядък дар на природата? Всички около мен изгарят от желание да я имат за жена, но най-вече заради красотата й, хубавата й фигура и парите на баща й. Ако зависеше от мен, бих я дал само на онзи, който успее да оцени способността й да разсъждава като истински мъж и римлянин. Как обаче да разбере човек кой от всичките кандидати е достоен за нея? Това е въпрос, който от известно време всички в рода си задаваме.“

Когато прочете писмото, Гай Марий го остави на писалището и мигом извади перо и лист, за да му отговори. Без да се замисля, потопи перото в мастилницата и започна да драска по пергамента.

„Не ще и дума, че те разбирам, Публий Рутилий! Давай смело и не се колебай! Гней Малий Максим ще има нужда от помощ, а кой друг е по-подходящ за консул от теб? Колкото до племенницата ти, защо просто не я оставите сама да си избере съпруг? Щом се е показала толкова благоразумна с робинята си, едва ли ще сбърка и с мъжа си. Да ти кажа честно, не виждам за какво ви е да се тревожите. Луций Корнелий ми се похвали, че му се е родил син, но доколкото знам, научил е новината не от Юлила, а от Гай Юлий. Ще ми направиш ли услугата да държиш под око тази млада хубостница? Убеден съм, че що се отнася до трезвото мислене, Юлила е самата противоположност на племенницата ти, а пък нямам кого друг да помоля да се интересува от нея. В крайна сметка не мога да искам от баща й да я надзирава вместо мен. Благодаря ти, че ми пишеш за болестта на Гай Юлий. Надявам се, когато получиш писмото ми, вече да си консул.“

6

Година шеста (105 г. пр.Хр.)

В консулството на Публий Рутилий Руф и Гней Малий Максим

Още не можеше да се каже, че Югурта се е превърнал в беглец в собствената си страна, но населението на нейните по-богати и по-гъсто населени области, както и цялата източна част вече се беше примирило веднъж завинаги с призрака на римските легиони и никой не си правеше илюзии, че Нумидия ще се спаси от опеката на Рим. Тъй като Цирта се намираше в самия център на необятната страна, Марий счете за по-благоразумно да не връща войската си в Утика, ами да презимува в нумидийската столица. Жителите на Цирта никога не бяха проявявали кой знае каква привързаност към своя цар, но Марий добре познаваше Югурта и разбираше, че притиснат до стената, той ще покаже най-доброто, на което е способен; дори не бе изключено, ако с някой ловък ход спечелеше отново сърцата на поданиците си. Затова римляните биха допуснали грешка, ако оставеха Цирта свободно да определя отношенията си със злополучния си владетел. В Утика беше оставен само Сула, комуто беше връчено управлението на Римска Африка, а Авъл Манлий беше освободен от служба, за да може да се прибере в Рим. Манлий взе и двамата синове на Гай Юлий Цезар, въпреки нежеланието им да напускат Африка. Писмото на Рутилий беше смутило Марий и той изпита някакво смътно предчувствие, че ще е най-добре Цезар да види синовете си възможно най-скоро.

През януари мавританският цар Бокх най-сетне се накани да вземе може би най-важното решение в целия си живот; въпреки кръвните си и сватовски връзки с Югурта, той официално щеше да се обяви за римски съюзник — разбира се, ако Рим благоволеше да го приеме за такъв. Затова отиде лично от Йол в Икозиум, където два месеца по-рано бе разговарял със Сула и сполетяния от морска болест Манлий, и от там изпрати поредното посланичество до Марий. За негова зла участ не бе предвидил, че той няма да презимува в Утика, вследствие на което делегацията му заобиколи целта си и минавайки от север на Цирта и съответно на Гай Марий, се запъти право към римската провинция.

Мавърската делегация се състоеше от петима души, единият, от които отново бе по-малкият брат на цар Богуд, а друг — един от синовете му, но те не си придаваха важност, нито се придружаваха от въоръжен ескорт; баща им не искаше да си създава излишни неприятности с Марий или да дава повод да се мисли, че намеренията му са враждебни. Освен това подобна малка групичка по-лесно би убягнала от погледа на Югурта.

Членовете на пратеничеството бяха предрешени като пътуващи преуспяващи търговци, които след успешното завършване на търговския сезон бързат да се приберат у дома; което естествено ги правеше прицел на бандите въоръжени разбойници, възползвали се от политическото раздробяване на Нумидия и неспособността на царя да сложи какъвто и да е ред, за да се обогатят лесно и за чужда сметка. Докато скромната делегация прекосяваше река Уб, на юг от Хипо Региус, тя има нещастието да се сблъска с шепа главорези, които само дето не свалиха дрехите от гърбовете на хората; дори робите и слугите бяха отведени, за да бъдат препродадени на някой далечен пазар.

Квинт Серторий, който представляваше рядък пример на интелигентен военен, беше останал да помага на Марий, така че Сула трябваше да се задоволи с услугите на офицери, далеч по-несъобразителни и ненаблюдателни. Давайки си ясно сметка за това, той бе придобил навика да хвърля по някой и друг поглед на живота пред двореца в Утика и за късмет на мавърската делегация, която от известно време безуспешно се мъчеше да си изпроси аудиенция при римския управител, се заинтересува какви са тези покрити с прах люде, вдигащи толкова шум.

— Но ние трябва да говорим с Гай Марий! — настояваше княз Богуд. — Уверявам ви, че сме пратеници на мавританския цар Бокх!

Сула разпозна поне трима от скупчилите се пред входа чужденци и бързо се завтече насреща им.

— Пусни ги бе, глупак такъв — тросна се той на дежурния трибун, сетне любезно хвана княз Богуд под ръка, защото отдалеч се виждаше, че краката му едва го държат. — Няма нужда, княже, обясненията ще ги оставим за по-нататък — прекъсна той новодошлия веднага щом онзи си отвори устата. — Сега всички се нуждаете от баня, чисти дрехи, храна и почивка.

Няколко часа по-късно Богуд му разправи с подробности историята си.

— Уви, да дойдем тук, ни костваше много повече време, отколкото си правехме сметка в началото — заключи той, — и се страхувам брат ми да не се отчаял съвсем. Можем ли да видим Гай Марий?

— Гай Марий е в Цирта — малко ехидно му отвърна Сула. — Според мен най-добре ще е, ако ми кажеш какво иска царят, а пък аз ще пратя писмо до Цирта. Иначе ще се забавите още повече.

— Всички ние сме кръвни роднини на царя — рече Богуд, — който моли Гай Марий да ни прати в Рим, където лично да изпросим от Сената владетелят ни да бъде приет отново да служи на Рим.

— Разбирам — кимна Сула и стана от стола си. — Княз Богуд, сега не ти остава нищо друго, освен да чакаш. Всичко в двореца е на твое разположение. Веднага ще пиша на Гай Марий какви са предложенията на владетеля ви, но се страхувам, че ще трябва да изчакаме няколко дни за отговора.

Четири дни по-късно в Утика наистина пристигна писмо от Гай Марий, което гласеше:

„Просто да не повярваш! Това може да се окаже твърде полезно, Луций Корнелий. Трябва обаче да бъда изключително предпазлив. Новият първи консул Публий Рутилий Руф ми съобщава, че скъпият ни приятел Прасчо Метел Нумидик се е заел с тежката задача да разгласи навсякъде намеренията си да ме даде под съд за корупция, злоупотреби и надвишаване пълномощията ми на провинциален управител. Затова преди всичко не бива да създаваме каквато и да е почва за подозрения. За щастие, преди да ме даде под съд, той трябва да изнамери отнякъде доказателства — нещо, което ще му бъде доста трудно, след като — както ти самият знаеш по-добре от всеки — досега нито съм приемал подкупи, нито съм злоупотребявал с властта си, нито каквото и да било друго. Ето какво точно искам от теб.

Ще дам аудиенция на княз Богуд тук, в Цирта, което означава, че трябва да ми, доведеш цялата делегация. Преди да тръгнете обаче, искам да се свържеш с абсолютно всички римски сенатори, трибуни на хазната, официални представители на римския Сенат и народ, както и с всеки по-виден римски гражданин в цяла Римска Африка. Ще ги събереш и ще ми ги доведеш вкупом в Цирта. Защото няма да говоря с Богуд, без всички гореизброени особи да присъстват на срещата ми, за да чуят с ушите си какво имам да му казвам и писмено да дадат съгласието си с всички решения, които възнамерявам да взема.“

Като прочете тези редове, Сула прихна неудържимо да се смее, та чак изпусна писмото.

— Ама как си го измислил само, Гай Марий! — не се сдържа той да похвали началника си пред четирите стени и мигом хукна да гони трибуните и останалите длъжностни лица в управителската резиденция, за да им нареди в най-скоро време да издирят всички по-видни личности в провинцията.

Заради огромното си значение за снабдяването на Рим със зърно, Римска Африка представляваше голям интерес за онези сенатори, които обичаха да обикалят света. Освен това страната беше красива и екзотична, особено в началото на годината, когато преобладаващите северни ветрове принуждаваха повечето мореплаватели, пътуващи на изток, да следват африканския бряг вместо адриатическия — разбира се, ако имаха нужното време. Вярно, че зимата беше дъждовният сезон, но това не означаваше, че вали непрестанно; напротив, като се изключат дъждовете, Африка представляваше едно приятно, свежо и най-важното топло местенце, където бягащият от зимните студове в Европа можеше да се сгрее и се наслади на слънчевите лъчи.

Така Сула успя да осигури двамина сенатори, тръгнали да пътешестват по света, а с тях още двама едри земевладелци (включително най-големият римски земевладелец в Африка Марк Целий Руф), напуснали домовете си в Рим, за да видят как вървят делата в африканските им стопанства. В колекцията му от знатни римляни влязоха още един висш служител в хазната, който беше на нещо като зимна почивка, и един плутократ от Рим, разгърнал широка търговия със зърно, който току-що пристигаше в Утика, за да се осведоми какво бъдеще се очертава за африканската пшеница.

— Но най-големият удар — похвали се Сула на Гай Марий още щом пристигна в Цирта петнайсет дни по-късно — беше не друг, а самият Гай Билиен, комуто беше хрумнало да си направи разходчица из Африка, преди да се запъти към Римска Азия, където е назначен за управител. Така мога да ти предложа цял претор с проконсулски империум! Водим ти и квестора на хазната, Гней Октавий Рузон, който носи заплатите на войниците и за наше щастие пристигна в Утика точно преди да потеглим за насам. Нямаше как, отвлякох го и него.

— Луций Корнелий, наистина ми допадаш! — усмихна се широко Марий. — Не може да ти се отрече, напредваш с наистина впечатляващи темпове.

И така, преди да приеме мавританските пратеници, Марий събра на съвещание всички „заловени“ римски нобили.

— Августи, искам предварително да ви обясня как стоят нещата, а след това във ваше присъствие ще приема княз Богуд и неговите спътници. Иска ми се всички заедно да стигнем общо съгласие какво следва да сторим за цар Бокх. Ще бъде необходимо всеки от вас да ми предаде мнението си в писмена форма, така че когато от Рим ми се поиска сметка за делата ми, да докажа пред всички, че не съм превишил ни най-малко дадените ми пълномощия — обърна се тържествено той едновременно към сенаторите, земевладелците, търговците и предприемачите, трибуна на хазната, квестора и управителя на Римска Азия.

Резултатите от срещата с чуждата делегация бяха точно такива, каквито се надяваше да бъдат; с предварителното изясняване ситуацията с Мавритания той вече се бе погрижил с присъщото си красноречие, но и с нужната предпазливост да спечели знатните си гости на своя страна; в това си начинание разчиташе на горещата подкрепа на квестора Сула. Всички се съгласиха, че едно мирно споразумение с Бокх е повече от желателно, а подобно нещо можеше най-лесно да се осъществи, ако трима души от мавританската делегация бъдеха пратени в Рим заедно с квестора на хазната Гней Октавий Рузон, а другите двама се върнеха при Бокх като израз на добрата воля на римляните.

Най-накрая Гней Октавий Рузон подбра Богуд и двама от братовчедите му и ги отведе в Рим, където четиримата пристигнаха в началото на март. Мавританската делегация беше веднага приета от Сената на специално заседание. То се проведе в храма на Белона, защото се касаеше за война с чужда държава и чужд владетел; понеже Белона представляваше родната римска богиня на войната и култът към нея беше с няколко века по-стар от този към Марс, нейният храм си оставаше предпочитано място за Сената, когато трябваше да се дискутират въпросите за войната.

След като заседанието свърши и вратите на храма бяха широко отворени, за да може насъбралата се пред тях тълпа да научи какво решение е взето, Публий Рутилий Руф, в качеството си на консул, публично прочете становището на Сената:

— Ще кажете на цар Бокх — говореше той с тънкия си, висок глас, — че римският Сенат и народ помнят и добро, и зло. Вярваме, че цар Бокх искрено се разкайва за злото, което ни причини, и затова би било и несправедливо, и несвойствено за нас, римския Сенат и народ, да не му дадем опрощение. Той получава нашата прошка. Но ние, римският Сенат и народ държим, щото и самият цар Бокх да отвърне на великодушието ни с великодушие, защото още сме нямали случай да го запомним с добро. Не ние ще определяме какво искаме от него — сам цар Бокх ще реши с какво да се отплати за нашата проява на добра воля. И когато това, което той стори за нас, се изравни по тежест със злото, което ни причини, римският Сенат и народ ще бъдат щастливи да сключат с Бокх, царя на Мавритания, договор за съюз и приятелство.

Бокх получи този отговор някъде в края на март, когато Богуд и другите двама пратеници лично се явиха пред него. Ужасът от евентуални наказателни акции от страна на римляните бяха надделели над почти инстинктивния му страх от зет му Югурта и затова, вместо да се оттегли обратно в царската си резиденция в Тингис, отвъд Херкулесовите стълбове, Бокх беше предпочел да остане в Икозиум. Вече бе имал случай да се увери, че Гай Марий не би се съгласи да води каквито и да е по-нататъшни преговори с него по-далеч от нумидийското пристанище. Единственото, което цар Бокх стори, за да се предпази от Югурта, беше да повика в Икозиум мавританска войска и да нареди крепостните стени на малкото крайморско градче да бъдат поправени и подсилени.

Веднага щом доложи на господаря си резултата от своята мисия, Богуд отново се яви пред Марий в Цирта.

— Брат ми, царят, умолява Гай Марий да каже каква услуга от негова страна ще бъде приета от римляните като изкупление за пораженията, които той им нанесе — обърна се към проконсула Богуд, падайки на колене пред него.

— Стани, човече, стани! — подкани го сприхаво Марий. — Да не съм цар! Аз съм само проконсул на римския Сенат и народ! Никой не бива да ми пада на колене — това е не по-малко унизително за мен, отколкото и за него!

Богуд бързо се изправи на крака, но по лицето му се беше изписало неподправено недоумение.

— Гай Марий, помогни ни! — възкликна театрално той.

— Какво иска Сенатът да сторим?

— С радост бих ти помогнал, княз Богуд, ако можех… — отвърна му уклончиво той, взирайки се в ръцете си.

— Тогава прати някой от твоите висши офицери да каже лично на нашия цар какво се очаква от него! Може би ако двамата обсъдят заедно въпроса, по-лесно ще открият отговора.

— Добре — изненадващо се съгласи Марий. — Луций Корнелий Сула ще отиде да говори с царя ви. Стига мястото на срещата да не е по-далеч от Икозиум.

— Това, което можем да искаме от мавританците, е ни повече, ни по-малко самия Югурта — обясняваше Марий на Сула, преди квесторът да отплава за срещата си с цар Бокх. — Какво ли не бих дал, Луций Корнелий, за да бъда на твоето място! Но понеже не мога, много се радвам, че ще разчитам на човек като теб, който да хапе вместо мен.

Сула се усмихна.

— Веднъж да се вкопча в жертвата си, няма пускане.

— Тогава гледай да забиеш зъби дълбоко, ако може дори по-дълбоко и от мен! И ако ти е по силите, върни се с Югурта!

И така, Сула напусна Рузикаде, изпълнен със самоувереност и желязна решимост да доведе нещата до очаквания им край; беше взел със себе си кохорта римски легионери, още една кохорта леко въоръжена италийска пехота от племето на пелигните в Самниум, лична охрана от прашкари от Балеарските острови, както и една конна дружина, по-точно дружината на лигуриеца Публий Вагиений. Когато всички отплаваха, наближаваше средата на май.

Макар предишния път да се бе убедил, че става за моряк — нещо повече, че изпитва искрено увлечение към корабите и мореплаването, — сега Сула през цялото време беше в кисело настроение. Тази експедиция беше още едно доказателство за късмета, който го съпровождаше. От нея зависеше до голяма степен кариерата му. Това Сула го предусещаше, сякаш някой му беше чел в бъдещето. Колкото и странно да изглежда, той така и не бе поискал да се срещне с Марта Сирийката, въпреки че Гай Марий го беше подканял неведнъж да го направи; отказваше не защото не вярваше в предсказанията или пък гледаше да се пази от суеверията. Като всеки истински римлянин, и Луций Корнелий Сула беше по природа суеверен. Причината беше далеч по-проста: той се страхуваше. Макар като всички други простосмъртни да искаше да чуе каква славна съдба го очаква, той твърде добре познаваше слабостите и тъмните страни в характера си, за да се довери на гадателката, както беше сторил Марий.

Но сега, докато корабът му плаваше по посока на Икозиум, съжаляваше, че не се е допитал до Марта. Живееше с чувството, че бъдещето му е като непрогледна тъма и той не може да види къде стъпва. Навярно го очакваха велики дела; но и много зло. Като че ли единствен сред своите събратя Сула усещаше постоянно витаещата над главите им заплаха. Гърците оспорваха същността на злото, мнозина изказваха съмнения в самото му съществуване. Но той знаеше, че то съществува. И много се страхуваше, че съществува вътре в него.

Заливът Икозиум бе достоен за някой голям и величествен град, но вместо това трябваше да се задоволи с малкото пристанище, намиращо се там, където назъбената верига на крайбрежните планини се спускаше право към брега и едновременно го закриляше и откъсваше от света. По време на зимните дъждове в морето се вливаха много малки рекички и поточета, а сред залива като приказни кораби се показваха десетина-петнайсет острова, обраснали с високи кипариси, които наподобяваха мачти и платна. „Хубаво местенце е Икозиум“ — каза си Сула.

На брега, пред стените на града, чакаха около хиляда маври бербери на коне, въоръжени като нумидийци — конете им неоседлани, без юзди, те самите без доспехи; всеки имаше копие в едната си ръка, широк щит — в другата, а на пояса си — дълъг меч.

— Ах! — откъсна се въздишка от гърдите на Богуд, щом двамата със Сула стъпиха на брега. — Царят е изпратил да те посрещне любимият му син.

— Как се казва? — поинтересува се Сула.

— Волукс.

Младежът, възседнал кон, се доближи до тях. Беше въоръжен по същия начин, както и всички около него, но пищно окиченият кон беше със седло и с юзди. На Сула му беше приятно да стисне ръка на младия Волукс, който определено разбираше от обноски. Но къде беше царят? Набитото му око постоянно шареше из уличките на града, но никъде не се видя оживлението, съпътстващо царските особи.

— Баща ми се е оттеглил на сто-двеста километра навътре в планините, Луций Корнелий — обясни му царския син, докато вървяха към мястото, откъдето Сула щеше да надзирава прехвърлянето на войските му на сушата.

Сула усети, че настръхва.

— Това не влизаше в сделката между вашия цар и Гай Марий — напомни той.

— Знам — съгласи се Волукс, който явно се чувстваше неловко. — Но разбираш ли, цар Югурта се е появил в околностите.

Сула замръзна на мястото си.

— Това някаква уловка ли е, княз Волукс?

— В никакъв случай! — извика младежът и разпери широко ръце. — Кълна ти се във всички богове, Луций Корнелий, за никаква уловка не става дума! Ала Югурта намирисва нещо гнило и е станал подозрителен. Баща ми, царят, трябваше отдавна да се е прибрал обратно в Тингис — или поне така знаеше Югурта, — но вместо това вече толкова време кисне в Икозиум. От известно време Югурта се е настанил в хълмовете наоколо с малка армия от гетули — твърде малко са, за да ни нападнат, но пък и твърде много, за да ги нападнем ние. Баща ми реши за по-благоразумно да се оттегли в планините и така да заблуди Югурта, че ако наистина чака пратеник от Рим, то той трябва да дойде по суша. Югурта явно се е уловил, защото го последва. Можем да бъдем сигурни, че врагът не знае нищо за пристигането ти тук. Радваме се, че се показа достатъчно мъдър да пътуваш по море.

— Скоро ще научи за пристигането ми — мрачно отбеляза Сула, като се замисли за ограничените си сили: хиляда и петстотин души, не повече.

— Да се надяваме, че няма, или поне, че ще го научи възможно най-късно — махна с ръка Волукс. — Преди три дни изведох около хиляда души бойци от лагера на баща ми, уж се готвим да извършим някаква маневра, и ги върнах обратно в града. Все още официално не сме във война с Нумидия и Югурта не би имал основание да ни нападне; колкото и да ни подозира, той няма откъде да знае какви са плановете на баща ми, и се съмнявам, че открито ще скъса отношенията си с него. Вярвам, че е предпочел да остане в близост до лагера ни на юг, а съгледвачите му не биха се осмелили да дойдат насам, не и докато местността е в ръцете на моите войници.

Сула изгледа скептично младежа, но не посмя да каже каквото си мислеше; тези мавърски князе не му вдъхваха особено доверие, що се отнасяше до практичното мислене, а пък и разтоварването на хората му го тревожеше — Икозиум беше малко пристанище и разполагаше с не повече от двадесет лихтера. С тези темпове цялата му миниатюрна армия щеше да стъпи на брега едва на другия ден. Но не можеше да промени нищо, нито имаше смисъл да се тревожи излишно. Можеше само да въздъхне и да се надява.

— Къде се е разположил Югурта? — попита той.

— На около петдесет километра на юг оттук, в малка котловина насред планините. Всъщност окупирал е единствения пряк път, свързващ ни с лагера на баща ми, царя — обясни му Волукс.

— А така, прекрасно! И как ще успея да се свържа с баща ти, без да ми се наложи преди това да се бия с Югурта?

— Мога да те прекарам по странични пътища, така че Югурта дори да не разбере, че си идвал насам — предложи му услугите си Волукс, обзет от внезапен прилив на ентусиазъм. — Ама наистина, Луций Корнелий! Царят ми има достатъчно доверие — бих се радвал, ако и ти ми окажеш своето! — Той се замисли за миг, сетне добави: — Но мисля, че ще е по-добре да оставиш хората си тук. Имаме много по-големи шансове да се промъкнем, ако сме малко на брой.

— А защо смяташ, че мога да ти имам доверие, княже Волукс? — попита Сула. — Днес те виждам за пръв път в живота си. Нито мога да кажа, че познавам княз Богуд или баща ти, нищо, че съм се срещал с тях и преди! Какво ви пречи да се отметнете от думата си и да ме предадете в ръцете на Югурта? В крайна сметка, аз съм важна персона! Залавянето ми би имало тежки последствия за Гай Марий, няма начин да не го знаете.

През цялото това време Богуд не беше продумал, но от минута на минута изражението му ставаше все по-мрачно. Младият Волукс обаче не се отказваше лесно.

— Тогава защо не ми дадеш някакво поръчение, чрез което да ти докажа, че можеш да имаш вяра както на мен, така и на баща ми, царя? — упорстваше той.

Сула се замисли и устните му се разтегнаха във вълчата му усмивка.

— Добре — изведнъж се реши той. — Притиснат съм до стената, така че нямам какво да губя.

Погледът му се впи в лицето на мавъра, необикновените му светли очи заблестяха като два скъпоценни камъка под периферията на широкополата му сламена шапка — доста необичайна за един римски войник, но затова пък спечелила си слава из цяла Африка — от Тингис до Киренайка, навсякъде, където около лагерните огньове и домашните огнища хората имаха навик да разказват за подвизите и невероятните деяния на римляните; да, цяла Африка вече знаеше за римлянина албинос и неговата шапка.

„Трябва да се доверя на късмета си — казваше си в този миг Сула. — Нищо не ми подсказва, че този път късметът ще ме изостави. Това е проверка на способността ми да разчитам на самия себе си, начин да покажа на целия свят — от цар Бокх и сина му, до онзи човек в Цирта, комуто по нищо не отстъпвам — какво говоря, та аз го превъзхождам във всичко, — че дори Фортуна вече не е способна да ми постави препятствие, което да не мога да прескоча. Човек никога няма да открие за какво е създаден, ако през целия си живот бяга от себе си. Не, няма да бягам. За мен има само един път — напред. Късметът е на моя страна. Аз съм си го извоювал и аз ще кажа дали ще ме съпътства или не.“

— Щом се стъмни тази вечер — обърна се той към Волукс, — двамата с теб и шепа конници, ще отидем до лагера на баща ти, царя. Моите хора ще останат тук, което означава, че дори Югурта да надуши римско присъствие, ще реши, че сме останали в Икозиум и не смеем да припарим навътре в сушата. Той трябва да мисли, че ако ще се срещаме с баща ти, то мястото на срещата е Икозиум.

— Но сега е новолуние! — опита се да възрази Волукс.

— Знам — усмихна се зловещо Сула. — Това е твоята проверка, княз Волукс. Ще ни светят само звездите, нищо друго. А ти ще ме преведеш право през лагера на Югурта.

Богуд облещи очи и задъхано възкликна:

— Но това е лудост!

В погледа на Волукс заиграха пламъчета и той доволно се засмя.

— Това се казва истинско предизвикателство.

— Съгласен ли си? — попита Сула. — Право през лагера на Югурта и нито на крачка встрани. Ще влезем, без да ни чуят и видят часовите, ще минем по вия претория, без да разбудим нито човек, нито кон, и ще излезем отново, без да ни чуят и видят часовите. Ако направиш това, княз Волукс, ще знам, че мога да ти се доверя! На теб и на баща ти.

— Съгласен съм — кимна младежът.

— И двамата сте полудели — заключи Богуд.

Сула реши да оставят Богуд в Икозиум — точно този член от мавърската царска фамилия така и не бе успял да спечели пълното му доверие. Разбира се, задържането му бе извършено по най-любезния възможен начин, което не му спести неудобството да попадне под надзора на двамина военни трибуни; и двамата бяха получили заповед от Сула нито за миг да не изпускат от поглед мавърския велможа.

Волукс се погрижи да му се дадат четирите най-хубави — разбирай и най-добре обяздени коня в града, но Сула, който все още не вярваше в невероятните качества на мулетата и този път ги предпочете. Не забрави да вземе и шапката си. Отрядът, който трябваше да се промъкне до лагера на цар Бокх, беше сведен само до петима души: Сула, Волукс и още трима мавърски велможи, които, за разлика от римлянина от малки се бяха научили да яздят неоседлани коне.

— Подрънкването на метала може да ни издаде — обясни Волукс на квестора.

Сула обаче реши да не рискува и оседла мулето си, слагайки му, освен това и оглавник.

— Ако падна, ще се чуе още по-надалеч — на свой ред обясни той на спътниците си.

Петимата изчакаха да падне нощта, преди да яхнат животните и да се скрият в тайнствения мрак на безлунната нощ. Нямаше вятър, който да надигне огромните маси от прах по пътя, и африканското небе бе осветено от звездите. Онези мъглявини по небосвода, които първоначално Сула помисли за облаци, се оказваха съзвездия, които хвърляха достатъчно светлина, за да могат пътниците да виждат пред себе си. И на петимата животните бяха без подкови, така че стъпките им по каменистата пътека, която прекосяваше не една и две закътани клисури, не можеха да се чуят отдалеч.

— Ще трябва да се доверим на късмета си някое от животните да не се нарани — рече Волукс, след като конят му се спъна в камък и едва не го хвърли на земята.

— На своя късмет поне аз мога да се доверя — отбеляза самонадеяно Сула.

— Не говорете — предупреди ги един от тримата им спътници. — В такава спокойна и безветрена нощ гласовете ви се чуват на километри.

Петимата ездачи потънаха в пълно мълчание. Очите на всеки се впиваха в мрака наоколо и се опитваха да уловят и най-малката светлинка. Когато над планинския хребет насреща им проблесна оранжевото сияние на лагерни огньове, и петимата си рекоха, че в котловината отвъд се е настанил самият Югурта с войската си. А щом изкачиха хребета и погледнаха надолу, цялата котловинка заблестя пред очите им като приказен град.

Петимата се свлякоха безшумно на земята; Волукс избута Сула настрани и се залови за работа. Сула търпеливо зачака спътниците му да поставят на копитата на животните специални обувки; обикновено тези конски обувки се правеха с дървени подметки, които трябваше да предпазват от дребни камъчета нежната долна страна на копитото, където се показваше триъгълният израстък. Волуксовите „обуща“ бяха обаче с подметки от дебела плъст. „Обувките“ се връзваха с по две тънки връвчици, които се закачаха за предната им страна, прехвърляха се от задната, закачаха се на малката желязна кукичка и отново се издърпваха отпред, където се завързваха.

Всеки яхна отново животното си да го поразтъпче, така че да свикне с новите си обувки, след което Волукс пое начело на групата към лагера на Югурта, намиращ се на не повече от седем-осемстотин метра на юг. Предполагаше се, че нумидийците са поставили часови, а може би и конна охрана, но петимата пътници не срещнаха жива душа. Обучаван от римляни, Югурта беше устроил лагера си по техен образец, с тази разлика — това беше нещо, което цял живот щеше да изумява Гай Марий — че нито той, нито войниците му бяха имали търпение да го издигнат точно според оригинала. Понеже нумидийците знаеха със сигурност, че Марий и армията му са в Цирта, а Бокх не разполага с достатъчно сили, за да им подготви някоя неприятна изненада, бяха претупали работата. Лагерът им в действителност трудно можеше да се нарече укрепен; беше издигнат само вал от пръст, толкова нисък, че един кон би могъл спокойно да го прескочи, и който — както подозираше Сула — служеше повече да пази добитъка да не се разбяга, отколкото да спре възможните нападатели. Ако Югурта се беше показал истински римлянин, какъвто всъщност не беше, лагерът му щеше да бъде ограден както с палисада, така и със земен насип пред нея — независимо дали съществува опасност от чуждо нападение.

Петимата ездачи се озоваха пред лагерния вал на около двеста крачки източно от главния вход, който представляваше просто един широк отвор в импровизираните укрепления. Щом се озоваха в лагера, неканените гости мигом обърнаха животните си успоредно на ниския вал, с цел да ги прикрие, доколкото може, от погледите на невидимите в тъмното часови. Пръстта под краката им беше мека и увитите в плъст копита на конете и на мулето не издаваха никакъв звук. Петимата се насочиха право към главния вход. Пред него стояха няколко пазачи, но всички гледаха в обратната посока, а пък и бяха застанали доста напред, така че нямаше как да чуят приглушените стъпки на неочакваните посетители. Петимата смелчаци невъзмутимо излязоха на главната алея, която минаваше през центъра на лагера и водеше към задния вход. Сула, Волукс и тримата други маври прекосиха ходом цялата дължина на нумидийската вия претория — близо километър, — за да излязат необезпокоявани от другата страна на лагера, където отново се прислониха към ниския насип, изтеглиха се достатъчно далеч от задния вход, колкото да се чувстват в безопасност, и го прехвърлиха, за да потънат отново в тъмнината.

След като се отдалечиха на километър, километър и половина, слязоха от животните и им свалиха обущата.

— Успяхме! — прошепна победоносно Волукс, а зъбите му проблеснаха в тържествуваща усмивка. — Сега имаш ли ми доверие, Луций Корнелий?

— Да, княз Волукс — усмихна му се в отговор Сула.

Продължиха пътя си в нещо средно между обикновен ход и тръс, защото не искаха да рискуват да наранят или изтощят някое от добичетата. Малко след изгрев-слънце се озоваха в някакъв берберски лагер. Волукс бързо уреди да заменят животните за други, отпочинали. Понеже и четирите коня на маврите бяха прекрасни животни, а мулето на Сула си струваше, пък ако ще и само заради разнообразието, берберите на драго сърце се съгласиха да се разделят с пет от собствените си коне и да ги дадат на непознатите пътници, които продължиха да яздят през целия ден. Римлянинът не пропусна да нахлупи широкополата шапка.

Скоро след като падна мрак, петимата най-сетне достигнаха лагера на цар Бокх, който по нищо не напомняше този на Югурта, но отдалеч се виждаше, че е по-голям. Малко преди да влязат в полезрението на часовите, Сула внезапно дръпна коня си за мулешкия оглавник, който му беше нахлузил, и се закова на място.

— Не го приемай като проява на недоверие — обърна се той към Волукс, — но нещо ми подсказва, че ще е по-добре, ако остана за малко тук, на това място. Ти си царски син. Теб всички те знаят и никой няма да каже нищо, ако влизаш или излизаш от лагера на баща си, когато ти хрумне. Но аз съм чужденец, при това ми личи отдалеч и никой не би ме посрещнал с доверие. Затова сега смятам да се излегна на тази полянка, да изчакам да се срещнеш с баща си, да се увериш, че всичко е наред, и чак тогава да се върнеш да ме вземеш.

— На твое място не бих се излегнал точно тук — предупреди го Волукс.

— Защо?

— Заради скорпионите.

Сула настръхна, но се сдържа да не го покаже. Тъй като в Италия не се срещаха подобни отровни гадини, нямаше римлянин или италиец, който да не изпитва истински ужас и отвращение към паяци и скорпиони. Той пое бавно въздух, направи се, че не усеща едрите капки пот, плъзнали се по челото му, и като си придаде вид на пълно безразличие, обърна се към Волукс с престорено нехайство:

— Предполагам, че ще се забавиш някой и друг час, а пък не ми се иска да стоя прав през цялото време, нито да се кача отново върху това проклето животно, така че да се надяваме скорпионите да се окажат благосклонни към мен.

— Както искаш — остави го на съдбата му Волукс, който вече гледаше на него като на герой, излязъл от легендите.

Сула си избра меко и песъчливо местенце, където специално си изрови дупка за задника, направи малка купчинка пясък за възглавница, и блажено се излегна, но не и преди мислено да се помоли на Фортуна и да й обещае богато жертвоприношение, ако отпрати скорпионите надалеч. Затвори очи и след миг потъна в дълбок сън. Когато четири часа по-късно Волукс се върна, Сула още спеше. Нищо не пречеше на мавъра да го убие. Но в онези дни Фортуна във всичко закриляше своя любимец — Волукс щеше да се окаже истински приятел.

Нощта беше студена и Сула целият се беше схванал.

— Да пълзиш по нощите си е работа за млади хора! — оплака се той, докато подаваше ръка на младежа да го издърпа. Но след миг видя зад него нечия тъмна сянка и се вкамени.

— Всичко е наред, Луций Корнелий, това е приятел на баща ми, царя. Казва се Дабар — бързо представи непознатия Волукс.

— Предполагам още някой роднина на баща ти?

— Всъщност не. Дабар се пада братовчед на него и също като Югурта е незаконородено дете с майка-берберка. Затова и е избрал да служи на нас — Югурта държи на това, да няма други копелета с царска кръв в двореца му, освен него самият.

Младежът извади манерка с тежко, сладко вино, която подаде на Сула; той я гаврътна на един дъх и болките в тялото му почти се успокоиха, скоро съвсем щяха да изчезнат. Подадоха му шепа медени сладки, парче ярешко месо, обилно посипано с подправки, и още едно шишенце със същото вино. В този миг му се струваше, че през живота си не е пил по-божествена течност.

— Ей така се чувствам по-добре! — отбеляза той и се протегна, за да се чуе как пращят костите му. — Какви са новините?

— Твоят вътрешен глас не те излъга, Луций Корнелий — рече му Волукс. — Югурта те е изпреварил и вече е пратил човек при баща ми.

— Предателство?

— Не, не! Но все пак положението се е променило, и то съществено. Ще оставя на Дабар да ти обясни, защото той знае всичко.

Дабар клекна, за да се изравни със седналия на земята Сула, и зашепна:

— Изглежда, Югурта е научил за някаква делегация от страна на Гай Марий до нашия цар. Разбира се, не му е било трудно да предположи, че тъкмо затова царят ни не се е върнал още в Тингис. Затова решил да доведе войската си насам, преграждайки всички пътища към Гай Марий — по суша и по море. Освен това е пратил един от най-знатните си поддръжници, Аспар, при царя, за да седи от дясната му страна при една евентуална среща между царя ни и очакваната римска делегация. Така Югурта ще знае всичко.

— Разбирам — кимна Сула. — Тогава какво ще правим?

— Утре княз Волукс ще те придружи пред царя ни, сякаш двамата току-що пристигате от Икозиум. За наше щастие тази вечер Аспар не видя да се връща князът. Ще говориш с владетеля ни, все едно не идваш по негова молба, а по заповед на Гай Марий. Ще поискаш от него да се откаже от съюза си с Югурта, а той ще откаже — естествено само за пред нумидиеца. Ще ти заповяда да се разположиш на лагер в околностите и да чакаш десет дни за отговора му в случай, че реши да размисли. Това и ще направиш — ще отидеш в подготвения ти лагер и ще чакаш. Нашият цар обаче ще дойде да те види тайно утре вечерта на някое друго място и тогава двамата ще можете да говорите спокойно — опитваше се Дабар да разгадае каменното изражение на Сула. — Подобно решение устройва ли те, Луций Корнелий?

— Напълно — прозя се широко той. — Единственият проблем е къде ще прекарам тази нощ и къде да се изкъпя? Целият смърдя на кон, а вече започват да ме лазят и разни гадини.

— Волукс се е погрижил да бъде издигнат стан недалеч оттук. Ще се чувстваш удобно — увери го Дабар.

— Тогава водете ме — заръча им Сула и се изправи на крака.

На другия ден Сула изигра подготвения фарс с цар Бокх. Не беше никак трудно да се разбере кой от всички африкански велможи, събрали се на срещата, е Аспар, шпионинът на Югурта. Той седеше вляво от величествения трон на Бокх, който почти се губеше в него, и по това, че никой не се осмеляваше да го доближи или дори да го погледне, личеше, че не е кой знае колко желан сред маврите.

— Какво се иска от мен, Луций Корнелий? — заскимтя умолително цар Бокх същата вечер, след здрач, когато двамата със Сула се срещнаха повторно между лагера на единия и на другия, уверили се, че никой няма да узнае за разговора им.

— Да сторите една голяма услуга на Рим — отговори му Сула.

— Само ми кажи с какво мога да бъда полезен и веднага ще бъде направено! Злато… диаманти… земя… войници… конница… жито… само кажи, Луций Корнелий, и ще ти бъде доставено! Ти си римлянин, ти знаеш какво има предвид Сенатът с това загадъчно съобщение! Защото мога да ти се закълна, че аз самият не мога да го проумея, — чак трепереше от страх Бокх.

— Всичко това, което изброихте, царю, Рим може и сам да си осигури — сряза го презрително Сула.

— Тогава какво! Само ми кажи! — молеше се Бокх.

— Мисля, че вече трябва сам да сте се сетили, царю. И че просто не искате да го признаете. Твърде добре разбирам причината, затова ще Ви помогна — гледаше го в очите Сула. — Искаме Югурта! Рим иска от Вас да му предадете Югурта по мирен път, без да се дават повече жертви. Твърде много кръв се проля през последните години в Африка, царю, твърде много земя беше опустошена, твърде много градове и села бяха опожарени, твърде много богатства бяха пропилени. Но докато Югурта продължава да бъде на свобода, всички тези поражения ще продължат. Ще задушават Нумидия, ще пречат на спокойствието на Рим… но ще задушават и Мавритания. Така че нека вашият подарък за Рим бъде Югурта, царю Бокх!

— Искаш от мен да предам своя зет, бащата на внуците ми, при това мой кръвен роднина по линия на цар Масиниса?

— Точно така — държеше на своето Сула.

Бокх се разрида и възкликна:

— Това не мога да сторя! Наистина, Луций Корнелий, не мога! Ние сме колкото пунически, толкова и берберски народ, законът на пустинята ни е свързал веднъж завинаги с Югурта. Всичко друго, Луций Корнелий, бих сторил всичко друго, за да сключим този договор! За нищо на света не бих предал съпруга на дъщеря си.

— Да, но онова „всичко друго“ за нас не представлява нищо — хладно отбеляза Сула.

— Народът никога няма да ми го прости!

— Но иначе Рим никога няма да Ви прости. А това е много по-голямо зло за Вас.

— Не мога! — стенеше Бокх, сълзи обливаха лицето му, мокреха грижливо накъдрената му брада. — Умолявам те, Луций Корнелий, умолявам те! Подобно нещо не мога да сторя!

Сула му обърна презрително гръб.

— Тогава няма да сключим никакъв договор.

Фарсът продължи още осем дни; Аспар и Дабар не преставаха да носят послания от приятния малък стан, в който беше отседнал Сула, до царската палатка, но никое от тези послания не съдържаше информация, която Югурта би могъл да използва. Истинските преговори си оставаха тайна между Сула и Бокх и се водеха само по тъмно. Единствено Волукс явно беше запознат с тяхното съдържание, защото започна да отбягва Сула, а случеше ли се двамата да се засекат, гледаше го с неприкрита омраза и гняв.

Сула беше изпълнен със самодоволство, дори с наслада. Наслаждаваше се на чувството за власт и превъзходство, което изпитваше в качеството на римски представител; нещо повече, радваше го мисълта, че именно той се е превърнал в неуморната струйка вода, която разяжда каменния трон на тъй наречените царе. Самият той не беше цар или владетел, но царете се кланяха в краката му. Човек можеше да се чувства предоволен от подобна чест.

На осмата нощ Бокх отново прати да го повикат на уреченото тайно място.

— Добре, Луций Корнелий, съгласен съм — посрещна го царят, комуто чак очите се бяха зачервили от плач.

— Прекрасно!

— Но как може да стане това?

— Много просто — отговори му Сула. — Ще пратите Аспар при Югурта и ще му предложите да ме предадете.

— Той няма да се хване — поклати глава Бокх.

— Защо не? Повярвай ми, ще налапа въдицата, и още как. Ако обстоятелствата бяха други, царю, нямаше ли сам да поискате да постъпите именно така?

— Но ти си само един квестор!

Сула се засмя.

— Какво искате да кажете, че един римски квестор не струва колкото един нумидийски цар?

— Не! Разбира се, че не!

— Нека Ви обясня, царю Бокх — любезно му предложи той. — Аз съм просто един римски квестор и за самите римляни тази титла не означава кой знае какво — квесторството е най-ниското стъпало на сенаторската стълба. Но не забравяйте, че съм също така патриций, от рода на Корнелиите — моята фамилия е тази на Сципион Африкански и на Сципион Емилиян, а родът ми е по-стар и с по-чиста кръв и от Вашия, и от този на Югурта. Ако Рим се управляваше от царе, то навярно те щяха да бъдат от фамилията на Корнелиите. И най-накрая — нещо, което не бива да се подценява, — по някаква случайност се падам баджанак на Гай Марий. Децата ни са първи братовчеди. Сега стана ли Ви ясно каква е ситуацията?

— Но дали Югурта знае всичко това? — пошепна мавританският цар.

— Едва ли подобно нещо ще убегне от погледа на човек като него — увери го Сула и се облегна назад, за да изчака отговора му.

— Много добре, Луций Корнелий, ще бъде, както ти казваш. Ще пратя Аспар при Югурта и ще му предложа да те предам в ръцете му — опита се да излезе с възможно най-голямо достойнство от положението царят. — И все пак трябва да ме научиш как точно да го сторя.

Римлянинът се приведе и заговори ясно и отсечено:

— Ще поискате от Югурта да дойде тук вдругиден вечерта. Ще му обещаете, че ще предадете в ръцете му римския квестор Луций Корнелий Сула. Ще направите всичко възможно той да разбере, че въпросният квестор е съвсем сам в стана Ви и че се опитва да Ви убеди, да се съюзите с Гай Марий. Той вече ще знае, че това е вярно, защото Аспар отдавна му е пратил вест. Освен това ще е сигурен, че в радиус от сто километра няма нито един римски войник, така че ще дойде дори без войска. Освен това ще мисли, че може да Ви има доверие, царю Бокх. Затова дори през ума не би му минало, че не аз, а той ще бъде хванатият в капан. — Престори се, че не забелязва как Бокх потръпва при тези му думи. — Югурта не се бои нито от Вас, нито от армията Ви. Единственият човек, от когото го е страх, е Гай Марий. Бъдете сигурен, че ще дойде; ще повярва на всичко, което чуе от Аспар.

— Но какво ще правим, когато в лагера му усетят, че царят им е бил отвлечен? — попита Бокх, който не успя да се сдържи и за втори път целият потрепери.

Сула се усмихна зловещо.

— Горещо Ви препоръчвам, царю Бокх, в момента, в който ми предадете Югурта, да вдигнете лагера си и с бърз марш да се насочите към Тингис.

— Но няма ли да разчиташ тъкмо на моите войници да пазят Югурта? — зачуди се царят и сърцето му затуптя още по-силно; никога преди не му се беше случвало да преживее подобен ужас. — Та ти нямаш никого, който да отведе пленника до Икозиум! А лагерът на нумидийците е точно на пътя ти към морето.

— От Вас искам само здрави окови и шест от най-бързите ви коне — рече Сула.

Сула очакваше с нетърпение сблъсъка си Югурта и за свое учудване не изпитваше нито капка колебание или неувереност в собствените сили. Да, името му щеше да се запомни завинаги с пленяването на Югурта! Нямаше значение, че е действал по заповед на Гай Марий; само благодареше на своята смелост, интелигентност и инициатива той щеше да извърши такъв велик подвиг и никой не можеше да му отнеме славата. Не че смяташе Гай Марий за способен на подобно нещо. Гай Марий не беше алчен за слава, защото тъй и тъй вече си беше извоювал предостатъчно. И той едва ли би се противопоставил, историята за залавянето на Югурта да стане достояние на всички. За един патриций, който търси да си създаде име с мисълта някой ден да се кандидатира за консул, голяма пречка се оказваше фактът, че съсловната му принадлежност не му позволява да изпълнява длъжността на народен трибун. Затова всеки амбициозен патриций бе принуден да търси други пътища за спечелване общественото одобрение — народът трябваше да се увери, че и той е достоен наследник на знатния си род. Югурта вече беше струвал прескъпо на Рим. А сега всички щяха да научат, че именно той, Луций Корнелий Сула, неуморимият квестор, тъй да се рече „с голи ръце“ е заловил нумидийския цар.

Затова, когато се срещнаха с Бокх, за да тръгнат към уреченото с Югурта място, той се чувстваше уверен и изгаряше от нетърпение всичко да свърши по-бързо.

— Югурта не ще очаква да те види окован във вериги — съобщи му Бокх. — Останал е с впечатлението, че ти самият си поискал да се срещнеш с него, за да го убедиш да се предаде. И на свой ред ми заръча да доведа със себе си достатъчно хора да те заловя, Луций Корнелий.

— Добре. — Сула не изглеждаше особено заинтересуван от подобен развой на събитията.

На срещата двамата щяха да се явят съпроводени от голяма мавърска конница, докато Югурта ги чакаше, съпроводен само от шепа нумидийски първенци, един, от които Аспар.

Сула пришпори леко коня си и излезе пред Бокх. В лек тръс той се насочи право към Югурта, смъкна се на земята и протегна ръка в жест, който за цял свят означаваше знак за приятелство и доброжелателство.

— Царю Югурта — обърна се той към нумидиеца и търпеливо зачака.

Той погледна протегнатата ръка, сетне слезе от коня си и я пое в своята.

— Луций Корнелий.

Докато ставаше всичко това, мавърската конница незабелязано сключи плътен обръч около главните действащи лица и още преди двамата да са си пуснали ръцете, последният вече беше пленник — акцията протече толкова гладко и светкавично, че дори човек като Гай Марий би я оценил по достойнство. Преди да са успели дори да посегнат към мечовете си, нумидийските благородници вече бяха сграбчени от силните ръце на маврите. Югурта беше притиснат до земята, за да не може да окаже съпротива, и когато му позволиха да се изправи отново, около китките и глезените си носеше тежки вериги, достатъчно дълги, за да може да върви прегърбен.

На светлината на факлите Сула с изненада откри колко необичайно светли са очите му за човек с неговата мургава кожа; Югурта беше едър на ръст и добре запазен. Само орловото му лице издаваше годините му, а острите му черти го правеха да изглежда значително по-стар от Гай Марий. Сула си каза, че няма да е трудно да го заведе до морето, дори и без ескорт.

— Качете го на големия дорест кон — нареди той на хората на Бокх и внимателно провери дали веригите са били правилно промушени през специално окачените за седлото халки. Сетне прегледа подпръчите и катинарите на оковите, яхна един от другите пет коня, които му бяха приготвили, хвана юздите на този на Югурта и ги върза за седлото си; дори на пленника да му хрумнеше да пришпори коня си и да избяга, както си беше окован, животното нямаше как да се отскубне. Четирите останали жребци бяха навързани заедно и юздите им — прикрепени с късо въженце за седлото на Югурта. Щяха да служат като още една пречка за евентуалното му бягство. И в крайна сметка, за да не остави никакъв шанс на пленника си, пристегна дясната му китка с друга верига, като другия й край закачи за лявата си ръка.

От мига, в който Югурта беше заловен, Сула не беше продумал на маврите; така и не се обърна да се сбогува, само пришпори коня си и потегли на север. Щом юздите и веригата, свързваща Сула с Югурта, се опънаха, конят на пленника, ще не ще, трябваше да го последва, както и другите четири животни. Само след броени мигове двамата мъже щяха да изчезнат в сенките между дърветата.

Бокх отново заплака. Волукс и Дабар го гледаха безпомощни.

— Татко, позволи ми да го настигна! — провикна се Волукс. — Той не може да язди бързо — лесно ще го настигна!

— Вече е твърде късно — каза цар Бокх и пое подадената кърпа, за да избърше сълзите си и да се изсекне. — Човек като този никога няма да се остави да го хванат. В сравнение с Луций Корнелий Сула ние сме като малки деца, и то не за друго, а просто защото е римлянин. Не, синко, съдбата на бедния Югурта е била предрешена отдавна — нищо не можем да сторим да я променим. Трябва да се замислим за родната Мавритания. Време ни е да се върнем у дома, в обичния Тингис. Навярно светът на Вътрешно море не е за нас.

Около километър-два Сула язди, без да обели дума и без да позволява на конете да забавят ход нито за минутка. Колкото и да тържествуваше, колкото и да се възхищаваше от собствената си смелост и находчивост, той нито за миг не позволи на радостта да го завладее, също както не остави пленника си дори за миг да се поотпусне от неудобното положение, в което го бяха завързали. Ако сега успееше да разгласи вестта за подвига си, той можеше да бъде сигурен, че в бъдеще всички римски майки ще прибавят и неговата история към тези, които вече бяха свикнали да разправят на децата си — за скока на Марк Курций в бездната, отворила се във Форум Романум; за героизма на Хораций Цоклес, който сам защищавал Дървения мост от войските на Ларс Порсена от Клузиум; за окръжността, която Гай Попилий Ленас очертал около краката на сирийския цар; за Луций Юний Брут, който убил собствените си синове заради предателството им; за Гай Сервилий Ахала, ликвидирал желаещия да се обяви за римски цар Спурий Мелий… Да, историята за залавянето на Югурта от Луций Корнелий Сула щеше да се добави към и без това богатата колекция от приказки, с които римляните приспиваха децата си — та нямаше ли в нея по малко от всичко? Не си ли струваше да се разказва дори само преминаването през нумидийския лагер?

Но Сула по природа не бе романтик, още по-малко отвеян мечтател, който гради въздушни кули. Затова скоро забрави за примамливото бъдеще, което му се очертаваше, спря отряда, слезе, отиде до четирите резервни коня, сряза каишите, които ги връзваха един за друг и като започна да ги замеря с шепата камъни, които бе събрал от земята, успя да ги прогони.

— Разбирам — обади се Югурта, докато го гледаше как се качва отново на коня си, хващайки се за гривата му. — Ще трябва да пропътуваме двеста километра на едни и същи коне, а? Тъкмо се чудех как ще успееш да ме прехвърлиш от едно животно на друго — засмя се той подигравателно. — Конницата ми ще те залови за броени часове, Луций Корнелий!

— Да се надяваме, че няма — отвърна му Сула и дръпна рязко поводите на коня му.

Вместо да продължи на север по най-прекия път към морето, той свърна на изток, премина една закътана долина, а после, следвайки пътя си под сребристата светлина на луната, продължи да язди около петнайсет километра в мълчание. Най-сетне в далечината започна да се откроява черната сянка на планински хребет; на известно разстояние пред него стърчеше купчина гигантски кръгли камъни, сякаш нахвърляни от някой исполин и надвисващи заплашително над ниските дръвчета.

— Ето ги точно на уреченото място! — възкликна щастливо Сула и свирна пронизително с уста.

Измежду камъните един по един се показаха конниците от лигурийската му дружина; всеки от тях водеше по още два коня, освен този, който яздеше. Безмълвно те заобиколиха Сула и пленника; оказа, че не са забравили да вземат още два допълнителни коня, както и две мулета за квестора.

— Бях им наредил да ме чакат тук в продължение на шест дни, царю Югурта — обясни той на пленника си. — Цар Бокх мислеше, че съм пристигнал в лагера му съвсем сам, но, както виждаш, сгрешил е. Заповядах на Публий Вагиений да ме проследи от разстояние и го пратих да доведе другарите си на това място.

След като се освободи от охраната на пленника, Сула се увери, че той е качен на един от новите коне. Този път за Югурта се грижеше Публий Вагиений. Скоро всички потеглиха отново на североизток, за да заобиколят отдалеч лагера на Югурта.

— Предполагам, Ваше Величество — обърна се плахо Публий Вагиений към Югурта, — че не бихте могли да ме осведомите къде в околностите на Цирта могат да се намерят охлюви? Или пък където и да било другаде в Нумидия?

Към края на юни войната в Африка вече беше приключила. Известно време Югурта прекара в уютните покои на управителския дворец в Утика — докато Марий и Сула сломят напълно съпротивата на нумидийците. Скоро в нумидийския двор се започна истинска борба за власт под управлението на новия режим; в настъпилия хаос двамата невръстни синове на Югурта, Йампсас и Оксинтас бяха доведени при баща си да му правят компания.

Цар Бокх подписа с римския Сенат мечтания договор за приятелство и съюз, а некадърният княз Гауда стана цар на една силно окастрена Нумидия. Понеже Рим нямаше намерение да разширява ненужно своята африканска провинция със стотици хиляди квадратни километра, всъщност най-голямото парче от нейната територия отиде за цар Бокх и Мавритания.

Щом в пристанището на Утика се събра прилична флотилия и щом ветровете се обърнаха в благоприятната посока, Марий натовари цар Югурта заедно с двамината му синове на борда на един от наетите специално за целта кораби и ги прати в Рим, където да ги държат постоянно под око. С падането на Югурта нумидийската заплаха завинаги беше премахната. Заедно с пленниците отплава и Квинт Серторий, зарекъл се на всяка цена да се поопознае с германите в Трансалпийска Галия. Вече беше измолил от братовчед си Марий да го свободи от служба.

— Роден съм за войник, Гай Марий — обясни му младият контуберналис, — а тук войната вече свърши. Бих се радвал, ако ме препоръчаш пред своя приятел Публий Рутилий Руф да ми даде някаква служба в Галия!

— Върви си и отнеси със себе си сърдечните ми благодарности и благословията ми, Квинт Серторий — отпрати го Марий в прилив на нежност. — И поздрави майка си от мен.

Лицето на Серторий грейна в усмивка.

— Непременно, Гай Марий.

— И не забравяй, млади Серторий — заръча му Марий в деня, когато Квинт Серторий и Югурта щяха да отплават за Италия, — че и в бъдеще ще имам нужда от теб. Така че, имаш ли късмет да влезеш в битка, гледай да се пазиш. Рим вече има случай да възнагради храбростта и уменията ти със златния венец, с фалери, торкове и гривни — все от чисто злато. Това е рядка чест за един толкова млад мъж. Не рискувай излишно. Рим има нужда от такива като теб живи.

— Не се бой, ще се пазя — обеща му младежът.

— И гледай все пак да не тръгнеш на война, преди да си се нарадвал на родната Италия — посъветва го Марий. — Би било добре, ако първо отделиш известно време на скъпата си майка.

— Имаш думата ми — отново се зарече Квинт Серторий.

След като младежът си взе сбогом, Сула погледна иронично началника си.

— Малкият Серторий твърде успешно те кара да играеш ролята на квачка, която е седнала да си мъти яйцето.

Марий му се сопна:

— Глупости! Той просто ми се пада братовчед по майчина линия, а аз съм много привързан към майка му.

— Не ще и дума — ухили се Сула.

Марий прихна да се смее.

— Хайде сега, Луций Корнелий, да не искаш да кажеш, че обичаш младия Серторий по-малко от мен?

— Не отричам, че е така. Но все пак той никога не ме е карал да изглупявам.

— Ментулам како! — наруга го Марий и с това сложи точка по въпроса.

Рутилия, единствената сестра на Публий Рутилий Руф, се радваше на рядката чест да се е женила за двама братя последователно. Първият й съпруг беше Луций Аврелий Кота, който четиринадесет години по-рано беше заемал консулската длъжност заедно с Метел Далматик Понтифекс Максимус — по същото време, когато Гай Марий бе получил мандата си на народен трибун и бе наложил ветото си на проектозакона на Метел Далматик Понтифекс Максимус.

Рутилия се бе омъжила за Луций Аврелий Кота още като момиче, докато той вече бе имат един брак зад гърба си, от който му беше останало деветгодишно момче — наречено като него Луций. Двамата се ожениха една година след изравняването на Фрегела със земята заради бунта на жителите й срещу Рим, а в годината, когато Гай Гракх получи своя първи мандат на народен трибун, им се роди дъщеря, Аврелия. По това време синът на Луций Кота беше десетгодишен и раждането на сестричката му го радваше много, най-вече защото си бяха допаднали с мащеха си Рутилия.

Когато Аврелия навърши пет години, баща й Луций Аврелий Кота внезапно почина, само няколко дни след приключването службата му като консул. Вдовицата му Рутилия, тогава едва на двадесет и четири, потърси утеха в обятията на по-малкия му брат Марк, който още не се беше женил. Между двамата пламна силна любов и след като получи съгласието на баща си и брат си, само единадесет месеца след смъртта на Луций Кота, Рутилия се омъжи за девера си. Под негова закрила попаднаха и доведеният й син Луций, който се падаше племенник на Марк, и дъщеря й, също негова племенница. Но семейството продължи да расте: не мина и година и Рутилия роди на новия си съпруг син — Гай, още една година след това — втори, Марк Младши, и най-накрая, седем години по-късно — трети, Луций.

Аврелия си остана единственото момиче в семейството и положението й наистина си заслужава да бъде описано: от страна на баща си имаше природен брат, доста по-голям от нея, от страна на майка си — трима по-малки природени братя, които при това й се падаха едновременно и първи братовчеди, защото баща им й беше чичо, както нейният баща им се падаше чичо. Онези, които не знаеха за тези сложни семейни отношения, нямаше как да не се объркат, особено ако им ги обясняваха самите деца.

— Тя ми е братовчедка — посочваше Гай Кота Аврелия.

— Той ми е брат — посочваше на свой ред Аврелия Гай Кота.

— Той ми е брат — казваше тогава Гай Кота по адрес на Марк Кота.

— Тя ми е сестра — беше репликата на Марк Кота.

— Той ми е братовчед — завършваше победоносно Аврелия и сочеше Марк Кота.

Играта можеше да продължи с часове и нищо чудно, че повечето им познати така и не можеха да разберат кой какъв е. Не че тези сложни кръвни връзки смущаваха, което и да било от децата, свикнали да живеят един за всички, всички за един, които не само се обичаха помежду си, но и изпитваха еднаква близост към Рутилия и втория й съпруг.

Родът на Аврелиите беше една от Знатните фамилии, а разклонението на Котаните вече отдавна си беше извоювало трайно място в Сената, макар и да бе влязло в състава на римския нобилитет сравнително скоро, защото скоро негов представител беше заел консулския куриатен стол. Богати поради мъдрите вложения, наследяването на големи площи обработваеми земи, както и поради множеството сполучливо сключени бракове със силните на деня, Аврелий Котаните можеха да си позволят сами да отглеждат многобройните си синове, без да търсят осиновител за никого от тях, и в същото време да осигурят внушителна зестра за дъщерите си.

Затова и челядта, която Марк Аврелий Кота и жена му Рутилия бяха отгледали под покрива си, представляваше интерес за всеки, който искаше да сроди сина си или дъщеря си с богат и представителен род. Децата обаче можеха да се похвалят не само с това, но и с красотата си, която естествено се набиваше най-много на очи у единственото момиче Аврелия.

— Неотразима е! — казваше за нея лудият по сладостите и разкоша, но пък и наистина неотразим в очите на околните Луций Лициний Крас Оратор, който бе и един от най-настоятелните и важни почитатели на Аврелия.

— Няма равна на себе си! — пригласяше му Квинт Муций Сцевола — най-добрият приятел на Крас Оратор, при това негов братовчед; нямаше как, и той беше вписал името си сред ухажорите.

— С жена като нея нямаш шанс! — тюхкаше се Марк Ливий Друз; това, че Аврелия му беше братовчедка, го правеше още по-упорит в стремленията си към нея.

— Троянската Елена! — слагаше капак на хвалебствията Гней Домиций Ахенобарб Младши и подобно на всички други и той лелееше розови мечти.

И наистина ситуацията беше точно такава, каквато я беше описал Публий Рутилий Руф в писмото си до Гай Марий — всеки римлянин тайно или явно копнееше да се ожени за племенницата му Аврелия. Това, че неколцина от кандидатите вече си имаха жени и пак я искаха, никому не се струваше непочтено, а и ни най-малко не намаляваше шансовете им — в Рим разводът беше лесна работа, а пък зестрата на Аврелия беше толкова голяма, че на никого не би досвидяло, за да я има в прегръдките си, да се раздели с парите на предишната си жена.

— Чувствам се като самия цар Тиндар, когато разни князе и царе му искали ръката на дъщеря му Елена — вайкаше се Марк Аврелий Кота пред жена си Рутилия.

— Само дето Тиндар е могъл да разчита на помощта на Одисей — припомни си легендата Рутилия.

— Де да можех и аз да си извикам някой Одисей! Независимо кому ще дам Аврелия, всички други ще ми се обидят до смърт, че съм пренебрегнал точно тях.

— Точно такова му е било положението и Тиндар — съгласи се съпругата му.

Но ето, че на вечеря у Марк Кота пристигна неговият спасител — Одисей, и той не беше никакъв грък, ами римлянин до мозъка на костите си — с други думи самият Публий Рутилий Руф. След като децата — включително Аврелия — станаха от масата, за да си лягат, разговорът съвсем естествено се прехвърли отново върху до болка познатата тема за бъдещето на Аврелия. Рутилий Руф слушаше с интерес какво му разправят родителите й и когато му дойде моментът, на драго сърце им даде своя съвет; премълча само това, че всъщност разковничето на загадката не е открито от него, ами от Гай Марий, чието писмо тъкмо беше пристигнало от Африка.

— Много е просто, Марк Емилий — рече той.

— Тогава, изглежда, ми липсва мъдрост, за да го проумей — погледна го Марк Кота. — Ще ми обясниш ли, о, Одисей?

Рутилий Руф се усмихна.

— Не виждам какво одисеевско откриваш у мен. Да не мислиш, че ще тръгна да ти съчинявам песни. Сега живеем в модерен Рим, не в антична Гърция. Не можем да убием кон, да го разрежем на четири и да накараме всички кандидати за ръката на Аврелия да се закълнат над разкъсания му труп във вярност към баща й Марк Аврелий.

— Особено ако това стане, преди да обявя кой е щастливият победител — засмя се Кота. — Какви романтици са били старите гърци, а? Не, Публий Рутилий, страхувам се, че си имаме работа с цяло сборище от трезвомислещи римляни, свикнали да цепят косъма на две.

— Точно така — кимна Рутилий Руф.

— Хайде, братко — подкани го Рутилия, — кажи ни как да се измъкнем от това затруднено положение.

— Както вече казах, скъпа Рутилия, разрешението е много лесно. Просто ще оставите момичето само да избере своя любим.

Кота и жена му го изгледаха изненадано.

— Наистина ли мислиш, че подобна постъпка ще се окаже мъдра? — попита Кота.

— В ситуация като тази мъдростта не помага, така че какво губите? — на свой ред го запита Рутилий Руф. — Тъй и тъй не държите на това Аврелия да се омъжи за богат човек, защото сте порядъчно заможни, а пък и сред кандидатите няма такива, които да са си спечелили известност като ловци на зестри. Подобно на Юлиите, Корнелиите, и Аврелиите не са фамилията, която ще привлече кариеристите и парвенютата. Освен това отдавна съм се уверил, че Аврелия е изключително интелигентно и благоразумно момиче, у нея няма и капчица сантименталност, нито пък порив към романтични приключения. Девойка като племенницата ми няма да ви злепостави за нищо на света!

— Прав си — кимна Кота в знак на съгласие. — Не мисля, че се е родил мъжът, който ще завърти главата й.

И така, на другия ден Кота и Рутилия повикаха Аврелия в дневната на майка й, за да й съобщят какво са решили за бъдещето й.

Тя дойде незабавно. В походката й нямаше нищо кокетно, нищо прекалено женствено. Ходеше почти като мъж — с резки, но затова пък възможно най-пестеливи движения, без да върти излишно задника си, с изправени рамене, с вдигнато чело. Навярно мнозина биха я нарекли плоска, защото беше твърде висока, а пък гърдите й бяха малки, но Аврелия компенсираше това с безупречното си облекло, не носеше обувки с дебели коркови подметки както повечето римски жени и изпитваше вродена неприязън към бижутата. Гъста и права, светлокестенявата й коса беше прибрана на стегната плитка на тила, което правеше лицето й по-строго. Млечнобялата й кожа никога не беше видяла каквото и да е мазило, но колкото и да се взираше човек, трудно щеше да открие някое петънце по нея — скулите й бяха изпъкнали, страните — бледорозови. Носът й беше симетричен, сякаш самият Праксител го беше изваял, а дължината му създаваше впечатлението, че в кръвта й има нещо келтско — това донякъде и оправдаваше „липсата на характер“ — истинските римляни имаха къси, но месести и изпъкнали носове. Обагрени в бледомораво, извитите й в крайчетата устни притежаваха онова необяснимо качество, което привлича всеки мъж и го кара да копнее за целувките им. А по средата на това прекрасно личице, което с изпъкналата си, заострена брадичка и високото, широко чело имаше формата на голямо сърце, грееха огромни очи, които изглеждаха не тъмносини, а виолетови, обрамчени с дълги и гъсти черни мигли, а над тях — тънки, ефирни черни вежди.

Често, когато на някоя римска трапеза се съберяха само мъже (сред които неизменно имаше поне двама-трима от официалните кандидати за ръката на Аврелия), се провеждаха дълги спорове какво точно у нея привлича противния пол. Според някои целият й чар се дължал на онези замечтани виолетови очи; според други красотата й била в прекрасната й кожа; трети настояваха, че трябва да се обръща внимание най-вече на изключително правилните й черти; останалите се хващаха за прелъстителната й уста, за изпъкналата й брадичка или за фините й ръце и тънките й крака.

— Прави сте, но пропускате най-важното — изръмжа Луций Лициний Крас Оратор. — Слепци! Не виждате ли, че тя е една весталка, пусната на свобода… Тя е Диана, не Венера! Защото е недостижима. И тъкмо с това ни привлича.

— Не, всичко се дължи на виолетовите й очи — прекъсна го малкият син на Скавър Принцепс Сенатус, който също като баща си се казваше Марк. — Дори бих казал пурпурни! Аврелия е самото въплъщение на благородството! Тя е едно живо предзнаменование.

Но когато въпросната девойка влезе в стаята на майка си, сериозното й лице, издаващо пълната й непорочност, предвещаваше наближаваща буря или сърцераздирателна драма. В действителност по характер Аврелия беше такава, че най-малко би подтикнала хората около себе си към излишен драматизъм.

— Седни, дъще — усмихна й се Рутилия.

Аврелия седна и скръсти ръце в скута си.

— Искаме да поговорим с теб за сватбата ти — започна Кота, като се покашля, надявайки се племенницата му да каже нещо, с което да го улесни.

Но тя не проговори; изгледа го с проблясък на любопитство в очите си и нищо повече.

— Ти какво мислиш по въпроса? — попита майката.

Девойката сви устни и вдигна рамене.

— Ами надявам се вие да ми изберете някого, когото да харесам.

— Е, и ние се надяваме на същото — рече Кота.

— Кои са онези, които не харесваш? — заинтересува се Рутилия.

— Например Гней Домиций Ахенобарб Младши — отвърна без никакво колебание Аврелия, която обичаше да назовава хората с пълните им имена.

На Кота не му трябваха обяснения, тъй като не гледаше с добро око на младежа.

— Някой друг? — на свой ред попита той.

— Марк Емилий Скавър Младши.

— А така! Това не го очаквах — изпусна се Рутилия. — Мислех, че ти се нрави.

— Вярно, че е мил — съгласи се Аврелия, — но е прекалено срамежлив.

Кота дори не се опита да прикрие усмивката си.

— А ти самата не искаш ли да си намериш някой срамежлив съпруг, Аврелия? Подобен човек лесно ще сложиш под чехъл.

— Добрата римска съпруга не командва мъжа си.

— Добре тогава, няма да е Скавър. Щом Аврелия е рекла, така да бъде — махна с ръка Кота. — Друг да не ти е по сърце?

— Луций Лициний.

— На него пък какво му има?

— Много е дебел — присви устни тя.

— Аха, дебелите не са женската мечта.

— Това просто доказва, че му липсва самодисциплина, татко.

Понякога Аврелия наричаше Кота „татко“, понякога „чичо“, но и в двата случая това трябваше да изразява нещо: когато Марк Аврелий играеше ролята на баща, той си беше „татко“, когато се правеше на доброжелателния роднина, биваше понижаван в „чичо“.

— Права си, така е — и този път нямаше как да й възрази Кота.

— А има ли някой, когото би предпочела за съпруг пред останалите, дъще? — намеси се Рутилия, опитвайки друга тактика.

Аврелия като че ли се отпусна при този въпрос.

— Не, майко. Ще бъда щастлива, ако вие с баща ми решите вместо мен.

— Ти самата какво очакваш от бъдещия си брак? — заинтересува се Кота.

— Ами да имам за съпруг мъж, който да отговаря на положението ми и… да се радва на няколкото деца, които ще му родя.

— Това се вика отговор! — отбеляза Кота. — Ти си добра ученичка, Аврелия.

Рутилия хвърли поглед към мъжа си, но в очите й се четеше повече загриженост, отколкото радост.

— Време е да й кажеш, Марк Аврелий!

Кота се покашля повторно.

— Виж, Аврелия, напоследък ти се превърна в голям проблем за двама ни с майка ти. Наскоро прегледах пълния списък на мъжете, поискали официално ръката ти, и се оказа, че те са нито повече, нито по-малко трийсет и седем на брой. Трудността е в това, че от тези тридесет и седем младежи нито един не може да бъде зачеркнат с лека ръка. Някои от тях произлизат от среди, по-високостоящи от нашата, други са доста по-богати от нас, а има и неколцина, които ни превъзхождат и в едното, и в другото! Това ни изправя пред неразрешим ребус. Ако ние определим бъдещия ти съпруг, рискуваме да си спечелим много врагове, което може да не засегне нас с майка ти, но много ще усложни положението на братята ти, когато им дойде времето да правят кариера. Вярвам, че добре го разбираш.

— Така е, татко — отвърна Аврелия с най-сериозен тон.

— За щастие обаче случи се тъй, че вуйчо ти Публий е открил правилния отговор на задачата: самата ти, дъще моя, ще избереш своя бъдещ съпруг.

Това беше толкова изненадващо, че дори невъзмутимата Аврелия беше смаяна.

— Аз ли? — зяпна го неразбиращо тя.

— Точно така, ти.

Девойката притисна длани към пламналите си страни и го изгледа ужасена.

— Не мога да направя подобно нещо! — възкликна тя. — Това… Това не е според римските обичаи!

— Съгласен съм — рече Кота, — но затова пък е по обичаите на Рутилий.

— Дотам бяхме стигнали, че вече се надявахме някой Одисей да ни покаже пътя — обади се на свой ред майката. — Имахме късмет, че въпросният Одисей се оказа член на семейството.

Но Аврелия кършеше ръце, сякаш обзета от непреодолима паника.

— Какво те тревожи толкова? — попита я майка й. — И ти ли не можеш да намериш отговор на нашия въпрос?

— Не, не става дума за това — рече девойката и в същия миг лицето й започна да изгубва своята руменина и да пребледнява като платно. — Просто… ами… — вдигна тя рамене отчаяно и стана. — Може ли да си вървя?

— Както желаеш.

На вратата Аврелия се обърна, изгледа тъжно Кота и Рутилия и попита:

— Колко време ми давате да направя избора си?

— О, всъщност не сме се разбързали — понечи да я успокои Кота. — Навършваш осемнайсет чак в края на януари, а пък никой не е казал, че трябва да се омъжиш веднага. Разполагаме с достатъчно време.

— Благодаря — рече Аврелия и излезе.

Тя обитаваше едно от малките помещения, в които се влизаше през атрия — стаичка мрачна и задушна; в подобно грижовно, но предпазливо семейство, родителите не биха позволили на единствената си дъщеря да разполага с по-голяма свобода. Но тъй като Аврелия наистина беше единственото момиче в къщата сред толкова момчета, тя се радваше на повече удобства и привилегии и лесно можеше да се превърне в лигава и глезена девойка, ако по природа бе склонна към това. Но за щастие подобен недостатък тя не притежаваше. Всички в семейството бяха единодушни, че е просто невъзможно момиче като нея да бъде разглезено, защото в душата й не можеше да се открие и капчица алчност или завист към околните. Което обаче не я правеше особено дружелюбна или обичлива; в действителност много по-лесно беше да изпитваш възхищение или уважение към нея, отколкото да я обичаш, и то не за друго, а защото тя самата нямаше навик да се открива пред никого. Като дете Аврелия имаше навика да изслушва с вледеняващо безразличие самохвалствата на големия си брат, както и на двамата по-малки, които се стараеха в нищо да не отстъпват на братовчед си, но случеше ли се да прекалят, тя им зашиваше такива яки шамари, че чак им се привиждаха звезди посред бял ден, след което безмълвно се оттегляше.

Скоро родителите й усетиха, че единственото, което дъщеря им иска, е да й се освободи малко помещение в къщата, където да бъде настрана от шумните момчетии. В крайна сметка й дадоха слънчева, макар и възтясна стаичка до перистила. Заедно със стаичката тя получи и прислужница, Кардикса-галката, която се оказа истинско съкровище. Когато Аврелия се омъжеше, Кардикса нямаше да се отдели от нея и щеше да я последва при съпруга й.

Щом девойката се върна в стаята си, на Кардикса й беше достатъчен само един поглед, за да прочете по лицето й, че се е случило нещо сериозно. Но както й беше навик, тя не я заразпитва, ами търпеливо изчака господарката й да й разкаже за какво точно е говорила с родителите си. Това, че двете се разбираха добре, не означаваше, че между тях съществува онова момичешко съучастничество, характерно за други. По всичко личеше, че Аврелия иска да бъде сама, затова прислужницата излезе от стаята.

Помещението сякаш отразяваше характера на обитателката си: по стените имаше многобройни ниши, където се съхраняваха навити на свитъци книги, на писалището бяха оставени купища неизползвана Фаниева хартия, тръстикови писци, восъчни таблички, едно чудато стило от животинска кост за писане върху восък, сухо мастило от сепия, което се разтваряше във вода, мастилница, пълно с пясък сито, което се използваше от римляните вместо попивателна, и сметало.

В единия ъгъл на стаята беше поставен голям тъкачен стан от Патавия, а по стените около него на големи гвоздеи бяха окачени всевъзможни по цвят и дебелина гранки прежда — червена и виолетова, синя и зелена, розова и кремава, жълта и оранжева — защото Аврелия сама тъчеше платовете за дрехите си и предпочиташе ярките и пъстри багри. В момента на стана стоеше недовършено широко парче платно в огненочервено, тънко като мъгла, тъкано от прежда, тънка като косъм. Това беше истинско предизвикателство за девойката, защото щеше да бъде сватбеният й воал. Вече един от нужните платове — шафраненият — беше готов и стоеше прилежно сгънат на една лавица в очакване на мига, в който собственичката му ще се залови с кроенето и шиенето. Смяташе се, че носи нещастие, ако момата започне да шие сватбените си одежди, преди да се е сгодила официално с бъдещия си съпруг.

Тъй като отдавна се занимаваше с дърворезба, Кардикса от своя страна се беше заела с изработването на резбован, сгъваем параван, издялан от най-качествено африканско дърво, използвано най-често за писалища; парченцата шлифован оранжев и червен халцедон, яспис и оникс, които тя възнамеряваше да инкрустира в дървото във формата на цветя и листа, чакаха грижливо подредени в специално отредената им резбована дървена кутийка — по-ранно произведение на робинята.

Аврелия затвори всички кепенци — широките, коси отвори в тях едновременно пропускаха достатъчно въздух и слаба светлина, колкото човек да вижда в помещението. Самият факт, че кепенците са затворени, беше ясен знак за всички в къщата — и братя, и роби, че младата господарка не желае да бъде обезпокоявана. Тя седна пред писалището, облакъти се на него, подпря глава на дланите си и изпадна в дълбок размисъл.

Как би постъпила в подобна ситуация Корнелия, майката на Гракхите?

Това беше критерият, който тя прилагаше навсякъде и във всичко. Как би постъпила Корнелия, майката на Гракхите? Какво би помислила Корнелия, майката на Гракхите? Как би се почувствала Корнелия, майката на Гракхите? Защото Корнелия, майката на Гракхите, беше нейният идол, пример за подражание, модел, според който тя, младата девойка, да се учи как да говори и как да постъпва.

Сред многобройните книги, подредени на полиците по стените, бяха абсолютно всички публикувани писма и размисли на Корнелия, майката на Гракхите, заедно с всички трудове на други автори, в които се споменаваше, пък макар и една-едничка думичка за нея.

А коя беше всъщност тази Корнелия? Тя представляваше всички качества на римска аристократка — и бе тяхно въплъщение от самото си раждане до смъртта си.

По-малката дъщеря на Сципион Африкански — същият, който разгроми Ханибал и завзе Картаген — се беше омъжила на деветнадесет години за знатния нобил Тиберий Семпроний Гракх, който по онова време беше навършил вече четиридесет и четири; майка й, Емилия Павла, бе сестра на великия Емилий Павел, което правеше Корнелия, майката на Гракхите, патрицианка и по бащина, и по майчина линия.

Като съпруга на Тиберий Семпроний Гракх тя била безупречна и за двайсетте години, в които били женени, с волско търпение му народила дванайсет деца. Гай Юлий Цезар навярно би казал, че нескончаемите брачни връзки между близки роднини във фамилиите на двамата й родители — Корнелиите и Емилиите — са били причина всичките й деца да се родят болнави. Но Корнелия упорито се грижеше за всяко от нещастните си отрочета, отдавайки му цялата си любов и внимание. В крайна сметка, удаде й се да съхрани живота на три от рожбите си. Първото от децата й, което доживя зряла възраст, беше дъщеря й Семпрония; второто беше момче, което наследи името на баща си — Тиберий; третото беше отново момче — Гай Семпроний Гракх.

Високообразована, достойна дъщеря на баща си, известен с безрезервната си почит и дори преклонение пред всичко гръцко — защото според него именно Гърция бе достигнала върха в световната култура, — Корнелия сама се беше заела с възпитанието и обучението на трите си деца (всъщност и на всички онези, които бяха доживели да имат нужда от възпитател и учител) и нито за миг не ги изпусна от грижовния си поглед. Когато съпругът й се спомина, тя се оказа сама с петнайсетгодишната Семпрония, с дванайсетгодишния Тиберий, с двегодишния Гай Гракх, както и с още някои от децата си, които още не бяха сполетени от злощастната участ.

Всички в Рим започнаха да се надпреварват за ръката на младата вдовица, защото тя вече бе доказала по забележителен начин плодовитостта си; освен това Корнелия си оставаше дъщеря на Сципион Африкански, племенница на Павел и не на последно място — жив спомен за блаженопочившия Тиберий Семпроний Гракх; да не говорим, че притежаваше баснословно състояние.

Сред ухажорите й беше и не друг, ами самият цар Птолемей Евергет Шкембето — който по това време беше изгонен от Египет, но царуваше в Киренайка, и който се славеше като почитател на Рим и бе чест негов гостенин в периода между изгонването му от Египет и повторното му възцаряване, вече като самостоятелен владетел, девет години след смъртта на Тиберий Семпроний Гракх. Царят не губеше времето си и непрестанно надуваше тъпанчетата на сенаторите с жалбите и молбите си да бъде възстановен на египетския престол — естествено, без да забравя щедро да заплаща услугите на онези, които му оказват доверие.

При смъртта на Тиберий Семпроний Гракх цар Птолемей Евергет Шкембето беше осем години по-млад от трийсет и шест годишната Корнелия, пък и още с нищо не подсказваше за прякора, който щяха да му лепнат по-късно — тогава, когато първият братовчед и зет на Корнелия Сципион Емилиян щеше да се бие в гърдите, че е накарал невероятно тлъстия и неприлично облечен египетски цар да стане и да ходи! Птолемей упорстваше пред Корнелия не по-малко, отколкото пред римския Сенат, но колкото му се удаваше да си върне египетския престол, толкова и възлюбената му му отвръщаше на чувствата. Корнелия, майката на Гракхите, нямаше току-тъй да се омъжи за някой си чужд цар, колкото и богат да е той.

В действителност Корнелия, майката на Гракхите, вече си бе казала, че на една римска патрицианка, която е била жена на достоен римски нобил в продължение на почти двадесет години, изобщо не й е работа да се омъжва повторно. Така че един по един всички кандидати биваха отпращани възможно най-любезно, а вдовицата се обричаше съвсем сама да се заеме с по-нататъшното възпитание на децата си.

Когато Тиберий Гракх по време на мандата си като народен трибун беше убит, майка му не се отчая от жестоките удари на съдбата. Тя намери достатъчно сили у себе си да остане глуха за намеците, че първият й братовчед Сципион Емилиян е пряко замесен в убийството на сина й; престори се, че не забелязва жестокия разрив, настъпил между Сципион Емилиян и жена му — не друга, а родната й дъщеря Семпрония. А когато един ден Сципион Емилиян бе открит мъртъв — починал при неизвестни обстоятелства, и когато за него също се заговори, че е бил убит, при това от жена си — Корнелиината дъщеря, майката на Гракхите отново намери сили да посрещне тези слухове невъзмутима и наглед безразлична. В края на краищата оставаше й още един син, скъпият Гай Гракх, който също трябваше да бъде отгледан както подобава, за да поеме по пътя на своята обществена кариера.

Гай Гракх бе жестоко убит по времето, когато майка му наближаваше седемдесетте, и всички единодушно решиха, че този път ударът е достатъчно тежък, за да сломи гордостта на Корнелия, майката на Гракхите. Но не познаха. Без да каже нито думичка по адрес на никого, тя продължи да води своя скромен и спокоен живот, макар и без съпруг, макар и без обичните си синове, но все пак с утехата да има до себе си дъщеря си Семпрония — останала бездетна и за разлика от майка си, обидена на целия свят.

— Пак аз трябва да отгледам малката Семпрония — говореше Корнелия, имайки предвид дъщеричката на Гай Гракх.

Все пак тя напусна Рим и прекара последните си години в огромната си вила в Мизенум, която подобно на своята стопанка се славеше като един от най-блестящите образци на римската култура. Корнелия събра писмата и есетата си и любезно ги предостави за публикуване на стария Созий от Аргилетум, след като приятелите й я убедиха, че такива документи не бива да остават тайна за поколенията. Подобно на авторката си текстовете притежаваха много чувство за хумор, бяха изпълнени с остроумни забележки, естествен чар и финес, което не им пречеше да бъдат убедителни; при престоя си в Мизенум Корнелия, която така и не бе изгубила ни най-малко разсъдъка си, добави още много подробности, свързани с видяното и преживяното през целия си живот.

Когато Аврелия беше на шестнайсет, а Корнелия, майката на Гракхите — на осемдесет и три, Марк Аврелий Кота и жена му Рутилия, които имаха път към Мизенум, направиха нещо като служебно посещение у Корнелия; „служебно посещение“ едва ли бе най-точното определение, защото и двамата изпитваха искрено вълнение да се видят с известната римлянка. Със себе си двамата родители бяха помъкнали и цялата си челяд, включително по младежки надменния Луций Аврелий Кота, който, вече двадесет и шест годишен, не се смяташе за член на семейството. Всички бяха получили изричното нареждане да се държат кротко като мишчици — да няма тичане, да няма щипане и пляскане, да няма събаряне на столове; който се осмелеше да не се подчини, очакваше го бавна и мъчителна смърт.

Оказа се обаче, че Кота и Рутилия са се престарали с подобни заплахи, които по принцип бяха чужди на благия им характер. Корнелия, майката на Гракхите, знаеше по-добре от всеки друг как трябва да се държи една стара жена с малки и не чак толкова малки момченца, а пък внучката й Семпрония беше само една година по-малка от Аврелия. В действителност домакинята беше много щастлива, че са й дошли на гости толкова буйни деца, и им отдели много повече време, отколкото в друг случай биха й позволили преданите роби — те се страхуваха за крехкото й здраве, пък и на онзи, който за пръв път я виждаше, не можеха да не направят впечатление посинелите й устни.

Аврелия беше като омагьосана от старата жена; струваше й се, че срещата с нея я е вдъхновила да живее, и затова тържествено се зарече, като порасне, да се опита да възпита у себе си същата римска сила, същата римска издръжливост, същата римска почтеност и същото римско търпение, които притежаваше Корнелия, майката на Гракхите. Именно след това гостуване в библиотеката й се появи всичко написано от старата патрицианка; а с четенето на спомените и писмата й съвсем естествено дойде и твърдото решение на Аврелия да следва във всичко своя новопоявил се кумир.

Визитата така и не се повтори. Още следващата зима Корнелия, майката на Гракхите, умря, както си седеше на стола с гордо изправена глава, държейки ръката на любимата си внучка. Тъкмо й беше съобщила за официалното й сгодяване с Марк Фулвий Флак Бамбалио, единствения оцелял представител на фамилията на Фулвий Флаките, намерили смъртта си покрай Гай Гракх, когото бяха подкрепяли. Според старицата било прекрасно, че тя, младата Семпрония, която оставаше единствена наследница на големите богатства на рода си, щеше да ги дари на същата онази фамилия, която беше изгубила абсолютно всичко в името на Гай-Гракховата кауза. Корнелия с гордост заяви на внучката си, че благодарение на личния си авторитет пред Сената, ненакърнен дори от омразата спрямо синовете й, успяла да издейства за младата Семпрония специален указ, според който в нейния случай нямало да се вземат предвид клаузите на лекс Вокония де мулиерум хередитатибус — това било, за да се предотврати всякаква възможност някой далечен братовчед на Гракхите изведнъж да се появи и да иска наследството им само задето е от мъжки пол. Указът, допълни Корнелия, се отнасял и до другото поколение, в случай че следващият пряк наследник се окаже също жена.

Смъртта я споходи толкова внезапно, че й спести всякакви излишни страдания или терзания. А това много зарадва всички римляни — след като й бяха донесли толкова нещастия, за да проверят силата на волята й, най-сетне боговете доказваха, че Корнелия, майката на Гракхите, е тяхна любимка. Понеже беше от Корнелиите, покойната не беше кремирана, а погребана; от всички фамилии в Рим, малки и големи, само членовете на генс Корнелия държаха на това телата им да бъдат заравяни след смъртта им. Майката на Гракхите беше положена във внушителна гробница на Вия Латина, която се превърна в паметник, и боговете са свидетели, че нямаше ден, в който някой да не положи свежи цветя на него. С течение на времето гробницата се превърна едновременно в светилище и олтар, макар и култът към Корнелия, майката на Гракхите, никога да не бе признат официално. Векове наред всяка римска жена, имаща нужда от онези качества, с които се бе прославила Корнелия, щеше да й се моли и да оставя свежи цветя пред гробницата й. Майката на Гракхите се беше превърнала в богиня, но като нея нямаше друга в римския пантеон; тя беше въплъщението на човешката воля, способна да превъзмогне всички удари на съдбата.

Как би постъпила Корнелия, майката на Гракхите? За пръв път Аврелия се сблъскваше с подобен въпрос, на който не можеше да намери отговор. Колкото и да се мъчеше да разсъждава логически, или напротив, да даде воля на интуицията си, тя не можеше да влезе в кожата на жена, чиито родители за нищо на света не биха й оставили свободата сама да избира съпруга си. Разбира се, на нея не й беше трудна да проумее какви подбуди са накарали вуйчо й Публий да предложи подобно решение; тя достатъчно добре познаваше класическото наследство, за да е способна сама да направи паралел между своето положение и това на Троянската Елена; с тази разлика, че Аврелия не се мислеше за фатална красавица, още по-малко за идеална партия за римски младеж, който си търси жена.

Най-накрая обаче девойката стигна до единствения изход, от ситуацията, който дори Корнелия, майката на Гракхите, би одобрила: просто щеше да прегледа внимателно целия списък на представилите се кандидати, щеше най-съвестно да прецени плюсовете и минусите на всички свои обожатели и да избере най-подходящия. Под най-подходящия тя далеч не разбираше онзи, който би й се сторил най-привлекателен. Трябваше и щеше да се съобразява единствено с римския идеал за глава на семейство. Мъжът й трябваше да е от знатно потекло, сиреч да произхожда от сенаторска фамилия, чиято дигнитас и обществена значимост да са изпъквали в римското общество от поколения, по възможност дори от времената преди установяването на републиката; името й не биваше да бъде опетнявано; а самият кандидат трябваше да бъде смел, скромен, да не се поддава на каквито и да било крайности, да се отнася с нужното презрение към парите, да стои над корупцията и моралното проституиране, да е готов да отдаде живота си за благото и честта на Рим.

Проблемът беше сериозен. Девойката се питаше как момиче като нея, което цял живот е живяло под закрилата на родителите си, оградено от близките си, ще успее само да отсъди правилно? Така че не й оставаше нищо друго, освен да поговори насаме с всеки от тримата възрастни в семейството си: с Марк Кота, с Рутилия и с по-големия си брат Луций Аврелий Кота, и да ги попита за искреното им мнение кой от всички мъже, включени в списъците на кандидатите, отговаря най-добре на поставените от нея условия. И тримата се престориха, че въпросът й ги заварва неподготвени, но явно, че всеки от тях предварително си беше съставил някакво мнение и използваше случая, за да го наложи по дискретен начин. За Аврелия обаче не беше трудно да улови в отговора на всеки от близките си зле прикрити предразсъдъци и пристрастия.

Така че не постигна нищо с разпита.

— Очевидно не си е харесала никого — отбеляза мрачно Кота пред жена си.

— Абсолютно никого! — съгласи се не по-малко мрачно Рутилия.

— Та това направо не е за вярване! Едно осемнайсетгодишно момиче, което дори за миг да не си е помечтало за някой свой връстник! Какво й има?

— Откъде да знам? — въздъхна майката, сякаш въпросът съдържаше обвинение към самата нея. — Ако наистина й има нещо, то не го е наследила нито от мен, нито от когото и да било по моя линия.

— Е, със сигурност не го е наследила и от мен! — сопна се съпругът и тръсна гневно глава в знак на яд и безсилие. Сетне целуна жена си, за да оправи положението, и се отпусна на стола си, изпаднал в дълбоко униние. — Готов съм да се обзаложа, че с нейната придирчивост ще изкара всички до един неподходящи!

— И аз така мисля — рече Рутилия.

— Тогава какво да правим? Ако не внимаваме, току-виж дъщеря ни се превърне в първата стара мома по свое желание в цялата история на Рим!

— Най-добре ще е да я пратим при брат ми — предложи Рутилия. — С него тя ще може спокойно да обсъди въпроса.

Кота изведнъж засия и възкликна:

— Прекрасна идея!

На другия ден Аврелия тръгна сама от бащиния си дом на Палатина, придружена единствено от вечната си спътница Кардикса и от двама едри мъжаги — гали, чиито задължения предполагаха завидна физическа сила, и се запъти към Карина, където живееше Публий Рутилий Руф. Нито Кота, нито Рутилия бяха пожелали да се месят в разговора между вуйчо и племенница, за да не смутят девойката. Затова предварително уговориха Рутилий Руф да я чака в дома си, тъй като той беше много зает човек; в действителност се беше заел единствено с уреждането на административните въпроси на град Рим, оставяйки на Гней Малий Максим тежката задача около набирането на достатъчно голяма армия, която да отведе напролет в Трансалпийска Галия. Но все пак Публий Рутилий Руф щеше да е последният човек, който би се скрил от роднините си в момент, когато те се нуждаят от съветите му.

Марк Кота се отби при шурея си точно преди зазоряване и му обясни накратко в какво се състои работата — явно, че ситуацията се стори доста забавна на Рутилий Руф.

— Ох, малката! — възкликна той и се засмя от сърце. — Девица до мозъка на костите си. Е, ще трябва да се погрижим да не й хрумне най-неподходящото решение, което би я обрекло да си остане девица до края на живота си, независимо от всички мъже и деца, които ще има.

— Надявам се ти да имаш отговор, Публий Рутилий — подметна Кота. — Аз самият не виждам ни най-малка светлинка в падналия мрак.

— Знам какво да правя — успокои го Рутилий Руф, без да казва нищо конкретно. — Защо не ми я пратите на гости надвечер, около десетия час? Ще вечеряме заедно, а след това ще я изпратя с носилка и подсилена охрана — няма защо да се тревожите.

Щом Аврелия пристигна, първата работа на Рутилий Руф беше да отпрати Кардикса и двамата гали в слугинските отделения, където да се нахранят и да чакат нови нареждания; Аврелия заведе в триклиния и я настани да седне така, че да разговаря едновременно с него и с човека, седнал от лявата му страна.

— Чакаме още един гостенин — обясни вуйчото на племенницата си, докато се разполагаше върху кушетката. — Бррр! Хладничко е, нали? Какво ще кажеш за чифт топли, вълнени чорапи, скъпа?

Всяка друга осемнайсетгодишна девойка би предпочела смъртта пред това да си сложи грозните и дебели вълнени чорапи, но Аврелия винаги мислеше по особен начин и тъй като вече трепереше от студ, разумно прие предложението.

— Благодаря, вуйчо Публий.

Извикаха Кардикса и я помолиха да вземе чифт чорапи от иконома на къщата, което тя направи с типичната си бързина и оправност.

— Какво разумно момиче! — не се сдържа да похвали племенницата си Рутилий Руф, който искрено се възхищаваше на трезвия разсъдък на Аврелия — по начин, по който всеки нормален римлянин би се възхищавал на някоя океанска перла, открита сред наносите от тиня пред Остия, при това в мида със спираловидна черупка. Консулът не се славеше като голям почитател на женския пол, затова беше на мнение, че трезвият разум е еднакво забележително качество и у мъже, и у жени — с тази разлика, че у жените въпросното качество се срещаше далеч по-рядко и затова нямаше как да не му обърне внимание, забележеше ли го у девойка като Аврелия. Защото племенницата му беше тъкмо онази океанска перла, която ловецът на бисери е открил сред тинята на нежния пол, и вуйчо й я ценеше повече от всичко друго.

— Благодаря — повтори Аврелия и се обърна към Кардикса, която се бе навела, за да й събуе обущата.

Когато очакваният гост бе въведен в триклиния, двете момичета още се занимаваха с нахлузването на вълнените чорапи, така че никоя от тях не благоволи да погледне новодошлия, нито да отвърне на поздрава му. Както се очакваше, домакинът го настани на кушетката вляво от себе си.

Аврелия се изправи, погледна Кардикса в очите, благодари й и й се усмихна — нещо, което рядко се случваше в постоянното им съжителстване.

Така че когато се настани по-удобно на стола и изгледа вуйчо си и новодошлия гостенин, усмивката още витаеше по лицето й, както и руменината, която я беше обляла от навеждането; не ще и дума, от подобна гледка на всеки мъж би му секнал дъхът.

Точно това и се случи с непознатия, но по-учудващо бе, че и Аврелия сякаш се вцепени от вълнение.

— Гай Юлий, позволи ми да ти представя дъщерята на сестра си, Аврелия — рече галантно Публий Рутилий Руф. — Аврелия, бих искал да се запознаеш със сина на моя стар приятел Гай Юлий Цезар; както вече чу, и той се казва Гай, макар да има по-голям брат.

Тъмновиолетовите очи на Аврелия се разшириха — за миг й стана ясно, че пред нея стои бъдещият й съпруг, и дори за миг не се сети за римския идеал или за това, как би реагирала на нейно място Корнелия, майката на Гракхите. А може би пък тъкмо напротив — някъде дълбоко в нея да е прозвучал гласът на нейния идол, защото, както щяха да покажат годините, именно младежът насреща й представляваше самият римски идеал. Но в мига на тяхната среща Аврелия видя пред себе си само едно издължено лице на римлянин с дълъг римски нос, с най-сините очи на света, над които падаха гъсти златни къдрици, и с привлекателни устни. След кратка душевна борба, в която разумът не победи чувствата, девойката разреши дилемата по най-естествения и задоволителен начин — тя просто се влюби.

Разбира се, вечерята мина в разговори и никой не можеше да отрече, че протече чудесно. Рутилий Руф се излягаше блажено и остави думата на младите си гости, използвайки времето си за сетен път да премисли кой от всичките стотици римски младежи имаше най-големи шансове да се хареса на неговата скъпоценна океанска перла. Не щеше и дума, че младият Гай Юлий Цезар му се нравеше, и то много, и Рутилий Руф очакваше от него велики дела. Младежът беше самото въплъщение на римлянин. Освен това произлизаше от възможно най-благородната фамилия. А Публий Рутилий Руф, който също беше римлянин до мозъка на костите си, можеше само да се радва на мигновено породилата се симпатия, дори привличане между младия Гай Юлий Цезар и племенницата му, които някой ден биха могли да превърнат — както той тайно се надяваше — приятелството му с Гай Марий в роднинска връзка. Децата на младия Гай Юлий Цезар и племенницата му Аврелия щяха да бъдат първи братовчеди с децата на Гай Марий.

По природа беше затворена и необщителна, та не досаждаше на събеседниците си с въпроси, сега Аврелия забрави добрите маниери и заразпитва младежа, водена от искрено любопитство. За своя радост научи, че той току-що се е завърнал от Африка, където се е сражавал като младши военен трибун под командването на зет си Гай Марий, и че е бил удостоен с не едно военно отличие: Корона Муралис, задето пръв прехвърлил крепостната стена на цитаделата край река Мулухат, знаме за подвизите му след първото сражение под стените на Цирта и девет сребърни фалера за второто. При тази втора битка бил тежко ранен в бедрото и затова бил официално освободен от служба, за да се върне у дома. Най-забележителното бе, че всичко това Аврелия трябваше да вади с ченгел от устата му, защото Гай Цезар беше настроен повече да възхвалява подвизите на по-големия си брат Секст, участник в същите походи, отколкото собствените си.

Аврелия установи, че тази година младежът бил назначен за монетчик — един от тримата млади римляни, които в годините преди влизането си в Сената получават чрез задължението си да секат римските монети възможност да научат принципите на римската икономика.

— Парите постоянно изчезват от обращение — поучаваше я той, като трудно можеше да си обясни защо разговорът тази вечер му се струва по-интересен от всякога. — Работата ни е да сечем нови пари — разбира се, не по наше желание. Само държавната хазна може да определи какво количество монети трябва да се отсекат през годината, а ние просто изпълняваме нарежданията й.

— Но как може да изчезне нещо толкова солидно като една монета? — недоумяваше Аврелия.

— О, ами може да падне в канализацията, да се стопи при някой голям пожар — заизброява младият Цезар. — Много монети просто се изтъркват. Но повечето изчезват не за друго, а защото собствениците им ги крият и пазят. А щом парите се пазят, не могат да вършат работата, за която са предназначени.

— А каква е тя? — попита Аврелия, която досега не бе имала повод да се замисля за функцията на парите, защото не беше алчна и капризна, а родителите й знаеха как да се грижат за нея.

— Да минават от едни ръце в други — обясни Гай Цезар. — Това се казва парично обращение. Когато парите се намират в обращение, всички онези, през които те минават, извличат някаква печалба. С парите се закупува стока, заплаща се нечий труд, разширява се нечия собственост. Но те никога не трябва да спират да се движат.

— Значи вие трябва да сечете отново всички онези монети, които собствениците им крият — замисли се Аврелия. — Но нали парите, които стоят настрана, продължават да са си пари? Какво ще стане, ако изведнъж някоя внушителна сума, която досега се е пазела на скрито, на свой ред влезе в обращение?

— Ами тогава общата стойност на парите ще падне.

След като получи своя пръв урок по елементарна икономика, Аврелия реши, че няма да е зле, ако прехвърли разговора върху практическата страна на монетосеченето.

— В действителност ние, тримата монетчици определяме какво ще е изобразено върху монетите — намери повод да се самоизтъкне младият Гай Цезар, който все по-малко устояваше на чара на слушателката си.

— Имаш предвид богинята Виктория в нейната бига!

— Е, винаги е по-лесно да изобразиш на една монета колесница с два коня, вместо с четири, затова и Виктория се вози на бига, не на квадрига. Но онези от нас, които притежават малко повече въображение, предпочитат да измислят нещо по-оригинално от една Виктория или от символа на Рим. Ако в една година се предвижда да бъдат сечени три различни емисии — а най-често се получава тъкмо така, — всеки от монетчиците получава правото да определи какво ще бъде изобразено на едната.

— А ти самият ще имаш ли това право? — заинтересува се Аврелия.

— Да. Теглихме жребий и ми се паднаха сребърните денарии. Така че тазгодишният денарий ще има от едната си страна главата на Юл, сина на Еней, а от другата — изображение на Аква Марция в памет на дядо ми Марций Рекс — издаде плановете си Цезар.

По-нататък Аврелия научи, че есента той ще се кандидатира за военен трибун; брат му Секст вече бил избран и щял да замине за Галия с армията на Гней Малий Максим.

Когато и последното ястие беше поднесено, чичо Публий натовари племенницата си на носилката и я прати, съпроводена от обещаната охрана, в дома й, като убеди другия гостенин да остане още малко.

— Ще му ударим по една-две чашки неразредено вино — подкани го той. — Толкова съм се налял с вода, че сега ще ми се наложи да изпикая цяла кофа.

— Май и аз ще сторя същото — засмя се гостът.

— И така, какво мислиш за племенницата ми? — попита Рутилий Руф, след като на двамата беше сервирано прекрасно тосканско вино.

— Все едно да ме питаш дали ми харесва животът? Според теб за жена като нея може ли да съществуват две мнения?

— Значи си я харесал?

— Дали съм я харесал? Разбира се! Но освен това и се влюбих в нея — призна си младият Цезар.

— Искаш ли да се ожениш за нея?

— И още как! Но доколкото знам, същото желае и половин Рим.

— Така е, Гай Юлий. Но това значи ли, че ти нямаш шансове?

— Не. Ще се представя на баща й… така де, на чичо й Марк. Ще се опитам да я видя повторно и да я убедя, че заслужавам да мислят за мен с добри чувства. Мисля, че си струва, защото, като че ли тя също ме хареса.

Рутилий Руф се усмихна.

— Да, и аз мисля, че те хареса — рече той и стана от кушетката. — Е, можеш да си вървиш у дома, млади Гай Юлий. Ще кажеш на баща си какви са ти плановете, а утре ще се явиш пред Марк Аврелий. Колкото до мен, чувствам се уморен и смятам да си лягам.

Въпреки че пред Рутилий Руф се опитваше да си придаде възможно най-голяма увереност, по пътя към дома си Гай Цезар трябваше да си признае, че в душата си таи далеч по-малки надежди. Славата на Аврелия се носеше навред. Много от приятелите му вече бяха поискали ръката й — на някои Марк Кота дори беше отказал да ги включи в списъка си, но на други имената им и досега си стояха там. Сред обещаващите кандидати имаше младежи с много по-славни имена от неговото — най-малкото, защото зад тези имена стояха огромни богатства. Да бъдеш Юлий Цезар не означаваше много, макар и името да говореше достатъчно красноречиво за потеклото ти, за да закриляше авторитета му дори и тогава, когато парите липсваха съвсем. И все пак как можеше той, Гай Юлий Цезар Младши, да се съревновава с хора като Марк Ливий Друз, като младия Скавър, Лициний Оратор, Муций Сцевола или пък с по-големия син на Ахенобарб? Младият Цезар не беше запознат с онази тънка подробност, че Аврелия е получила правото сама да избере годеника си, и затова нямаше как да не се чувства предварително обречен.

Когато му отвориха вратата у дома и той влезе в атрия, Гай Цезар забеляза, че в кабинета на баща му още свети, та реши да му се обади. В последния момент, преди да потропа на открехнатата врата, в очите му неочаквано блеснаха сълзи.

— Влез — отвърна му немощен глас.

Гай Юлий Цезар вече умираше. Всички в къщата го знаеха, дори самият той, макар и досега да не беше отворил нито дума за това. Всичко бе започнало със затруднения в преглъщането — коварна болест, която се развиваше толкова бавно, че дълго време болният дори не можеше да каже дали положението му се влошава или напротив. Но в един миг гласът му изведнъж падна, а скоро след това в гърлото му се появи болка, която в началото не беше сериозна и мъж като Цезар можеше да я подмине, без да й обръща внимание. Но болката беше станала постоянна и от известно време Гай Юлий Цезар вече не можеше да преглъща твърда храна. Всеки ден Марция го молеше да извика лекар, но той упорито отказваше.

— Татко?

— Влез, Гай, тъкмо ще ми правиш компания — покани го Цезар, който щеше да навърши шейсет тази година, но на светлината на свещите даваше по-скоро вид на осемдесетгодишен старец. Беше отслабнал много и на места кожата му беше буквално провиснала; някога красивият мъж сега приличаше на същински скелет, а постоянната болка беше угасила пламъка в сините му очи. Сега протегна ръка на сина си и му се усмихна.

— О, татко! — неволно възкликна младият Цезар, който, колкото и да му се искаше като мъж да скрие тревогата в гласа си, пак не можа. С две-три крачки той прекоси стаята, пое бащината ръка и благоговейно я целуна. Сетне се приведе над родителя си, положи ръце върху кокалестите му рамене и притисна лице до безжизнената му, сребристосива коса.

— Не плачи, сине — с прегракналия си глас се опита да го утеши Цезар. — Скоро всичко ще свърши. Утре ще дойде Атенодор Сикул.

Един римлянин никога не плаче. Или поне не трябваше да плаче. Младият Цезар отдавна смяташе този начин на поведение за изключително погрешен, но пак успя да овладее сълзите си и да се отдръпне, за да седне на близкия стол, без да изпуска сбръчканите пръсти на баща си.

— Може би Атенодор ще открие някакъв лек — промълви той.

— Атенодор просто ще открие това, което всички ние знаем отдавна — възрази му Цезар. — А именно, че в гърлото ми е заседнал неизлечим тумор. Но понеже майка ти все още се надява на чудо, а аз тъй и тъй съм достатъчно зле, за да не ми предлагат безполезни рецепти, нищо не ми струваше да го повикам. Не че се плаша от участта си; цял живот съм имал една цел: да осигуря бъдещето на всички от семейството си и да умра спокоен, че всяко от децата ми се е задомило и гледа с надежда в бъдещето.

Цезар млъкна и със свободната си ръка се пресегна към чашата с неразредено вино, което от известно време се бе превърнало в единствената наслада, която можеше да изпита. Преглътна един-два пъти и продължи:

— Ти си последният, Гай. Какво да очаквам от бъдещето ти? Преди много години ти обещах онова единствено право, което всеки от семейството ни можеше да си поиска — сам да избереш жена си. Мисля, че дойде времето да се възползваш от него. Ще си отида от този свят доволен, ако знам, че и ти си създал свой дом.

Младият Гай Цезар повдигна ръката на баща си и я опря до бузата си, като в същото време се приведе към него.

— Вече я открих, татко. При това я срещнах тъкмо тази вечер, не е ли странно?

— У Публий Рутилий? — попита с известно недоверие Цезар.

Младежът се усмихна.

— Мисля, че той нарочно беше уредил така нещата.

— Доста странна роля за един консул.

— Да — пое дълбоко дъх младият Цезар. — Чувал ли си за племенницата му, — за Аврелия, доведената дъщеря на Марк Кота?

— Дали съм чувал за красавицата на Рим? Че то всички само за нея приказват.

— Е, нея имам предвид. Тя е моята избраница.

Цезар го погледна смутен.

— Според майка ти младата Аврелия имала толкова кандидати, че чакали на опашка пред къщата й; при това сред тях личели имената на най-богатите и благородни ергени в цял Рим. Имало дори женени мъже.

— Напълно вярно — съгласи се младият Гай. — Но женихът ще бъда аз, имаш думата ми!

— Ако това ти предчувствие се окаже вярно, то ще излезе, че сам си пуснал вълка в кошарата — поклати глава баща му. — Красавици като Аврелия никога не са били добри съпруги, Гай. Те са глезени, капризни и устати егоистки. Защо не я оставиш да съсипе живота на друг, а сам не си потърсиш някоя по-скромна съпруга? — чудеше се той какво утешително да каже. — За щастие в сравнение с Луций Лициний Оратор или Гней Домиций Младши ти си буквално никой, макар и патриций. Сигурен съм, че Марк Аврелий Кота дори няма да те вземе насериозно. Така че съветът ми е да не отдаваш изцяло сърцето си на една недостижима цел, ами да се огледаш за друга жена.

— Тя ще се омъжи за мен, татко, дано само дочакаш сам да видиш!

А това беше увереност, в която Гай Юлий Цезар нямаше нужната сила да разколебае сина си; затова и сложи точка на разговора и го помоли да му помогне да се настани в специално донесеното в кабинета му легло. От известно време държеше да спи сам, за да не буди жена си, докато неспокойно се мята в съня си.

Аврелия се беше излегнала по корем в закритата си носилка и докато носачите я лашкаха из римските улици, водещи от къщата на чичо Публий до тази на чичо Марий, си мислеше за тази неочаквана среща. Гай Юлий Цезар Младши! Какъв прекрасен човек, колко съвършен младеж! Но дали би я поискал за жена? Какво ли би си помислила за нея сега Корнелия, майката на Гракхите?

Свила се до нея в носилката, Кардикса я наблюдаваше с голямо любопитство; за пръв път господарката се представяше в такава светлина. Облегнала се в единия ъгъл, за да държи по-добре свещта в алабастровата чаша, която осветяваше, макар и твърде оскъдно, закритата носилка, робинята откриваше ясни симптоми, че у Аврелия настъпва коренна промяна. Стопанката й, която допреди бе ходила права като свещ, сега се беше отпуснала и превила на две, устата й още малко и да провисне, а бледите й клепачи се спуснаха над големите й очи и криеха всичко, което беше в душата й. Кардикса беше твърде интелигентна и много добре разбираше причините за подобна промяна: те можеха да се крият единствено в онзи ослепително красив млад мъж, когото Публий Рутилий бе поднесъл на племенницата си като основно ястие във вечерята. Какъв хитрец беше този старчок! И все пак Гай Юлий Цезар Младши бе странна личност, пък и твърде подходящ за жена като Аврелия. В това робинята беше сигурна.

Независимо че Корнелия, майката на Гракхите, не се яви в сънищата й, за да й даде тъй желаните наставления, на другата сутрин Аврелия вече знаеше как трябва да постъпи. Първото, което направи, бе да прати Кардикса до дома на Цезарите, където да предаде на Гай Юлий Цезар Младши бележка от нейно име.

В бележката пишеше само следното: „Поискай ръката ми.“

По-нататък не й оставаше нищо друго, освен да се скрие в работната си стаичка, откъдето излизаше само за да се храни със семейството си; на масата се държеше възможно най-незабележимо, за да не си проличи пред родителите й промяната, която беше настъпила тъй изненадващо у нея, не и преди да е направила своя решаващ ход.

На другия ден тя издебна клиентите на Марк Кота да се разотидат и като изчака час-два — за всеки случай беше питала секретаря му за дневното му разписание и той я беше уверил, че чичо й няма да ходи на заседание нито на Сената, нито на народното събрание, — почука на вратата му.

— Татко?

Той вдигна глава от писмата, които преглеждаше.

— О, днес сме на „татко“, така ли? Влез, дъще, влез — усмихна й се топло. — Искаш ли да повикаме и майка ти?

— Да, ако обичаш.

— Ами тогава иди я намери.

Аврелия излезе от таблиния и след минута се върна с Рутилия.

— Седнете — покани ги Кота.

Двете Се разположиха една до друга на кушетката.

— Е, Аврелия, какво имаш да ни кажеш?

— Да са се появявали нови кандидати в списъка ти? — отвърна на въпроса му с въпрос девойката.

— В интерес на истината, да. Вчера ме посети младият Гай Юлий Цезар и понеже не виждам какво мога да имам против него, включих го и него към останалите. С гордост мога да ти заяви, че официалните кандидати за ръката ти са вече тридесет и осем.

Неочаквано девойката се изчерви. Кота я изгледа недоумяващо, тъй като за дългите години, в които двамата живееха под един покрив, никога не му се беше случвало да я види тъй смутена. Розовото й езиче се показа, за да овлажни пресъхналите й устни, а и Рутилия, която се беше дръпнала малко встрани, та по-добре да наблюдава дъщеря си, не по-малко изненадана от мъжа си се взираше в избилите розови петънца по бузите на момичето.

— Взех решение — рече Аврелия.

— Прекрасно! Ще ни кажеш ли кой е той? — зарадва се Кота.

— Гай Юлий Цезар Младши.

— Какво? — стресна се бащата.

— Кой? — смаяно попита Рутилия.

— Гай Юлий Цезар Младши — бавно повтори Аврелия.

— Брей! Ето, че последната колесница спечели състезанието — каза Кота развеселен.

— Да не забравяме, че това е колесницата на брат ми — намеси се Рутилия. — Богове, ама наистина е умник този мой брат! Откъде е могъл да знае?

— Той е забележителен човек — съгласи се Кота, след което се обърна отново към доведената си дъщеря: — Срещнала си се с Гай Юлий Младши у вуйчо си онзи ден — за пръв път ли?

— Да.

— Но той пръв е поискал да се ожени за теб.

— Да.

— Скъпа моя, Гай Юлий е сравнително беден човек — предупреди Рутилия дъщеря си. — Ожениш ли се за него, не можеш да очакваш нито разкош, нито удобства.

— Човек не се жени заради разкоша и удобствата.

— Радвам се да го чуя от устата ти, дете мое — на свой ред понечи да й възрази Кота, — но все пак, държа да знаеш, че не той е мъжът, когото бих ти избрал.

— Би ли ми казал защо, татко? — попита Аврелия.

— Той произлиза от доста особено семейство. Родителите му са твърде… нетрадиционни. Освен това са обвързани и по сватовска, и дори по идейна линия с Гай Марий — човек, когото силно ненавиждам — изплю камъчето Кота.

— Но чичо Публий го харесва — възрази момичето.

— Чичо ти също има странни мнения по някои въпроси — намръщи се Кота. — И все пак не е стигнал чак дотам, че да гласува в Сената против интересите на собствената си класа, само и само да угоди на приятеля си Гай Марий. Уви, не мога да кажа същото за Юлиите от Гайевия клон! При това Публий се е сражавал дълги години рамо до рамо с Гай Марий, така че естествено е между двамата да е възникнала дружба. Старият Гай Юлий Цезар посрещна Гай Марий с отворени обятия и при това научи цялото си семейство да изпитва уважение към човек като него.

— Но забравяш, че само преди известно време Секст Юлий се ожени за една Клавдия — напомни му Рутилия.

— Да, така е.

— Ами не виждам какво лошо има в подобна връзка. В крайна сметка нищо не те кара да мислиш, че синовете са също толкова привързани към Гай Марий, колкото баща им.

— И все пак, Рутилия, те са негови шуреи.

Но тук Аврелия взе отново думата:

— Татко, мамо, забравяте, че вие самите ми позволихте да си избера съпруг. Вече реших, че ще се омъжа за Гай Юлий Цезар, и това е — натърти тя на последното си изречение, като все пак внимаваше да не повиши тон.

Двамата я изгледаха с известна тъга, но нямаше какво да се направи — трезвомислещата Аврелия се беше влюбила.

— Права си, така е — рязко промени тона си Кота, убеден, че не му остава нищо друго, освен да уважи желанието на девойката. — Е, можете да си вървите! — махна той на двете жени. — Трябва да накарам писарите да напишат в тридесет и седем екземпляра едно и също писмо. Освен това предполагам, че се налага да се видя с Гай Юлиите, баща и син.

Ето и официалната формула, която Марк Аврелий щеше да разпрати до всеки от отхвърлените кандидати:

„Уважаеми Еди-кой си,

След внимателно проучване и дълъг размисъл реших да позволя на своята племенница, чийто попечител съм, сама да избере своя съпруг. Жена ми, нейната майка, се съгласи с това ми решение. Споменавам този факт, за да се знае, че не аз, а Аврелия сама е направила своя избор. Неин съпруг ще бъде Гай Юлий Цезар Младши, по-малкият син на назначения отец Гай Юлий Цезар. Искрено вярвам, че ще уважиш бъдещата двойка и ще дойдеш да й поднесеш заедно с мен сърдечните си благопожелания.“

Секретарят на Кота изгледа изумено господаря си.

— Хайде, какво ме зяпаш! — тросна му се той: нещо, което по принцип се случваше рядко. — Извикал съм те на работа. Искам възможно най-бързо да изготвиш тридесет и седем копия от това писмо, като най-горе ще запишеш имената на всички кандидати в списъка — размаха го над масата. — Ще ги подпиша лично, а след това веднага трябва да бъдат занесени на получателите.

Секретарят му се залови за работа. Но в мига, в който седна на писалището, из целия град плъзна и новината за бъдещата сватба, която естествено достигна до ушите на засегнатите много по-бързо, отколкото официалните писма от страна на Марк Аврелий Кота. Не едно и две бяха разбитите сърца, не една и две бяха въздишките и заканите по адрес на Аврелия. За всички беше ясно, че в избора си тя се е ръководила не от практични, а от емоционални подбуди, а това трудно можеше да се преглътне; никой от кандидатите, които стояха начело в списъка, нямаше лесно да се примири с мисълта, че е бил пренебрегнат заради по-малкия син на един почти неизвестен сенатор, пък ако ще и потомък на Венера. Всъщност тъкмо природната красота на избраника дразнеше най-много останалите, които считаха това му преимущество за напълно незаслужено.

След като се възстанови след преживяния шок обаче, Рутилия се оказа твърде склонна да одобри избора на дъщеря си.

— Само като си помисля за децата, които ще й се родят! — мъркаше тя доволно пред Кота, докато той търпеливо чакаше да увият около тялото му сенаторската тога с пурпурния ръб, с която щеше да се яви в дома на Юлий Цезарите, намиращ се в по-скромната част на Палатина. — Като се абстрахираме от малкото пари, които младият Цезар ще й донесе, връзката с Юлиите може само да повдигне престижа на Аврелиите, да не говорим за Рутилиите. Все пак от всички патрициански фамилии Юлиите са най-старата.

— Родословното дърво не ражда плодове, от които можеш да се нахраниш — изръмжа Кота.

— Е, хайде, Марк Аврелий, положението не е толкова трагично, колкото ти се иска да го изкараш! Връзката с Марий помогна много на Юлиите да си възвърнат някогашния престиж и не се съмнявам, че в бъдеще влиянието им само ще расте. Не виждам причина младият Гай Юлий да не стане някой ден консул. Говорят, че бил доста интелигентен, а и способен.

— Ще видим — заключи скептично Кота.

Когато излезе от дома си обаче, той си беше придал истински тържествен вид, което нямаше как да не отива на такъв хубав мъж като него — нищо, че като типичен представител на Аврелий Котаните и той беше доста червендалест; в рода му нямаше дълголетници, защото всички живееха под постоянната заплаха от апоплексия.

Когато отиде в дома на Цезарите, научи, че младият Гай Юлий бил излязъл, така че Марк Аврелий трябваше да помоли да го приеме старият. Но за негова изненада икономът поклати глава и с най-сериозен глас го предупреди:

— Ако ми простиш, Марк Аврелий, ще трябва първо да проверя дали ще е възможно. Гай Юлий не е добре.

Кота чуваше за пръв път за болестта, но като се замисли, осъзна, че наистина възрастният сенатор отдавна не се е появявал на заседания.

— Ще почакам — рече той.

Икономът скоро се върна и го поведе към кабинета, като заяви:

— Гай Юлий ще те приеме. Но трябва да те предупредя, че видът му е доста променен.

Ако не беше предупреждението на роба, Кота може би нямаше да успее да прикрие удивлението си при вида на усилието, с което домакинът му протегна съсухрената си ръка за поздрав.

— Марк Аврелий, за мен е истинско удоволствие — промълви болният. — Седни, седни! Съжалявам, че не мога да стана да те посрещна, но икономът ми трябва да те е предупредил, че не съм добре — направи той плах опит да се усмихне. — Евфемизъм… В действителност умирам.

— О, не говори така — почувства се неловко Кота, като седна на ръба на близкия стол. Носът му нервно заигра: в стаята витаеше някаква странна, но във всеки случай неприятна миризма.

— Няма как, имам тумор в гърлото. Тази сутрин го потвърди и Атенодор Сикул.

— Много съжалявам да го чуя, Гай Юлий. Отсъствието ти в Сената няма да остане незабелязано от никого, най-малко от шурея ми Публий Рутилий.

— Той е истински приятел — съгласи се Цезар и зачервените му клепачи уморено примигнаха. — Мисля, че се сещам защо си дошъл да ме видиш, Марк Аврелий, но сигурно ще бъдеш достатъчно любезен сам да ми го кажеш.

— Тъй като списъкът с кандидатите за ръката на моята племенница и доведена дъщеря Аврелия стана толкова дълъг и пълен с такива прочути имена, че се уплаших, да не би да сбъркам, ако тръгна аз да определям щастливеца — нещо, което би създало твърде много врагове на синовете ми, позволих й сама да си избере съпруг — обясни с едно изречение той. — Само преди два дни тя се запознала с по-малкия ти син у дома на чичо си Публий Рутилий и днес ми заяви, че смята да се омъжи за него.

— И това естествено ти се е сторило също толкова неприятно, колкото и на мен — допълни домакинът.

— Така си е — въздъхна Кота и вдигна рамене. — Тъй или иначе, вече съм дал дума и не мога да се отметна.

— В интерес на истината и аз бях дал същото обещание на сина си още преди години — усмихна се Цезар. — Излиза, че и двамата с теб, Марк Аврелий, можем само да се надяваме децата ни да се окажат по-благоразумни, отколкото ги мислим.

— Прав си, Гай Юлий.

— Сигурно ще искаш да чуеш какво е действителното материално положение на сина ми.

— Той ми го разясни, когато се яви да иска ръката на дъщеря ми.

— Може и да не е бил точен. Разполага с достатъчно земя, за да влезе в Сената, но в момента не притежава нищо друго. За нещастие аз самият не мога да си позволя закупуването на второ жилище в Рим и това е най-големият проблем. Тази къща ще остане за по-големия ми син Секст, който се ожени наскоро и сега живее при мен с жена си, бременна от няколко седмици. Скоро ще умра, Марк Аврелий. След смъртта ми Секст ще поеме задълженията на главата на семейството, а след сватбата си брат му ще трябва да си търси друг дом.

— Предполагам знаеш, че зестрата на Аврелия е тлъста — на свой ред започна с обясненията Кота. — Навярно няма нищо по-подходящо от това парите й да бъдат използвани за закупуване на къща — покашля се той. — Наследила е доста от баща си, моя брат, и от няколко години средствата й са били влагани в търговски сдружения. Може и да е имало някои спадове, но като цяло зестрата й се изчислява на около сто таланта. Четиридесет таланта са достатъчни за прилична къща в Палатин или Карина. Разбира се, жилището ще бъда записано на името на сина ти, но ако някой ден двамата се разведат, синът ти ще трябва да възстанови на племенницата ми пълната цена на дома им. Като оставим настрана въпроса за евентуален развод, Аврелия пак ще може да разчита на достатъчно големи доходи, за да може сама да си позволи прилично съществуване.

Цезар се намръщи.

— Не ми е никак присърце мисълта синът ми да живее в къща, купена с парите на жена му — възрази той с прегракналия си глас. — Не би било достойно за човек в неговото положение. Не, Марк Аврелий, мисля, че съществува друг вариант, който хем ще запази непокътната зестрата на Аврелия, хем няма да я кара да купува къща, която не ще бъде нейна. За сто таланта ще можете да се сдобиете с цяла инсула на Есквилин. Инсулата ще бъде купена за Аврелия и ще бъде записана на нейно име. Младата двойка ще живее в някой от приземните апартаменти, а племенницата ти ще получава целия наем от останалите, което ще е доход, доста по-голям от онова, което ще получи от инвестициите си в разни банки и търговски съдружия. Синът ми от своя страна ще намери начин след време да купи отделна къща — подобна цел ще представлява амбиция, която може само да го изведе нагоре и по обществената стълбица.

— Не бих позволил Аврелия да живее в инсула! — ужаси се Кота. — Не, ще отделя четиридесет таланта за къща, а останалите шестдесет ще вложа на нейно име, където трябва.

— Инсула на нейно име и това е — настоя Цезар, но в същия миг жестоко се задави и трябваше да се наведе напред, за да си поеме дъх.

Кота му наля чаша вино и я постави в ръката му, помагайки му да я вдигне до устните си.

— Размина ми — каза Цезар след минутка-две.

— Може би ще е по-добре, ако дойда някой друг път — предложи Кота.

— Не, да се разберем още сега, Марк Аврелий. И двамата с теб сме съгласни, че сватбата на децата ни не е онази, за която сме мечтали. Много добре. Тогава защо да си блъскаме главите как да им улесним живота? Ако те са решили, че си принадлежат, трудностите, с които ще се сблъскат само ще заздравят връзката им. Ако ли пък се окаже, че са сбъркали, пак трудностите ще са тези, които най-бързо ще ги убедят да се разделят. Ще направим така, че Аврелия да разполага с цялата си зестра и по никакъв начин няма да накърняваме достойнството на сина ми, който не би се зарадвал, ако баща му и тъстът му тръгнат да му оправят бъдещето. Отговорът е един, Марк Аврелий: инсула! Ще трябва обаче да бъде построена възможно най-сигурно, така че ти ще откриеш честни люде, които да я подложат на щателна проверка. И освен това — продължи да мърмори под носа си Цезар — бъди много придирчив за местоположението й. Рим бързо се разширява, но пазарът за жилища винаги ще си остане стабилен и доходоносен. Може и много римляни да се замогнат, но винаги ще има и такива, които ще разчитат на жилищата под наем.

— Богове, излиза, че племенницата ми ще се превърне в най-обикновена хазяйка! — хвана се за главата Кота.

— А защо не? — усмихна се уморено Цезар. — Чувам, че била ослепителна красавица. Нима една хазяйка не би печелила от красотата си? Ако тя самата не вярва в бъдещето си на независима от никого наемодателка, то сигурно би премислила повече, преди да се омъжи за сина ми.

— Вярно, че е ослепителна красавица — усмихна се на свой ред Кота. — Ще я доведа да я видиш, Гай Юлий, и нека ти й съобщиш как виждаш бъдещето й.

При тези си думи Марк Аврелий Кота се надигна от стола си и се наведе над домакина си, за да го потупа приятелски по рамото.

— Ето последната ми дума: Аврелия сама ще реши какво да прави със зестрата си. Ти ще й предложиш варианта за инсулата, а аз от своя страна ще държа на самостоятелната къща. Става ли?

— Става — съгласи се Цезар. — Но прати ми я колкото се може по-бързо, Марк Аврелий! Още утре по обяд.

— Ще говориш ли със сина си?

— Непременно. Той ще я вземе от вас и ще я доведе.

При нормални обстоятелства Аврелия би била последната, която ще се загрижи какви точно дрехи да облече; по принцип обичаше ярките цветове, при това й харесваше да ги смесва, но дори в такива случаи околните не можеха да я обвинят, че се поддава на момичешки каприз, нито че излъчва глупост и наивност. Сега обаче, след като й бе известно, че любимият й лично ще дойде да я вземе от къщи, за да я срещне с евентуалните й свекър и свекърва, тя нямаше как да не се засуети. Накрая реши най-отдолу да си сложи дреха от тънка вълна в черешов цвят, върху нея друга, розово-пембяна, достатъчно тънка, за да прозира през нея наситеното червено, и най-отгоре — трета, бледорозова, изтъкана от плат, фин като платовете за сватбените й одежди. Преди това се изкъпа, намаза се с мъничко розово масло, но така и не разпусна косите си, вързани както винаги зад тила й, и отказа малкото руж и стибия, които й предложи майка й.

— Много бледа изглеждаш днес — говореше й Рутилия. — Сигурно е от притеснение. Хайде, постарай се да изглеждаш красива както винаги! Мъничко руж върху бузите, моля те. И една тънка линийка над очите.

— Не — пак отказа Аврелия.

В действителност тази й бледнина скоро щеше да изчезне, защото в мига, в който Гай Юлий Цезар Младши потропа на вратата, за да я вземе, тя така се изчерви, че не й трябваше повече руж.

— Гай Юлий — посрещна младежа, подавайки му ръка.

— Аврелия — подаде й той своята.

И това беше всичко, което си казаха, преди да излязат.

— Е, хайде, довиждане! — едва не ги изпъди насила Рутилия; не й беше никак приятно да се раздели с първото си дете — при това, когато то отиваше да живее с такъв привлекателен млад мъж. Колкото и да беше странно, започваше да се чувства осемнайсетгодишна.

Двамата млади излязоха на улицата, последвани от Кардикса и галите.

— Трябва да те предупреди, че баща ми никак не е добре — младият Цезар внимаваше да не изпусне някоя неподходяща приказка. — Излязъл му е коварен тумор в гърлото и всички се страхуваме, че не му остава много време да бъде с нас.

— О, така ли? — беше единственото, което Аврелия намери да му отговори.

Завиха в следващата пресечка.

— Получих бележката ти — мина на друга тема Гай Юлий — и първата ми работа беше да изтичам при Марк Аврелий. Не мога да повярвам как тъй си избрала мен!

— А пък аз не мога да повярвам как тъй изобщо те срещнах — отвърна му тя.

— Мислиш ли, че Публий Рутилий го е направил нарочно?

Това я накара да се подсмихне развеселено.

— Убедена съм, че е било нарочно.

Стигнаха до следващия ъгъл, където пак завиха.

— Виждам, че не си от приказливите — отбеляза младият Цезар.

— Не съм — кимна Аврелия.

И това беше целият разговор, който двамата проведоха, преди да стигнат дома на Цезар.

Само един поглед върху избраницата на сина му и мигом промени мнението си за нея. Тази девойка насреща му не изглеждаше нито глезена, нито капризна! Иначе отговаряше точно на легендите, които се носеха за нея — ослепителна красавица, но с някакъв свой стил, който наглед не се връзваше с общоприетите представи. Но пък и в същото време му хрумна, че красавица като Аврелия не е толкова „ослепителна“, колкото „колосална“. Какви чудесни деца можеше да очаква един баща от нея! Деца, които, уви, той нямаше да доживее да види.

— Седни, Аврелия — гласът му едва-едва се чуваше, но по жеста му гостенката разбра какво се иска от нея. Синът седна на стола от другата му страна.

— Какво ти е казал Марк Аврелий за вчерашния ни разговор? — попита Цезар.

— Нищо — отговори му Аврелия.

Без никакви заобикалки той мина на въпроса за зестрата й — така както го бяха обсъдили вече с чичо й, — без да крие с нищо собственото си мнение, нито това на Кота.

— Попечителят ти казва, че ще остави на теб да решаваш. Какво предпочиташ: да живееш в самостоятелна къща или да притежаваш инсула? — попита накрая бъдещият свекър, без да откъсва поглед от лицето на Аврелия.

„Как би постъпила в подобна ситуация Корнелия, майката на Гракхите?“ Този път отговорът беше значително по-лесен: Корнелия, майката на Гракхите, щеше да постъпи по най-достойния възможен начин, независимо от трудностите, които щеше да срещне пред себе си. Само че в случая не ставаше дума само за нейното достойнство, но и за това на любимия й. Да избере самостоятелната къща означаваше, че й се осигурява спокоен и приятен живот, но нямаше ли бъдещият й съпруг да се почувства дълбоко наскърбен, че домът му ще бъде платен с парите на жена му?

Аврелия отмести поглед от Цезар и се взря в очите на сина му, като попита:

— Ти как предпочиташ?

— Сама ще решиш, Аврелия — подкани я младият Цезар.

— Не, Гай Цезар, ти трябва да кажеш. Ще стана твоя жена. Искам да бъда добра съпруга и да знам мястото си. Ще бъдеш глава на семейството и стопанин на дома ни. Никога няма да ти оспорвам първенството, като единственото, което искам в замяна, е винаги да се държиш с мен честно и почтено. Само твой ще бъде изборът къде ще живеем. Мога само да ти се подчинявам — и на думи, и на дела.

— Тогава ще помолим Марк Аврелий да намери някоя инсула и да запише собствеността й на твое име — заяви без ни най-малко колебание младият Цезар. — Сградата трябва да бъде възможно най-солидната и рентабилна, а лично аз съм на мнението на баща си, че местоположението й не е от голямо значение. Доходите от наемите ще бъдат само твои. Двамата ще живеем на приземния етаж, докато спечеля достатъчно пари да купя самостоятелна къща. Разбира се, ще издържам и теб, и бъдещите ни деца изключително от собствените си доходи на земевладелец. Което означава, че цялата отговорност за поддържането на инсулата ще падне върху твоите плещи — в делата ти няма да се меся.

Явно подобно решение на въпроса радваше Аврелия, но тя така и не проговори.

— Май не си от бъбривите! — забеляза на свой ред старият Цезар, без да прикрива почудата си.

— Да — съгласи се Аврелия.

Кота се залови с усърдие за работа с надеждата, че някъде из по-скъпите и престижни части на Рим ще открие за племенницата си достатъчно рентабилна сграда. Но за негово съжаление не се натъкна на подходяща. Колкото и да не му се искаше да си го признае, откри инсулата, която щеше да се окаже най-добрата инвестиция в самото сърце на Субура. Зданието не беше построено скоро (всъщност имаше вече тридесет години, откакто собственикът му го беше издигнал, и понеже той самият бе живял в по-големия от двата приземни апартамента, беше се погрижил постройката да е достатъчно здрава, за да не му се срути над главата), основите й представляваха здрави каменни стълбове, пет стъпки дебели и достигащи на петнадесет стъпки под земята; външните и носещите стени бяха дебели две стъпки и зидани по стария начин, тъй наречения опус инцертум, сиреч от две успоредни стени от тухли и хоросан и кухина по средата, запълнена със спойваща смес от цимент и ситни камъчета; всички прозорци имаха тухлена аркада, а стените бяха укрепени допълнително от здрави дървени греди, поне една стъпка дебели, а в някои части на сградата — до петдесет стъпки дълги; също толкова дебели греди подпираха подовете на долните етажи, докато горните разчитаха само на дървени дъски; вътрешният двор, откъдето влизаше светлина в голяма част от помещенията, също беше ограден от носещи стени или по-скоро от цяла верига от квадратни стълбове, две стъпки дебели, разположени всеки на пет стъпки от следващия, а на нивото на етажите се съединяваха с масивни дървени греди.

На височина инсулата не правеше особено впечатление — имаше само девет етажа, всеки от тях висок два метра и седемдесет, включително дебелият тридесет сантиметра под; от всички страни тя беше заобиколена от други инсули с по два до четири етажа повече. Предимството й обаче се състоеше в това, че представляваше един доста широк триъгълник с остър ъгъл към кръстовището на Субура Минор с Викус Патриции, бедрата му следваха двете оживени артерии, а отсрещната страна вървеше успоредно на уличка, свързващи ги една с друга — така инсулата напълно оправдаваше името си: „остров“ насред морето от градски улици.

Но докато стигнат до нея, Кота, Аврелия и младият Цезар трябваше да обиколят кажи-речи целия град, тътрейки се подир дребничкия, но затова пък словоохотлив търговец, у когото всичко подсказваше древно римско потекло — в агенцията за недвижими имоти на Торий Постумий нямаше място за гърци-освобожденци.

— Погледнете мазилката по стените и от вътрешната, и от външната им страна — напяваше търговският агент. — Както виждате, няма и една пукнатина… Основите толкова здраво са забити в земята, сякаш някой обедняващ сенатор се е хванал за последното си кюлче злато… Има осем дюкяна и всичките са дадени под наем за дълъг срок, никакви неприятности с наемателите, плащат си редовно… На приземния етаж има два апартамента, и на двата приемните им зали са високи два етажа… На горния етаж също са само два апартамента… До шестия етаж са по осем, на седмия и осмия — по дванайсет… Всеки от дюкяните е свързан с горни помещения, където търговците да живеят… Спалните помещения на приземния етаж имат фалшиви тавани, така че да се използват вместо долапи и килери.

И така нататък, и така нататък, нисичкият римлянин се прехласваше да хвали сградата. Най-накрая Аврелия трябваше да се отдалечи, за да поогледа сама помещенията и да размисли. Чичо й Марк и Гай Юлий щяха да й кажат, ако са научили от търговеца нещо интересно. Беше попаднала в свят, напълно непознат, но в който й предстоеше тепърва да се налага; затова й се струваше, че колкото по-радикално промени живота си още от самото начало, толкова по-успешно би се справяла по-нататък.

Разбира се, трябваше да си признае, че бъдещето й носеше своите тревоги, и тя не изгаряше от нетърпение да скъса отведнъж с познатите домашни удобства, за да се впусне в брак, където нищо нямаше да е съвсем същото и където я чакаше една огромна и чужда инсула като тази. И все пак Аврелия трудно щеше да се уплаши от подобна промяна. Благодарение на дългите години, прекарани в сигурност, бе възпитала у себе си свободолюбив и стремеж към самостоятелност, които трудно щяха да я напуснат. През цялото си детство нито за миг не си беше представяла, че другите хора могат да водят живот, различен от нейния, а това беше причина и никога да не се почувства лишавана или ограничавана от каквото и да било. Напротив, струваше й се, че знае всичко, че може всичко — най-малкото, защото прекарваше свободното си време в четене и самообразоване. Но сега, когато пред нея стоеше перспективата на един нов, съвместен с другиго живот, Аврелия все повече започваше да се чуди как биха изглеждали оставащите й дни, ако не успееше да ги запълни с многото деца, които бе имала Корнелия, майката на Гракхите. А знаеше се, че никой знатен римлянин не би искал повече от две деца в къщата си. По природа Аврелия беше човек на действието; но по рождение бе лишена, ако не от друго, то именно от възможността да разкрива това си качество. Сега й предстоеше да се превърне едновременно в нечия съпруга и в нечия хазяйка; второто можеше да се окаже просто шегичка, но първото й даваше шанс най-после да се прояви като работлива и инициативна жена. При това щеше да се занимава с дела, едновременно привлекателни и предизвикателни.

Затова тя се оглеждаше с интерес и жадно поглъщаше с поглед всичко около себе си. Беше се захванала с нещо като игра — да си представя как всеки новооткрит предмет ще се намести в бъдещия й живот.

Между двата апартамента на приземния етаж имаше известна разлика в размерите, защото някогашният собственик се беше постарал с просторното си жилище да докаже, че не е кой да е. В сравнение с голямата къща на Кота на Палатинския хълм подобно жилище беше тясно; в действителност по площ къщата на Кота беше по-широка от целия приземен етаж на инсулата, включително дюкяните, крайъгълната кръчма и двата апартамента.

Въпреки че трапезарията беше широка само колкото да побере три кушетки, а кабинетът съвсем не бе просторен, и двете стаи бяха с високи тавани и достатъчно проветриви. Всъщност стената, която ги разделяше, беше толкова тънка, че даваше вид повече на дъсчена преграда, а в горната си част не достигаше тавана: така в триклиния и в таблиния проникваха въздух и светлина от вътрешния двор. Приемната зала (нямаше как да бъде наречена атрий) имаше прекрасен под от теракота, а стените й бяха красиво изписани; двете колони в центъра й бяха от солидно дърво, боядисано така успешно, че да наподобява цветен мрамор. Светлина и въздух идваха направо от улицата, като за целта високо във външната стена беше изрязан отвор и монтирана тежка желязна решетка, която се падаше между входа на стълбището за горните етажи и единия от дюкяните, гледащи към улицата. От приемната зала се влизаше в три от спалните помещения, които, както беше типично за римския дом, нямаха никакви прозорци навън, а в други две, по-широки, се влизаше откъм кабинета. Имаше още една сравнително малка стаичка, която Аврелия можеше да използва за своя дневна, а в съседната, намираща се до стълбището, щеше да живее Кардикса. Най-голямото удобство, което предлагаше обаче апартаментът, бяха банята и клозетът — търговският агент естествено не бе пропуснал да спомене, че инсулата е построена точно над една от главните канализационни артерии в града и следователно без никакви пречки може да се черпи колкото вода е необходима.

— Точно отсреща, на Субура Минор, има обществен клозет, а до него са Субурските терми — продължаваше да обяснява търговецът. — Водата не е проблем. Тук сте на идеалната възможна височина, защото едновременно сте достатъчно ниско, за да черпите вода от резервоарите на Агера, и достатъчно високо, за да не се притеснявате от някоя лоша шега, която може да ви изиграе река Тибър: случва се понякога при наводнение в римските канали да се излее много по-голям обем, отколкото водоснабдителните компании поддържат по принцип, и всички онези новопостроени инсули, снабдени с мечтаната канализация, да пострадат. Разбира се, предишният собственик се беше постарал само той да се ползва от представилите му се удобства: наемателите също няма от какво да се оплакват, тъй като живеят на самото кръстовище и насреща са както клозетите, така и баните.

Аврелия се вслуша внимателно в тези обяснения, защото чувстваше, че я засягат пряко; беше чувала, че бъдещият й начин на живот ще я лиши, освен от друго и от лукса да се радва на течаща вода и на собствен клозет. Плашеше я именно мисълта, че трябва да се грижи за тоалета си и да ходи по нужда на обществено място. При това никоя от досега огледаните инсули, дори сред онези, които се намираха в по-представителните квартали, нямаше нито течаща вода, нито клозет, свързан с градската канализация. Това беше и причината сега Аврелия да си каже, че от тази инсула няма мърдане и в нея трябва да живеят занапред.

— Колко можем да очакваме от наемите? — попита младият Цезар.

— Десет таланта годишно — четвърт милион сестерции.

— Много добре! — кимна доволен Кота.

— Поддръжката на сградата не струва почти нищо, защото са я строили според най-високите стандарти — продължи да хвали къщата агентът. — Което пък от своя страна означава, че никога не остават празни жилища — нали знаете, напоследък толкова много инсули започнаха да се срутват или пък да изгарят като факли, че човек залага на сигурното. Тази е сигурна! Освен това от двете си страни сградата е оградена от широки улици, дори от третата е сравнително изолирана. При евентуален пожар в съседство има голям шанс да оцелее невредима. Мога да ви уверя, че това място е по-сигурно и по-безопасно от всеки кораб на Граний.

Тъй като беше безсмислено да обикалят на носилка из претъпканите улици на Субура, Кота и младият Цезар бяха решили, че те двамата и галите — пазачи са достатъчен ескорт за Аврелия, която трябваше да ги придружи пеша в търсенията им. Не че съществуваше кой знае какъв риск за нея — беше пладне и всички жители на квартала бяха прекалено заети със собствените си проблеми, за да обръщат внимание на минувачите, пък били те красавици като Аврелия.

— Какво мислиш — попита я Кота, след като тримата с годеника й излязоха по Фауцес Субуре на Аргилетум и се насочиха към Форум Романум.

— О, чичо, мисля, че това беше идеалната възможност! — отговори му тя и мигом се обърна към младия Цезар: — Съгласен ли си, Гай Юлий?

— Мисля, че точно такова нещо ни трябва — съгласи се той.

— Добре тогава, ще я купя още днес следобед. Искат ни деветдесет и пет таланта, според мен си ги заслужава. Дори се чудя дали не ни я дават направо без пари. Ще ви останат пет таланта да обзаведете жилището си.

— Не — твърдо отказа младият Цезар, — обзавеждането ще бъде моя грижа… в крайна сметка не съм бедняк! Земите в Бовила ми осигуряват прилични доходи.

— Знам, че е така, Гай Юлий — отстъпи Кота. — Вече си ми го казвал, не помниш ли?

Младият Цезар едва ли си спомняше тези незначителни подробности. Единственото, за което мислеше в последните дни, беше Аврелия.

Двамата се ожениха през април, един слънчев пролетен ден, когато сякаш всичко около тях им подсказваше щастливо бъдеще; дори Гай Юлий Цезар беше повъзвърнал донякъде силите си, за да присъства на празненството.

И Рутилия, и Марция плакаха ли плакаха: едната за това, че първото й дете се жени, втората за това, че последното й дете се жени. Юлия и Юлила също присъстваха, както и Клавдия, съпругата на Секст, но мъжете им не се появиха: Марий и Сула бяха все още в Африка, а Секст Цезар беше в наборните комисии, които обикаляха цяла Италия. Колкото и да му се искаше, не получи нужния отпуск от консула Гней Малий Максим.

Кота бе пожелал да наеме със свои пари някоя къща на Палатина за медения месец на младоженците.

— Първо свикнете с мисълта, че сте женени, пък после свиквайте с живота в Субура — философстваше той, явно загрижен повече за доведената си дъщеря, отколкото за зет си.

Но младата двойка категорично отказа и булката беше приветствана — или поне така й изглеждаше — от цяла Субура. Младият Цезар беше безкрайно щастлив, че сватбеният воал крие лицето на съпругата му, но сам не престана да се усмихва й покланя на стълпилите се около тях зяпачи, нищо, че през цялото време му подмятаха къде шеговити, къде направо неприлични забележки.

— Това са нашите бъдещи съседи — обясняваше той на жена си, — така че ще е най-добре отсега да привикваме на подобно отношение. Ако ти е неприятно, просто си запуши ушите.

— Защо не се опиташ да ги прогониш — пошушна Кота на Цезар, разтревожен едновременно от блъсканицата, от това, което цял живот бе чувал за престъпността в тези части на града, и не на последно място от нивото на латинския, който се носеше покрай ушите му. Ако зависеше от него, щеше да наеме гладиатори да придружат младоженците.

Докато малката група стигне до инсулата на Аврелия, зад тях се беше насъбрала дълга колона „сватбари“, които искрено се надяваха, че след като се женят толкова богати и знатни люде, ще падне и пиячка за бедните. За глътка вино тези безделници като нищо щяха да нахълтат в самия дом на младоженците. Все пак, когато младият Цезар отключи вратата на дома си и пренесе жена си през прага, Кота, Луций Кота и двамата гали успяха да преградят пътя на тълпата и да оставят време на зетя да влезе, да се обърне и да залости здраво вратата зад себе си. Разочарована, тълпата започна да сипе хули и обиди по адрес на тъста, но той, без да им обръща внимание, с гордо вдигната глава се запъти обратно по Викус Патриции.

В апартамента завариха само Кардикса; Аврелия бе решила да използва остатъка от зестрата си за закупуването на домашна прислуга, но беше отложила това си задължение за след сватбата, за да не й се налага да слуша съветите на майка си и тъща си. Младият Цезар също трябваше да купува роби за себе си — иконом, виночерпец, секретар, писар и поне още един, който да изпълнява всякакви негови поръчки, но Аврелиината задача беше по-трудна: на нея й трябваха две робини — чистачки, перачка, готвач, помощник-готвач, две момчета за всичко и поне един здрав и силен мъж. Това, разбира се, не беше много, но щеше да им бъде достатъчно, поне на първо време.

Навън вече се смрачаваше, но още преди да се стъмни съвсем, в апартамента настъпи пълен мрак. Понеже бяха огледали сградата по обяд, младоженците нямаше как да знаят, че по принцип в жилището няма достатъчно светлина. Кардикса беше запалила лампите, но те се оказаха твърде недостатъчни, за да осветят всички ъгли в апартамента. Самата робиня отдавна се беше прибрала в стаята си, за да остави влюбените насаме.

Това, което смайваше обаче Аврелия, беше шумът. Идваше отвсякъде: откъм улицата, откъм стълбището, откъм вътрешния двор; понякога й се струваше, че дори земята под краката й боботи. Чуваха се викове, плачове, ругатни, звън от счупено, провиквания от прозорците, гневни псувни и смразяващи клетви, ревящи бебета, циврещи дечица, семейни кавги, отнякъде се носеха и звуците на квартален оркестър от тъпани и чинели, както и откъслеци от неразбираеми песни; освен всички тези „човешки“ звуци, обаждаха се и какви ли не животни: крави, овце, мулета, магарета, по калдъръма тропаха каруци, а каруцарите постоянно избухваха в гръмогласен смях.

— Ама ние дори няма да се чуваме какво си говорим! — оплака се Аврелия и в очите й внезапно проблеснаха сълзи. — Гай Юлий, толкова съжалявам! Не ми мина през ума колко ще е шумно!

Младият Цезар беше достатъчно мъдър и разсъдлив, за да разбере, че подобен необичаен за жена му изблик на сълзи едва ли се дължи на някаква си квартална шумотевица, ами по-вероятно ще е следствие от тези няколко последни дни, в които и двамата изхабиха много нерви в бързината да подготвят всичко за сватбата. Той самият чувстваше същото, та какво ли й остава на младата му булка?

Затова нямаше какво друго да прави, освен да се опита да се засмее, сякаш проблемът му се струваше по-скоро комичен, и да я успокои:

— Ще свикнем бързо, няма защо да се тревожиш. Имаш думата ми, че само след месец дори няма да забелязваме какво става около нас. Освен това в спалнята ни сигурно е по-тихо.

При тези си думи той я хвана за ръка и усети треперенето й.

И наистина, господарската спалня, до която можеше да се стигне само през таблиния, беше по-изолирана и следователно по-тиха. Но затова пък вътре беше тъмно като в рог, а и заради двойния таван, който запушваше отвора над вътрешната стена, едва се дишаше, та младоженците се видяха принудени да оставят вратата към кабинета отворена, за да влиза въздух.

Цезар остави за малко Аврелия в кабинета и се върна в приемната, за да вземе лампа. Ръка за ръка двамата влязоха в спалнята и се стъписаха от изненада. Кардикса буквално беше засипала малкото помещение с цветя: брачното ложе се губеше под хиляди ухаещи цветчета, а покрай стената бяха наредени поне няколко десетки вази с различна големина, пълни с рози, шибои и теменуги; на масичката стоеше стъклена гарафа с вино, до нея — друга с вода, две златни чаши и голям поднос със сладки.

Никой от младоженците не се оказа срамежлив. Като всички римляни и те бяха достатъчно просветени в тайните на другия пол, за да знаят какво да искат и да очакват от партньора си. По принцип всеки римлянин гледа да задоволява природните си нужди на закрито, особено ако трябва да се съблича, но няма ли тази възможност, свиква и не му прави впечатление дали е гол. Разбира се, младият Цезар вече бе имал някое и друго любовно приключенийце, но за красавец като него подвизите му бяха повече от скромни. Макар и щедро надарен от природата, той беше свит човек, комуто липсваше енергията, присъща на нападателните и амбициозни личности; винаги щеше да си остане мъж, на когото може да се разчита, но и който е повече склонен да помага на другите за общественото им издигане, отколкото да мисли за себе си.

Вътрешният глас на Публий Рутилий Руф ни най-малко не бе го излъгал. Младият Цезар и Аврелия напълно си подхождаха. Младоженецът беше нежен, умерен, държеше се с почит и уважение към партньорката си, по-скоро я даряваше с топлина, отколкото я изпълваше със страст и жар; може би, ако той самият беше по-страстен и настойчив, Аврелия би изпитала жажда за по-силни усещания, но това щеше да си остане завинаги тайна. Любенето им протичаше дълго и блажено, докосванията им бяха леки, целувките — нежни. Това удовлетворяваше и двамата, дори може да се каже, че ги вдъхновяваше. Аврелия спокойно можеше да заяви пред себе си, че Корнелия, майката на Гракхите, би одобрила поведението й в брачното легло, защото — не щеше и съмнение — на нейно място и тя самата така би изпълнявала своите задължения. Удоволствието, което щеше да изпитва всяка вечер, и насладата, която получаваше от съпруга си, никога нямаше да означават за нея толкова, че да променят поведението й извън леглото… И в същото време любовната игра щеше да си остане достатъчно привлекателно занимание, за да не я пропъдят завинаги от това легло.

През същата онази зима, която Квинт Сервилий Цепион прекара в Нарбон, оплаквайки изгубеното си злато, той получи следното писмо от преуспяващия млад адвокат Марк Ливий Друз, един от най-пламенните и най-разочаровани почитатели на Аврелия:

„Когато баща ми, цензорът, почина, бях едва на деветнадесет години, ала трябваше да наследя не само цялата му собственост, но и ролята му на патерфамилиас. Може би трябва да се считам щастлив, задето единствената отговорност, която падна на плещите ми, бе тринадесетгодишната ми сестра, уви, лишена от родители. Тогава майка ми Корнелия пожела да вземе сестра ми при себе си в новия си дом, но, разбира се, отказах. Въпреки че между двамата ми родители никога официално не е бил обявяван развод, добре знаеше за хладните отношения, настъпили между тях, които се развалиха напълно, щом баща ми се съгласи да даде по-малкия ми брат за осиновяване. Майка ми винаги е била далеч по-привързана към него, отколкото към мен, затова, когато брат ми се прекръсти на Мамерк Емилий Лепид Ливиан, тя се позова на крехката му възраст и под претекст, че ще се грижи за него, напусна дома ни и се пресели с него у осиновителя му. Не може да се отрече, че в новата среда, в която попадна, тя разполагаше с много повече възможности за свободен и безотговорен живот, отколкото би и позволил човек като баща ми. Напомням ти тези неща, за да знаеш, че и до ден-днешен моето достойнство продължава да се накърнява от неприличното и егоистично поведение на майка ми.

И така, мога с ръка на сърцето да кажа, че не друг, а аз самият успях да отгледам сестра си Ливия Друза, и то по начин, който да приляга на девойка в нейното положение. Сега тя е на осемнадесет години и е готова за женитба. Тъй както, Квинт Сервилий, съм готов и аз, вече двадесет и три годишен. Знам, че сред римляните е възприето мъжете да дочакат двадесет и петата си година, преди да се впуснат в брачния живот, мнозина дори предпочитат първо да влязат в Сената. Но аз не мога да си позволя подобен лукс. Защото представлявам патерфамилиас в малкото ни семейство, а и съм последният представител на мъжкия пол, носещ името на Ливий Друзите. Брат ми Мамерк Емилий Лепид Ливиан повече не би могъл да има претенции към родовото ни име, както и към бащиното наследство. Затова мое задължение остава да се оженя и да създам потомство. Без да забравям, че на смъртното ложе на баща ми съм се зарекъл да изчакам сестра ми да порасне достатъчно, за да може и тя да се задоми.“

Тонът на писмото беше скован и наглед напълно формален, но това не можеше да заблуди Квинт Сервилий Цепион, който познаваше от дълги години младежа; двамата с баща му бяха стари другари, а и синовете им се смятаха от детинство за първи приятели. Той продължи да чете.

„Ето защо, Квинт Сервилий, бих искал като глава на моето семейство да ти предложа бранен съюз с твоето, чиято глава си ти самият. Умишлено си спестих усилието да поискам мнението на чичо си Публий Рутилий Руф по въпроса. Въпреки че нямам нищо против брака му с леля ми Ливия, нито го смятам за недостоен баща на нейните деца, смятам, че той не притежава нужното положение, нито онези черти на характера, които биха направили съветите му ценни за човек като мен. Ето, дори напоследък той се прояви по твърде необясним начин: от достоверен източник научих, че не друг, а именно чичо ми Публий е убедил Марк Аврелий Кота да позволи на доведената си дъщеря Аврелия сама да избере своя съпруг. Можеш ли да си представиш друга постъпка, толкова несъобразена с римските порядки? И, разбира се, че момиче на нейната възраст ще се хвърли на врата на красиво момче като Юлий Цезар, един нищо и никакъв обеднял потомък на славната фамилия, който едва ли някога ще постигне каквото и да било.“

Марк Ливий Друз очевидно трябваше да излее обидата върху някого, задето така жестоко бяха наранили както чувствата му, така и наследената от славния му родител дигнитас. Какво пречеше за виновник да бъде набеден Публий Рутилий Руф?

„Когато реших, преди да създам семейство, да изчакам сестра си да стане мома за женене, мислех с това да спестя на евентуалната си съпруга задължението да се грижи за своята зълва; от друга страна, така аз и само аз щях да бъда отговорен за нейното поведение. Не виждам нищо похвално в това да прехвърлиш другиму собствените си отговорности, особено когато този друг далеч няма да се води от същата загриженост и съчувствие.

Това, което сега ти предлагам, Квинт Сервилий, е да ми позволиш да взема за жена твоята дъщеря Сервилия Цепионида, както и да позволиш на сина си Квинт Сервилий Младши да се ожени за сестра ми Ливия Друза. Това е идеалното решение и за двама ни. Брачните връзки между нашите две фамилии датират от много поколения. Понеже зестрите и на сестра ми, и на дъщеря ти са равни по размер, дори няма да се наложи да прехвърляме пари от едното семейство в другото, голямо предимство в тези времена на липса на платежни средства.

Ще се радвам, ако получа отговора ти възможно най-скоро.“

Нямаше място за колебание. За подобна връзка Квинт Сервилий Цепион мечтаеше отдавна, защото богатствата на Ливий Друзите можеха да се нарекат големи, а със своето потекло те се нареждаха сред най-знатните римски фамилии. Затова наместникът веднага надраска няколко реда:

„Скъпи ми Марк Ливий, твоето предложение много ме радва. Имаш позволението ми да го приложиш в действие, за което, надявам се, ще се погрижиш в най-скоро време.“

И така, Друз трябваше да засегне темата и пред приятеля си Цепион Младши, за да го подготви, преди той самият да е получил писмо от баща си по въпроса. Така щеше да бъде по-добре, отколкото Цепион Младши да приеме предложението като бащина повеля.

— Бих искал да се оженя за сестра ти — рече той на Сервилий Цепион Младши толкова ни в клин ни в ръкав, че чак се уплаши да не е прекалил.

Цепион Младши го зяпна учудено, примигна веднъж-дваж, ала не каза нищо.

— Но бих искал също така ти да се ожениш за моята — продължи Друз.

Този път приятелят му примигна няколко пъти, но пак не отговори.

— Е, ти какво ще кажеш? — настоя да чуе мнението му Друз.

Най-накрая Цепион Младши успя да си възвърне дар слово (за разлика от богатствата и обществения му престиж вследствие благородната фамилия, от която произлизаше, способността на младежа да се изразява далеч не предизвикваше завист у околните) и да отговори кратко:

— Трябва първо да питам баща си.

— Вече го направих вместо теб — успокои го Друз. — Той е твърде доволен от подобна перспектива.

— О, така ли! Ами тогава, предполагам, всичко е наред — отбеляза младежът, явно облекчен.

— Квинт Сервилий, Квинт Сервилий, искам да знам ти какво мислиш! — вдигна отчаяно ръце Друз.

— Ами тя, сестра ми, те харесва, така че дотук добре… Пък и аз харесвам сестра ти, само дето… — не довърши изречението си той.

— Само дето какво? — попита Друз.

— Не мисля, че сестра ти харесва мен.

Сега пък Друз се облещи недоумяващо.

— Глупости! Как може да не те харесва? Та ти си най-добрият ми приятел! Разбира се, че те харесва! Това е най-доброто решение. Ожениш ли се за нея, пак ще останем заедно.

— Аз самият много бих се радвал — кимна в съгласие Цепион Младши.

— Добре! — сложи точка Друз. — Когато писах на баща ти, не пропуснах нито един по-важен въпрос: писах му и за зестрите, и за всичко. Няма за какво да се тревожим.

— Добре — промълви младежът.

Двамата бяха седнали на пейка под величествен дъб край Курциевото езеро в долния край на Форум Романум. Току-що бяха привършили с обяда си, състоящ се от комат хляб, напълнен с вкусна смес от леща и кълцано свинско.

Друз се изправи на крака и подаде широката си кърпа на прислужника, който го придружаваше. После търпеливо изчака робът да избърше всички трохи от снежнобялата му тога.

— Къде си се разбързал толкова? — изненада се Цепион Младши.

— Отивам вкъщи да съобщя вестта на сестра си — обясни му Друз и недоумяващо вдигна вежди. — Ти няма ли да кажеш на своята?

— Ами да — колебливо произнесе приятелят му. — Защо по-добре не й кажеш ти самият? Нали знаеш, много те харесва.

— Не, ти трябва да й съобщиш, глупако! В момента си ин локо парентис, така че това е твое задължение… също както е мое да говоря с Ливия Друза.

С което разговорът им приключи. Друз прекоси набързо Форума и се заизкачва по Весталските стълби.

Сестра му си беше вкъщи — че къде другаде би могла да бъде? След като Друз беше станал глава на семейството, а на майка й Корнелия беше забранено да прекрачва прага на дома им, Ливия Друза нямаше право да напуска къщата без изричното позволение на брат си. Освен това трудно би посмяла да се измъкне без знанието му, защото рискуваше сериозно наказание: в очите на брат си девойката беше склонна да поеме по срамния път на слабохарактерната си майка и затова към нея не биваше да се оказва ни най-малко снизхождение. Щом откриеше, че я няма, Марк Ливий Друз веднага би си помислил най-лошото за нея, макар да не притежаваше доказателства за вината й.

— Моля те, извикай сестра ми в кабинета — нареди той на иконома, щом се прибра у дома.

Къщата на Друзите се славеше като най-хубавата в цял Рим и беше завършена точно преди смъртта на цензора Друз. Гледката от лоджията беше прекрасна, защото къщата беше построена на най-високата точка от Палатинските скали, надвиснали над Форум Романум. Точно до нея се намираше тъй наречената ареа Флакиана — празното място, където навремето се издигаше домът на Марк Фулвий Флак, — а от отсрещната страна на поляната живееше Квинт Лутаций Катул Цезар.

В типичен римски стил къщата нямаше външни прозорци дори към свободното петно на някогашната Флакова къща, защото беше ясно, че осмелеше ли се най-сетне някой да си издигне дом на харесаното от всички римляни място, стените щяха да се долепят до тези на Друзови. От страната на Кливус Викторие се издигаше висока каменна ограда със здрава дървена врата, а до нея — двукрила порта, но всъщност това беше гърбът на къщата. Предната й част гледаше тъкмо към Форума, като под лоджията имаше още два етажа. Цялата конструкция се държеше на солидни колони, забити дълбоко в скалата. Най-горният етаж — онзи, от който се излизаше на Кливус Викторие, приютяваше господарите. Под него се намираха складовите помещения, кухните, жилищата на робите, но заради острия наклон площта на всеки по-долен етаж беше по-малка от тази на горния.

От двойната порта се влизаше направо в перистила, който беше толкова просторен, че бяха посадени шест големи лотосови дървета, донесени деветдесет години по-рано като фиданки от Африка, от самия Сципион Африкански, притежавал мястото по онова време. Всяко лято дърветата се покриваха от горе до долу с цвят — две от тях се обагряха в червено, две — в оранжево и две — в жълто, и в продължение на повече от месец из цялата къща се носеха екзотични аромати; по-късно се изгубваха сред бледозеленикави листа, големи и разчленени, подобно на папратовите; а най-сетне, през зимата, се оголваха, което позволяваше на всеки оскъден слънчев лъч да проникне в обширната градина. В перистила имаше място и за един дълъг, но тесен и плитък басейн, облицован със снежнобял мрамор, с четири бронзови фонтана в четирите краища, изваяни от самия Мирон, и заобиколени от множество бронзови статуи в човешки ръст, пак дело на Мирон или на Лизип — цяло стълпотворение от сатири и нимфи, които сякаш се канеха да се потопят във водите на фонтаните. Сред тях личаха и фигурите на Артемида и Актеон, на Дионис и Орфей. Всички тези бронзови скулптури бяха оцветени така умело, че създаваха впечатление за живи хора, и в определено състояние човек можеше да се уплаши да не е попаднал наистина сред властелините на гората.

От всички страни, дори откъм портата и улицата, перистилът беше ограден с колонада в дорийски стил: самите колони бяха боядисани в жълто, а базисите и капителите — в различни ярки цветове. Алеята зад тях беше застлана с лъскава теракота, стените в дъното бяха оцветени в зелено, синьо и жълто, а тук-там, между два глиненочервени пиластра погледът се сблъскваше с една от най-изящните фрески в цял свят: дете с чепка грозде в ръка от Зевксис, „Умопомрачението на Аякс“ от Паразий, няколко голи мъжки фигури от Тимантес, един от портретите на Александър Велики от Апелес, както и на негов кон, който изглеждаше толкова реален, че гледаше ли го от отсрещния край на колонадата, човек започваше да се пита дали животното просто не е било завързано от господаря си там.

От едната страна на голямата, бронзова, двукрила врата, водеща към вътрешността на жилището, се влизаше направо в триклиния, от другата — в таблиния. Зад тях се намираше величественият атрий, който можеше да побере цялата къща на Цезар и се осветяваше от правоъгълния отвор в покрива, подпиращ се, освен на няколкото колони в залата и на осемте, заобиколили водоскока по средата. Стените бяха изрисувани така, сякаш са заобиколени с колони, под колоните имаше фалшив цокъл, над тях — антеблемент, а някъде между въображаемите колони бяха изобразени черно-бели кубове, толкова изпипани, че сякаш бяха триизмерни, губещи се сред гъст бръшлян и пъстри цветя. Цветовете навсякъде бяха ярки, най-вече червено, но също синьо, зелено и жълто.

Разбира се, фамилните шкафове с восъчните маски на предците на Ливий Друзите, също стояха на видно място; до тях се намираха и няколко боядисани в телесен цвят бюста на славни предци, богове или пък гръцки философи — тъй наречените херми, отличаващи се с това, че се поставят върху пиедестали, от които стърчат големи, еректирали пениси. Имаше и статуи в пълен ръст, също боядисани, за да създават впечатлението на живи хора, някои от които обграждаха имплувия, а други заемаха всяко свободно място покрай стените. Част от статуите стояха върху красиви мраморни постаменти, други бяха сложени направо на земята. От релефния гипсов таван, който се издигаше едва ли не до небесата, висяха няколко златни и сребърни полилея (самият таван беше боядисан да наподобява обсипано със звезди небе в рамка от позлатени, релефни цветя); още няколко големи свещника, високи седем-осем стъпки стояха поставени на пода. Самият под представляваше цветна мозайка, на която с подробности беше изобразена вакханска сцена с главно действащо лице самият Бакх, който, заедно със спътничките си, танцуваше, пиеше, хранеше дивите сърни и учеше лъвовете да лочат вино.

Сега Друз почти не обръщаше внимание на всички тези прелести, защото с времето вече им се беше нагледал и не му правеха впечатление; в действителност не той, а баща му и дядо му бяха хората в семейството, които можеха да се похвалят с естетически усет.

Икономът намери сестрата на Друз в лоджията, на която се излизаше откъм атрия. Ливия Друза беше вечно сама, при това отдалеч й личеше, че се чувства самотна. Къщата беше толкова просторна, че тя дори нямаше как да се оправдае, че й се разхожда. Случеше ли й се да бъде обхваната от страст за пазаруване, вместо да я пусне да обиколи сергиите, брат й просто извикваше у дома няколко от най-реномираните търговци в града, оставяше я да избира каквото си иска, а икономът го плащаше с господарските пари, без дори да се пазари. Навремето никой не забраняваше на двете Юлии да обикалят по-представителните части на Рим, придружени къде от майка си, къде само от прислужниците си; една Аврелия пък съвсем спокойно посещаваше роднини и приятелки, да не говорим за жени като Никополис и Клитумна, които живееха напълно самостоятелно и никой не можеше да им забрани абсолютно нищо — дори да се хранят легнали. Ливия Друза водеше напълно отшелнически живот, жертва както на богатствата на рода си, които и другаде биха лишили жената от всякаква стойност като човек, така и на майка си, която в името на свободата си беше обрекла дъщеря си на постоянен затвор.

Когато Корнелия Сципионида напусна дома на съпруга си Ливий Друз, за да започне своя свободен и независим живот, дъщеря й Ливия Друза беше десетгодишно момиченце; момичето попадна изцяло под грижите на баща си, който обаче проявяваше пълно безразличие към него, а вместо това прекарваше свободното си време да обикаля колонадата в двора на старата си къща и да се възхищава на шедьоврите, които беше наредил там. Според него на дъщеря му й стигаше, дето я обграждаха цяла армия от вечно сменящи се прислужнички и възпитатели, които твърде много се страхуваха от господаря си, за да завързват приятелство с децата му. По онова време Ливия почти не виждаше големия си брат, тогава петнадесетгодишен. Три години, след като майка й беше заминала заедно с по-малкия й брат Мамерк Емилий Лепид Ливиан, както вече трябваше всички да го наричат, цялото семейство напусна родния й дом, за да се нанесе в този огромен мавзолей, и Ливия сякаш се изгуби в просторните стаи — подобно на невидим атом, безцелно носещ се из пространството. Бяха я лишили от възможността дори да разговаря с други, да не говорим да търси обичта, приятелството и уважението на околните. Когато баща й се спомина скоро след нанасянето им в новия дом, нищо не се промени.

Цял живот Ливия Друза като че ли не бе имала случай да се засмее на каквото и да било; затова, случеше ли се откъм стаите на прислугата да се дочуе смях, тя искрено се чудеше какво ли толкова се е случило, че робите й вдигат такъв шум. Оставаше й само да се потопи в света на книгите, единствените, които й позволяваха да ги обича и да търси приятелството им. Понеже литературата беше едно от малкото занимания, които брат й не се бе сетил да й забрани, Ливия Друза прекарваше голяма част от времето си в четене, или в писане. Отчуждена от света около себе си, тя се вълнуваше само при представата за разгневения Ахил, който повежда гърците срещу Троя, можеше да съчувства или да мрази само героите, чудовищата и боговете от приказките, да плаче за смъртните девойки, които бяха съкровеното желание на всички тях. А когато премина през първите проявления на пубертета — ужасяващи, защото така и не се беше намерил кой да й обясни какво се случва с тялото й, тя неусетно откри и неземните богатства на любовната поезия. Понеже гръцкият й не отстъпваше по нищо на латинския й, можеше с лекота да чете Алкмен — онзи същият, който пръв започнал да пише любовни стихове (или поне така се знаеше), а след него и копненията на Пиндар, на Сафо и Асклепиад. Старият Созий от Аргилетум, който периодично събираше каквото му попадне и го пращаше с цели кошове в дома на Друз, така и не разбра с какъв читател си има работа; за него беше най-лесно да си мисли, че поръчките са от самия Друз. Скоро след като Ливия Друза навърши седемнадесет, издателят започна да й праща произведенията на модерния поет Мелеагър, който по онова време беше жив и здрав и пишеше както за чувствата, така и за чувствеността. Вместо да се шокира от откровеността му, девойката бе привлечена от еротиката в стиховете му и може да се каже, че само благодарение на Мелеагър тя израсна сексуално.

Не че това й бе от полза; тя не ходеше никъде, не се виждаше с никого. В дом като нейния би било нечувано светотатство да се доближиш повече от благоприличното до някой роб — да не говорим робът да се доближи до теб. Случваше се Ливия Друза да се срещне с приятелите на брат си Друз, когато те му гостуваха, но в близък контакт не можеше да влезе с никого от тях. Освен, разбира се, с най-добрия му приятел Цепион Младши. А въпросният Цепион Младши с неговите къси крака, пъпчиво лице и изобщо грозноват вид в нейните очи се идентифицираше с шутовете от пиесите на Менандър или с гърбавия Терсит, когото Ахил убил с един-единствен удар с юмрук, след като бил обвинен от него, че е блудствал с трупа на амазонската царица Пентезилея.

Не че Цепион Младши някога се беше проявявал като шут или пък като Терсит; просто във въображението си Ливия Друза беше дала и на единия, и на другия неговото лице. Любимецът й сред античните герои беше цар Одисей (тя винаги си мислеше за него на гръцки), защото се възхищаваше от способността му със силата на разума и словото да разрешава всички проблеми, а скръбта на жена му по дългото му отсъствие и двадесетгодишният словесен двубой, който тя обявила на кандидатите за ръката й, очаквайки все някога съпругът й Одисей да се върне у дома, й се струваха най-романтичната и вълнуваща любовна история в целия Омиров епос. Затова Одисей живееше в мислите й с лицето на младежа, когото бе имала случай да срещне един-два пъти в лоджията на съседната къща. Това беше домът на Гней Домиций Ахенобарб, който имаше двама синове; но младежът от лоджията не беше един от тях — това Ливия Друза знаеше, защото често беше срещала и двамата, когато идваха да посетят брат й.

Одисей имаше червени коси и беше левак (ако си беше направила труда да чете по-внимателно Омировите стихове, Ливия Друза щеше да научи, че в действителност Одисей е бил с несъразмерно къси крака — физически недостатък, който най-много презираше у мъжете; това навярно би охладило страстта й към митичния цар), както и младежът, появяващ се на лоджията у Домиций Ахенобарб. Беше много висок, с широки рамене, а начинът, по който тогата му стоеше, предполагаше, че тялото му е здраво и стройно. На слънчевата светлина червената му коса заблестяваше, а гордо вдигнатата му глава напомняше царствената глава на Одисей. Дори от разстояние — все пак Ливия Друза го беше виждала само отдалеч — се открояваше закривеният му нос: единствената черта на лицето, която й беше съдено да различи; но дори и без да ги е виждала, беше убедена, че очите на непознатия са широки, сивкави, но блестящи, защото такива трябваше да бъдат и очите на Одисей.

И така, когато девойката четеше за сетен път поемите на Мелеагър, тя се опитваше да влезе в кожата на момичето (или момчето), което поетът визираше в своите стихове, а самият поет неизменно се въплъщаваше в непознатия младеж от балкона на Ахенобарбови. Случеше ли й се изобщо да се сети за Цепион Младши, Ливия Друза мислеше за него с неприязън и отвращение.

— Ливия Друза, Марк Ливий иска да те види незабавно, в кабинета си — прекъсна сладките й мечти икономът.

От известно време младата господарка напразно бе стояла на лоджията с надеждата отсреща да се появи мечтаният непознат. Но, разбира се, подобно настоятелно повикване от страна брат й струваше много повече от напразните й илюзии. Ливия Друза се обърна към вратата и последва роба.

Друза седеше зад писалището си и изучаваше някакъв документ. Щом сестра му влезе в таблиния, той вдигна глава; в погледа му се четеше спокойствие и доброжелателност, но в същото време съвсем слаб интерес към нея самата.

— Седни — рече той и посочи стола, който обикновено заемаха клиентите му, когато идваха да го посетят.

Сестра му седна и го изгледа със същото спокойствие и неприкрита липса на интерес; не се сещаше да е чула Друз да се смее, редки бяха случаите да го види усмихнат. Същото можеше и той да каже за нея.

Но сега Ливия Друза трябваше да си даде сметка, че брат й я изучава доста по-настойчиво от обикновено, което нямаше как да не я разтревожи. Но пък и тя нямаше как да знае, че любопитството, с което Друз тъй неочаквано я обграждаше, всъщност беше продиктувано от интереса на Цепион Младши. Брат й се питаше дали нещата са наистина такива, каквито ги смяташе приятелят му.

„Да, тя си е една малка хубавица — мислеше си той. — Може и да е дребничка, но поне не мога да я нарека късокрака — нещо, което, уви, важи за целия й род.“ В тяло Ливия Друза беше радост за окото — с високи гърди, с тънка талия, с плавно очертаващи се ханшове; ръцете и краката й бяха тънки и изящни — нещо, присъщо на красивите жени, при това тя поддържаше ноктите си, вместо да ги гризе постоянно както много други. Брадичката й беше издадена, челото й — широко, носът й — порядъчно, но не прекалено дълъг, при това леко закривен, както е типично за римляните. Устата и очите на Ливия Друза въплъщава самата идея за женска красота, защото очите й бяха широки и вечно ококорени, а устата й — мъничка и прелъстително розова. Гъста и добре накъдрена, косата й беше черна като очите, миглите и веждите й.

Да, наистина, Ливия Друза беше хубава. Но не и колкото една Аврелия. Марк Ливий Друз усети как нещо го жегва отвътре при тази мисъл; случваше се всеки път, когато се сетеше за Аврелия. Колко скоро беше писал на Квинт Сервилий… Веднага щом бе научил за предстоящата сватба на Аврелия! Пък и не беше ли това за добро? Вярно, Аврелиите бяха хора, които никой в нищо не можеше да упрекне, но все пак и по богатства, и по обществено положение те стояха доста по-ниско от Сервилиите. Освен това Марк Ливий трябваше да си признае, че Сервилия Цепионида винаги му е харесвала, така че мисълта да се ожени за нея не го отблъскваше.

— Скъпа моя, намерил съм ти съпруг — рече Друз без излишни заобикалки. По всичко личеше, че находката му се нравеше много.

Явно, че сестра му ни най-малко не очакваше подобна вест, защото колкото и да се мъчеше да не издаде чувствата си, видя се, че е едва ли не шокирана. Тя навлажни устните си и колебливо попита:

— И кой е той, Марк Ливий?

Брат й отговори възторжено:

— Най-добрият възможен мъж, когото можеш да си представиш! При това моят най-близък приятел, Квинт Сервилий Младши.

Сестра му се вкамени. По лицето й се изписа дълбок потрес; пресъхналата й уста се отвори да каже нещо, но не й достигнаха сили.

— Какво има? — зачуди се Друз.

— Но аз не мога да се омъжа за него — промълви едва-едва Ливия Друза.

— И защо?

— Защото е отвратителен… гнусен!

— Не ставай смешна!

Но девойката поклати глава и повтори с непреодолима злоба:

— Няма да се омъжа за него, няма!

Изведнъж в съзнанието на Марк Ливий Друз проблесна ужасяваща мисъл. Пред очите му отново изникна майка му. Друза стана от стола си, заобиколи писалището и се надвеси над сестра си.

— Ти да не си се срещала с някого?

Ливия Друза застина отново, погледът й се впи в този на брат й и в очите й се прочете най-дълбоко възмущение.

— Аз? Аз да съм се срещала с някого? Как бих могла да се срещам с когото и да било, след като по цял ден стоя затворена като птица в кафез в тази проклета къща? Единствените мъже, които ми е било съдено да видя, са приятелите ти, но ти дори не ми позволяваш да разговарям с тях! Даже да ги поканиш на вечеря, пак не благоволяваш да ме допуснеш пред тях… Виждам се с чужди хора само когато на гости ти е онзи дръвник Квинт Сервилий Младши!

— Как смееш! — просъска Друз, явно изведнъж излязъл от кожата си. До този момент дори не бе помислял, че сестра му може да има лошо мнение за приятеля му.

— Няма да се омъжа за него — изкрещя за сетен път тя. — По-скоро бих умряла!

— Върви си в стаята — бързо се окопити брат й и я прониза с ледения си поглед.

Ливия Друза скочи веднага на крака и се насочи към вратата, водеща към колонадата.

— Не в дневната, Ливия Друза. В спалнята! И няма да излизаш оттам, преди да ти е дошъл умът в главата.

Единственият й отговор беше убийственият поглед, с който го удостои. Все пак се обърна и послушно излезе през вратата за атрия.

Друз остана за миг до стола, на който допреди малко беше седяла сестра му, и се опита да заглуши гнева си. Това беше нелепо! Как смееше тя да му възразява!

След няколко минути му попремина. Ще я сграбчи за опашката тази съскаща котка, макар че точно какво ще я прави след това, нямаше и представа. През целия му живот досега не му се беше случвало някой да го предизвиква така открито; никой не бе успял да го поставил положение, от което да не знае как да се измъкне. Сега обаче, когато собствената му сестра тъй дръзко бе отказала да му се подчини — на него, когото всички слушаха или обграждаха с почит и уважение, — Марк Ливий Друз не знаеше как да постъпи. Ако беше познавал сестра си по-добре… Защото трябваше да си признае, че наистина не я познава… Ако баща му беше жив… Ако майка му… О, каква бъркотия! И в крайна сметка нали сам трябваше да решава?

Отговорът му изглеждаше прост: трябваше да я смачка, за да омекне. Друз веднага извика иконома и накратко му обясни, без да издава обидата си:

— Господарката Ливия Друза току-що жестоко ме обиди. Заповядах й да се прибере в спалнята си. Ще сложите резе на вратата й, а дотогава ще пратиш някого да стои постоянно да пази пред стаята й. Ще пратиш и някоя жена — робиня, която господарката не познава, да се грижи за нуждите й. Не трябва да я пускате от стаята под никакъв претекст. Ясно ли е?

— Да, Марк Ливий — кимна робът с каменно изражение.

И така се започна двубоят между брат и сестра. Ливия Друза беше прибрана в още по-тесен затвор от този, в който бе живяла открай време: вярно не толкова мрачен и непроветрив, колкото би било всяко друго спално помещение — като господарка Ливия се беше разположила край лоджията и високо горе на външната стена имаше прозорец с решетка, — но все пак достатъчно неудобен да прекарваш вътре дните си. Веднъж тя помоли да й донесат книги за четене и хартия за писане, колкото да се убеди, че да си затворник не е шега работа — беше й отказано. Всичко, което й бяха оставили, беше тази стая с четири стени, осем стъпки на осем стъпки широка, едно легло, едно нощно гърне и само безвкусни и трудносмилаеми ястия за обед и вечеря, носени от някаква напълно непозната робиня; такава беше съдбата на Ливия Друза.

Междувременно Друз се видя натоварен с почти непосилната задача, освен другото, да прикрие пред приятеля си отношението на сестра му към него; за това не трябваше да се губи нито минутка време. Щом нареди на роба си какво трябва да се прави с Ливия Друза, Марк Ливий навлече отново тогата си и излезе да потърси Цепион Младши.

— О, добре, че идваш! — зарадва се младежът.

— Реших, че няма да е зле да обсъдим някои други въпроси — обясни посещението си Друз, без дори да благоволи да седне. Всъщност нямаше представа за какво точно е дошъл.

— Ами, преди това бих искал, Марк Ливий, да се видиш със сестра ми. Изгаря от нетърпение да те зърне.

Това поне беше добър знак; навярно сестрата на Цепион беше приела новината за скорошното си сгодяване, ако не с изненада, то поне с необходимото спокойствие… След разговора си с Ливия Друза Марк Ливий започваше да отрезвява.

Девойката го чакаше в стаята си. От пръв поглед Друз се увери, че присъствието му в никакъв случай не е нежелано. В мига, в който затвори вратата зад себе си, Сервилия Цепионида скочи от стола си и се хвърли на врата му — посрещане, което, редно е да признаем, не му се стори никак въодушевяващо.

— О, Марк Ливий! — възкликна тя и впери възхитения си поглед в него.

Защо Аврелия никога не го бе поглеждала така? Подобна мисъл се прокрадна в главата му, но Друз бързо я пропъди и широко се усмихна на Сервилия Цепионида. Не можеше да я нарече красавица, пък и тя, също като роднините си, беше късокрака, но съдбата поне й беше спестила тъжната семейна участ да страда от акне — както например беше страдала сестра й, — а не можеше да се отрече, че нежните й, широки, тъмни и вечно влажни очи, са красиви. Друз не беше влюбен в нея, но сега си помисли, че когато му дойдеше времето, можеше с ръка на сърцето си да признае, че я обича; или поне, че винаги я е харесвал.

Затова сега я целуна нежно по устните и за негова изненада тя му отвърна, както подобава на една годеница. Друз остана няколко минутки при нея, та да си кажат това-онова.

— А сестра ти Ливия Друза доволна ли е? — попита Сервилия Цепионида, щом Марк Ливий стана да си тръгва.

Той замръзна на мястото си.

— Много е доволна — рече, но след това избърбори каквото му дойде на ума: — За нещастие в момента не е добре.

— О, колко жалко! Както и да е, ще й кажеш, че като се оправи достатъчно, за да посреща гости, ще отида лично да я навестя. Щом ни се налага да бъдем зълва и снаха, ще е най-добре да се разбираме.

Друз трябваше да се усмихне, уж мисълта му се е сторила забавна.

— Благодаря ти — каза той и се сбогува.

Цепион Младши нервно потропваше с крак в кабинета на баща си, който той му беше отстъпил, докато отсъства.

— Направо съм очарован — не се стърпя да даде израз на радостта си Друз. — Сестра ти е твърде доволна от плановете ни.

— Нали ти казах, че те харесва — напомни му Цепион Младши. — Но как прие новината Ливия Друза?

Приятелят му вече знаеше какво да каже:

— Беше изключително щастлива да я научи — излъга най-безочливо. — За съжаление заварих я на легло, жертва на някаква треска. Лекарят вече беше при нея и ми призна, че състоянието й леко го тревожи. Изглежда, че има някакви усложнения, а според думите му болестта й можело да се окаже заразна.

— Богове! — възкликна Цепион Младши, който пребледня като платно.

— Ще почакаме и ще видим — опита се да го успокои Друз. — Харесваш я, Квинт Сервилий, нали?

— Баща ми винаги е твърдял, че няма по-добра партия от Ливия Друза. Твърди, че имам вкус, щом съм се спрял на нея. Ти самият съобщил ли си му, че харесвам сестра ти?

— Писах му — леко се усмихна Друз. — То вече от няколко години се знае, та имаше ли смисъл да крия?

— Днес получих писмо от баща си. Чакаше ме, като се върнах вкъщи. Казва, че Ливия Друза е не само богата, но и от благородно потекло. Той също не крие, че я харесва — допълни Цепион Младши.

— Е, тогава, щом тя се пооправи, ще вечеряме заедно и ще поговорим за сватбите ни. Какво ще кажеш да ги вдигнем в началото на май? Преди да е дошло времето на лошите поличби — стана от стола си Друз. — Ще тръгвам, Квинт Сервилий, трябва да се върна у дома да видя как е сестра ми.

През зимата и Цепион Младши, и Друз бяха избрани за военни трибуни, та сега трябваше да заминат за Трансалпийска Галия с легионите на Гней Малий Максим. Но общественото положение и най-вече парите си казваха своето: докато сравнително непознатият на римляните Секст Цезар не можеше да излезе в отпуск дори за сватбата на брат си, Друз и Цепион се разхождаха из Рим, без никой да ги вика в армията. Нищо не пречеше на Друз да крои планове, как ще вдигнат двойната сватба през май, нищо че по това време и двамата младоженци щяха да бъдат заети с куп офицерски задължения; те не пречеха. А дори армията вече да е стигнала Галия, кой е този, който ще им попречи да я настигнат навреме?

Друз даде разпорежданията си за прислугата, как трябва да се постъпи в случай, че Цепион Младши или сестра му внезапно потропат на вратата и се заинтересуват за здравето на Ливия Друза. В същото време ограничи дневната й дажба на хляб и вода. В продължение на пет дни я остави сама в стаята си, сетне благоволи да я повика в кабинета си.

Ливия Друза примигваше на дневната светлина, от която беше почти изолирана в продължение последните няколко дни, краката й аха-аха да й изневерят, косите й падаха разрошени и мръсни. Отдалеч се виждаха тъмните кръгове под очите й — свидетелство, че почти не е спала, но колкото и да се взираше в лицето й, брат й не можеше да каже, че девойката е плакала. Ръцете й трепереха, а долната й устна беше жестоко нахапана.

— Седни — посрещна я хладно Друз.

Тя се подчини.

— Какво мислиш за бъдещата си сватба с Квинт Сервилий?

Девойката цялата се разтрепери; колкото и малко цвят да бе останал върху умореното й лице, изчезна в миг и тя промълви:

— Не искам да се омъжа за него.

Брат й се приведе напред, преплел пръсти.

— Ливия Друза, аз съм главата на нашето семейство. Аз упражнявам пълна власт над твоя живот. Имам право да разполагам с теб както жива, така и мъртва. Все пак не мога да отрека, че съм привързан към теб и ще ми е тежко да ти сторя зло. Сега, уви, се видях принуден да го направя. Това ми коства големи душевни терзания, но не трябва да забравяме, че и двамата сме римляни. Това винаги е било най-важното. За мен Рим означава много повече от теб. От когото и да било! Съчувствам ти, че приятелят ми Квинт Сервилий не ти се нрави, но това не значи, че няма да се омъжиш за него! Твой дълг е като благопристойна римлянка да ми се подчиниш. Както знаеш, още баща ни смяташе, че най-подходящият съпруг за теб е Квинт Сервилий, също както неговият баща възнамеряваше да ми даде за жена Сервилия Цепионида. За известно време възнамерявах да си потърся жена по свой избор, но събитията доказаха, че не аз, а баща ми — нека почива в мир — е бил мъдрият. Освен всичко друго двамата с теб все още живеем с петното, което майка ни сложи върху семейната ни чест; майка ни, която доказа, че не е достойна римлянка. Заради нея и ти самата носиш върху плещите си отговорности, които връстничките ти не познават. Нищо в твоето поведение не трябва да кара другите да мислят, че си наследила нейния разпуснат нрав.

Ливия Друза пое дълбоко дъх и повтори, макар и с още по-треперлив гласец:

— Не искам да се женя за него!

— Никой не те пита — скастри я Друз. — За какво се мислиш, Ливия Друза? Как смееш да поставяш собствените си желания над семейната чест и общественото ни положение? Трябва отсега да се примириш, че ще имаш за съпруг Квинт Сервилий. Ако продължаваш да упорстваш, просто изобщо няма да се омъжиш. В действителност, докато си жива, няма да напуснеш стаята си. Там ще останеш завинаги, без никой да ти прави компания, без нищо, с което да се развличаш. — Очите му се впиха в нейните, тъй безизразни, все едно някой беше поставил два черни камъка в кухините им. — Знам какво говоря, сестро. Няма да видиш повече нито книги, нито пергамент, нито каквато и да било храна, освен хляб и вода; нито ще ти позволя да се къпеш, нито ще имаш робиня, която да те обслужва, нито ще ти сменят дрехите, нито ще ти сменят чаршафите, нито ще ти палят мангал през зимата, нито ще ти носят допълнителни одеяла, нито ще ти носят обувки или чехли, нито ще имаш панделки и въженца, на които да се обесиш, нито ще ти се дават ножици да си режеш ноктите и косите, нито ще ти се дават ножове, с които да се прободеш, а ако ти хрумне да гладуваш, за да ти свършат дните по-скоро, ще наредя да те хранят насила.

Друз щракна с пръсти и на вратата веднага се появи икономът, което означаваше, че през цялото време е подслушвал.

— Отведи сестра ми обратно в стаята й. Утре призори ще я доведеш отново, преди да са дошли клиентите.

Икономът трябваше да помогне на Ливия Друза да се изправи на крака и хванал я под ръка, да я заведе до спалнята й.

— Очаквам утре отговора ти — провикна се след нея Друз.

През цялото време, докато я превеждаше през атрия и водеше към стаята й, икономът не посмя да обели дума; колкото и любезно да се държеше с господарката си, избута я в спалнята, отдръпна се, затвори вратата и пусна резето, което Друз бе заповядал да монтират отвън.

Падаше здрач. Ливия Друза си каза, че й остават около два часа, преди стаята й да потъне в непрогледен мрак и да я потопи в безкрайната празнота на дългата зимна нощ. През тези няколко дни на затворничество бе успяла с усилие на волята да не заплаче нито веднъж. Даваше си ясно сметка, че правото е на нейна страна и това я беше поддържало, заедно с дълбокото възмущение от постъпката на родния й брат. Допълнително черпеше смелост и решителност от спомените за великите деяния на героините, за които бе чела. Двадесетгодишното чакане на Пенелопа беше подвиг, който си струваше да бъде повторен. Както и мъченичеството на Даная, затворена от баща си, или пък на Ариадна, изоставена от Тезей на брега на остров Наксос… Но във всички тези вълнуващи истории нещата бяха завършили щастливо: Одисей се беше върнал, Персей се беше родил, а Ариадна беше спасена, при това от истински бог…

Но думите на Марк Ливий Друз още отекваха в ушите й и тя започваше да проумява, че между описаното в книгите и действителния живот има съществена разлика. Големите литературни произведения никога не бяха имали претенциите да пресъздават или дори що-годе да отразяват реалността. Напротив, техният смисъл беше за миг да откъснат читателя си от тази действителност, да освободят неспокойния му дух от притесненията на ежедневието, да му позволят известна почивка чрез изящния език, живите картини, вдъхновяващите и опияняващи идеи. Пък и Пенелопа се радваше на целия лукс, който й предоставяше царският дворец; Даная беше засипана със злато; Ариадна бързо беше забравила за неблагодарния Тезей, защото този, когото бе намерила вместо него, струваше много повече… Ако в легендите ставаше дума за действителни събития, то тогава никой нямаше да чака Пенелопа двадесет години, щяха да я изнасилят, ако трябва — да убият сина й, а пък Одисей така и никога нямаше да се прибере у дома; Даная и синът й щяха да се удавят; Ариадна щеше да бъде изоставена от Тезей в напреднала бременност и раждането на детето й щеше да я обрече на смърт…

Щеше ли Зевс да се появи под формата на златен дъжд, за да освежи живота на затворничката Ливия, живееща не в древна Гърция, а в модерен Рим? Щеше ли Дионис да нахълта в тъмната й, смърдяща дупка със своята блестяща колесница, теглена от леопарди? Щеше ли Одисей да опъне своя огромен лък, за да убие брат й и Корнелий Цепион със същата стрела, с която бе уцелил дупките в брадвите? Разбира се, че няма! Те бяха живели преди повече от хиляда години — ако изобщо можеше да се твърди, че са били живи хора, не са само плод на въображението на поета. Това ли бе то, безсмъртието — да съществуваш не във времето и в плътта, а чрез незабравимите стихове на поетите?

Ливия Друза живееше с мисълта, че непознат червенокос герой от балкона на Ахенобарбови ще научи за злощастната й съдба и ще разбие решетката на прозореца й, за да я отведе със себе си на приказен остров насред виненочервеното море. Така и прекарваше своите дълги и тягостни часове — мислеше си за непознатия, представяше си го висок и красив, и в същото време същински Одисей — мъдър, изобретателен, но при необходимост смел до безразсъдство. Нищожно препятствие биха се оказали стените на Друзовия дом, случеше ли се той да разбере за нещастницата, която стоеше затворена между тях?

Да, но тази вечер всичко започна да й изглежда напълно различно. Стана й ясно, че я чака безкрайно мъченичество, което никога няма да има щастлив край, от което никой приказен герой нямаше да я спаси. Кой знаеше за нея? Кой знаеше, че е била затворена от брат си и от робите му? А имаше ли сред робите човек, който да заслужава да бъде наречен с това име; който да престъпи заповедите на господаря си и да се съжали над злощастната му сестра? Брат й не бе жесток човек; това Ливия Друза знаеше. Но той беше свикнал всички да му се подчиняват, а тя, малката му сестра, в очите му не струваше повече от който и да било от робите му, нещо по-зле — от кучетата в ловната му вила в Умбрия. Думата му трябваше да бъде закон за нея. Желанията му трябваше да се изпълняват, все едно бяха заповеди. Това, което тя самата искаше, нямаше никаква стойност, затова й не беше нищо повече от една напразна мечта.

Ливия Друза усети как я засърбява лявото око, сетне как нещо топло се спуска по лявата й буза и капна върху ръката й. След малко я засърбя и дясното око, нещо се спусна и по дясната й буза; с всеки миг капките, ръсещи се по ръцете й, ставаха все по-чести и по-чести, докато накрая напомняха тих летен дъждец. Ливия Друза плачеше, защото току-що бяха разбили сърцето й. Полюшваше се напред-назад, бършеше лицето си от рукналите като из ведро сълзи, бършеше потеклия си нос и продължаваше да плаче, защото, колкото и да се опитваше, не можеше да се отърси от тази мисъл — наистина бяха разбили сърцето й. Така тя плака в продължение на дълги часове, изоставена сама насред океана от мъка, затворничка по волята на брат си, неспособна да наложи никому волята си, дори когато ставаше дума за самата нея.

Но когато още преди зазоряване икономът отключи вратата и донесе маслената лампа, която като малко слънце огря цялата стая — между другото вече намирисваща на нечистотии, — Ливия Друза седеше на ръба на леглото си и го чакаше: спокойна и примирена. Нито следа не бе останала от нощните сълзи. Безмълвно стана и мина пред роба. В другия край на просторния атрий, в триклиния, вече я чакаше брат й.

— Е? — попита Друз, щом сестра му се появи.

— Ще се омъжа за Квинт Сервилий — отговори му тя.

— Много добре. Но има и друго, което искам от теб, Ливия Друза.

— Ще се опитам да ти угодя с всичко, което е по силите ми.

— Прекрасно — щракна той доволно с пръсти и икономът се показа веднага на вратата. — Да се занесат в стаята на господарката Ливия Друза кана греяно вино и поднос със сладки. Нека прислужничката й приготви банята.

— Благодаря — рече Ливия Друза, но без никакво чувство.

— Да те зарадвам с нещо е истинско удоволствие за мен, Ливия Друза… разбира се, когато и ти се държиш както подобава на истинска римлянка и вършиш онова, което се очаква от жена в твоето положение. Очаквам да се държиш с Квинт Сервилий, както би се държала всяка млада жена, щастлива, че се омъжва. Нека той знае, че ти харесва, че си доволна от брака си с него. Трябва винаги и във всичко да се отнасяш към него с нужната почит и уважение, да го обграждаш с внимание и загриженост. Нека никога, абсолютно никога — дори и в брачното легло, щом минете под венчилото, — Квинт Сервилий не остане пък макар и със съвсем слабо подозрение, че не той е съпругът, за когото си мечтала. Разбираш ли ме? — попита хладно Друз.

— Да, Марк Ливий.

— Последвай ме.

Двамата излязоха в атрия, където големият правоъгълен отвор в покрива започваше ясно да се откроява на фона на тъмния таван. Макар и навън слънцето още да не беше изгряло, светликът поглъщаше блясъка на маслените лампи. В стената беше издълбан малък олтар на домашните богове — ларите и пенатите, ограден от двете страни от великолепно изписаните миниатюрни храмове, в които се съхраняваха имагинес на известните предшественици на Ливий Друзите, като се почне от покойния цензор, бащата на Марк Ливий, и се свърши с някой далечен прародител, живял векове по-рано. Брат и сестра застанаха пред олтара и Марк Ливий Друз поиска от Ливия Друза тържествено да се закълне в страховитите римски богове, комуто никой не издигаше статуи, защото нямаха форма, и за които никой не разказваше легенди, защото представляваха не отделни личности — мъже или жени, а въплъщение на качества, присъщи единствено на разума; под заплахата, не удържи ли на думата си, да си навлече техния гняв. Ливия Друза се закле да бъде вярна и любяща съпруга на Квинт Сервилий Цепион Младши.

След като сестра му положи своята тържествена клетва, Марк Ливий я пусна да отиде в дневната, където я чакаха греяното вино и сладките. Тя веднага си наля чаша вино, което щеше да й се отрази добре след няколкото дни, прекарани в незатоплената спалня, сетне посегна и към сладките, но нещо в нея се пречупи и за сетен път от гърлото й се изтръгна болезнено хълцане. Ливия Друза отмести подноса и помоли да й приготвят банята.

Още същия следобед Квинт Сервилий Цепион Младши и сестра му Сервилия Цепионида дойдоха на вечеря у Марк Ливий Друз и неговата сестра Ливия Друза с мисълта да обсъдят заедно плановете си за предстоящите сватби. Ливия Друза удържа на думата си, но през цялото време мислено благодареше на боговете, че ако не друго, то поне не я караха да раздава фалшиви усмивки. Всички се държаха възможно най-сериозно и на никого не направи впечатление тържественото изражение на нещастницата, защото в интерес на истината и събеседниците й бяха не по-малко тържествени. Все пак тя поддържаше сравнително оживен разговор с Квинт Сервилий, докато брат й се занимаваше със Сервилия Цепионида. Приказваше тихо и пестеливо, но по тона й събеседникът й можеше да се увери, че страховете му за нейната неприязън са се оказали неоправдани. Дори започваше да се чуди как така изобщо беше решил, че Ливия Друза не го харесва. Болестта може и да я беше изтощила, но си личеше неприкритото й задоволство, че брат й толкова държи двете сватби да станат едновременно, някъде в началото на май — преди Гней Малий Максим да потегли на поход през Алпите.

Преди да е дошло времето на злите поличби, както казваха римляните. Но нима целият живот на Ливия Друза не се беше превърнал в една постоянна зла поличба? Все пак вече се бе зарекла никога да не го казва на глас.

Ето какво пишеше Публий Рутилий Руф в писмото си до Гай Марий от месец юни, преди още в Рим да са научили за залавянето на Югурта и края на войната в Африка:

„Прекарахме много неспокойна зима и още по-неспокойна пролет, бих казал, белязана от постоянен страх. Вече няма никакво съмнение, че германите са се раздвижили, при това са тръгнали на юг, надолу по течението на Родан, право към нашата провинция. В продължение на няколко седмици получавахме тревожни писма от страна на галските ни съюзници, хедуите, които от началото на зимата били принудени насилствено да приемат на своя земя прокудените от волките тестосаги германи. Във всички тях пише едно и също: германите се готвят за поход. През април дойде и първата официална делегация от страна на хедуите, която ни съобщи, че германите пресушавали всички складове за зърно както на тях самите, така и на съседите им амбари и натоварвали всичко на волските си коли. Според тях обаче посоката, която нашествениците смятали да следват, била към Испания; естествено в Сената се намериха не един и двама, които решиха, че най-важното за момента е да не се подклажда излишен страх, и се постараха новината за похода към Испания да се разнесе из целия град.

За щастие Скавър не е сред тях, нито Гней Домиций Ахенобарб. Така че скоро, след като двамата с Гней Малий встъпихме в длъжност като консули, сред римляните се разпространи убеждението, че е крайно необходимо да бъде събрана нова армия — в случай на извънредна опасност — и Гней Малий получи директиви да сформира нови шест легиона.“

При това си изречение Рутилий Руф сякаш усети укорителния поглед на Гай Марий върху себе си и усмихвайки се от неудобство, побърза да добави:

„Да, знам! По-спокойно, Гай Марий, трябва първо да прочетеш каквото имам да ти кажа, пък да ме упрекваш… Да си кажа честно, в такива моменти започвам да се чудя защо изобщо ми е главата! Знам, че по закон би трябвало да се заема със сформирането на новата армия, не съм забравил правата си. Едно, защото съм първи консул, второ, защото вече съм направил продължителна, при това успешна военна кариера, и трето, защото напоследък дължа голяма част от популярността си именно на трактата си по военна стратегия, който най-сетне излезе. Докато колегата ми Гней Малий е кажи-речи без всякакъв опит.

И ето, че изведнъж се оказва, че не друг, а самият ти си виновен за прехвърлянето на моите задължения върху друг! Всички знаят за близките ни отношения с теб, а твоите врагове в Сената, започвам да мисля, по-скоро биха оставили Рим да бъде завладян от германите, отколкото да позволят на теб или на някой твой приятел да се изяви в подобаваща светлина. Прасчо Метел Нумидик лично се изправи пред сенаторите и държа превъзходна реч, чийто смисъл най-общо бе, че съм твърде стар, за да водя легионите в сражение, а способностите ми на управник, в които никой не можел да се съмнява, биха били много по-полезни, ако остана в Рим. Като послушно стадо всички сенатори се хванаха за глупостите му — нищо, че така може скоро да се окажат под ножа на колача — и гласуваха всички нужни за целта укази. Защо не съм се опитал да му възразя ли? Какво да ти кажа, Гай Марий, аз не съм ти! Нямам качества на потенциален убиец, които притежаваш ти и които ти помагат в името на собствената ти злоба и омраза да разрушиш всичко около себе си; нито се радвам на феноменалната ти енергия. Затова се задоволих да настоявам Гней Малий да вземе със себе си като висши легати истински кадърни и калени в боевете военни. Това поне беше сторено. В щаба му влезе Марк Аврелий Скавър — да, Аврелий, не Емилий. Единственото общо между двамата е в когномена им. Мен ако ме питаш обаче, в способностите си на военен Марк Аврелий далеч превъзхожда прословутия си съименник. Дано това се окаже от полза на Гней Малий и най-вече за доброто на Рим!

Освен това на Гней Малий не може да се отрече, че се справя доста добре с работата си. Подобно на теб и той избра да наеме войници из средите на пролетариите — за това си решение естествено се опря на примера с африканската ти армия. В края на април, когато се чу вестта, че германите са се насочили на юг към Римска Галия, Гней Малий вече беше сформирал шестте си легиона — все от римски и латински пролетарии. И изведнъж пристигна втора делегация от страна на хедуите, които донесоха приблизителни цифри за броя на преселващите се варвари — за пръв път на Сената му стана ясно с кого си има работа. Така например, разбра се, че германите, които убиха Луций Касий в Аквитания — за тях знаехме, че са около четвърт милион, — са всъщност само около една трета от всички, ако не и по-малко. Ако вярваме на хедуите, излиза, че срещу нас са се изправили осемстотин хиляди германи мъже, жени и деца. И сега всички те са се насочили към южното крайбрежие на Галия. Звучи направо невероятно…

Сенатът даде позволението си Гней Малий да сформира още четири легиона, което значи, че цялата му армия ще наброява десет легиона и пет хиляди души конница. Освен това, колкото и да се мъчеше Сенатът да потули цялата работа, новината за истинския брой на германите се разнесе из цяла Италия. Всички ние сме безкрайно разтревожени, най-вече заради това, че при всичките ни сблъсъци с нашествениците нито веднъж не ни се е удало да ги победим. От битката при Карбон насам германите са ни нанасяли поражение след поражение. Сред народа не са малко онези, които могат да направят елементарната сметка, че две и две прави четири и следователно да се говори, че шест римски легиона са способни да се разправят с четвърт милион, пък ако ще и недисциплинирани варвари, са бабини деветини. Казвам ти, Гай Марий, цяла Италия е обхваната от ужас! И не виждам в какво можем да упрекнем населението й.

Вероятно заради тази всеобща паника много от съюзниците ни изведнъж промениха следваната от няколко година политика и доброволно предложиха войски на Гней Малий. Самнитите пратиха цял легион от лековъоръжена пехота, а марсите — още един, въоръжен по римски образец. Сформиран бе и трети, смесен легион от Умбрия, Етрурия и Пиценум. Така че представяш си какви настроения царят сред назначените ни отци — всички са доволни като котараци, току-що уловили голямата риба. Излиза, че от четирите допълнителни легиона три ще бъдат изцяло за сметка на италийските ни съюзници.

Това е голям успех. Но, разбира се, медалът си има и обратна страна. Изведнъж се почувства ужасяващ недостиг от центуриони, което означава, че новозаписалите се в армията пролетарии са били лишени от всякаква възможност да се обучат, както трябва, и че на всеки четири от новосформираните легиони един е напълно негоден за поход. Легатът Аврелий предложи на Гней Малий да разпредели наличния офицерски състав по равно между всичките седем «бедняшки» легиона, което означава, че по-малко от четиридесет процента от центурионите в даден легион ще притежават реален боен опит. Военните трибуни си струват, но няма нужда да ти казвам, че единствено от центурионите зависи бойният дух и доколко ще е способна всяка една центурия или кохорта да се справя с възникналите ситуации.

Да си призная честно, страхувам се какъв ще бъде краят на тази история. Не мога да упрекна в нищо Гней Малий, но не мисля, че точно той ще се окаже способен да проведе победоносна война срещу германите. Това мое убеждение само се подсили, когато в края на май колегата ми излезе пред Сената и заяви, че не може да гарантира в случай на сражение всеки един от войниците му да знае какво да прави! Вярно е, че винаги ще се намерят хора, които не знаят какво да правят на бойното поле, но кой е този, дето ще го заявява пред Сената!

И какво, мислиш, направи Сенатът? Прати заповед на Квинт Сервилий в Нарбон да се изтегли незабавно заедно с цялата си армия на левия бряг на река Родан, където да се съедини с войските на Гней Малий. За пръв път целият Сенат беше на мнение, че трябва да се бърза, и посланието беше връчено на куриер на кон, който измина цялото разстояние от Рим до Нарбон за по-малко от две седмици Квинт Сервилий също не ни накара да чакаме дълго отговора му! Получихме го вчера, и то какъв отговор!

Естествено в заповедите на Сената изрично се казваше, че Квинт Цепион трябва да предаде върховното командване над легионите си на действащия консул. Какво по-нормално от това, така е било винаги. Миналогодишният консул може и да е получил проконсулски империум, но в едно съвместно начинание с действащия консул естествено, че не той, а консулът ще поеме върховното командване.

Но, Гай Марий, да не мислиш, че човек от сорта на Квинт Цепион ще се съгласи с подобно положение! Как изобщо Сенатът си бе помислил, че той, патрицият Сервилий, който произхожда по пряка линия от самия Гай Сервилий Ахала, спасителя на Рим, ще предаде командването на някакъв си нов човек, тръгнал от нищото, който не държи в дома си нито една восъчна маска на славен предшественик? Човек, който в крайна сметка се е добрал до консулството единствено защото на изборите не се е намерил кандидат с благородно потекло. Според Квинт Цепион имало консули и консули. Да, кълна се, точно такива бяха думите му! Когато се бил кандидатирал за консул, в изборите взели участие все достойни мъже, но миналата година най-доброто, което римляните могли да отсеят, били един застаряващ нобил от скромно потекло (разбирай мен) и някакво си амбициозно парвеню, което, освен с парите си, не можело да се похвали с нищо друго (разбирай Гней Малий). Така че, допълваше Квинт Цепион в писмото си, той нямало да се забави нито миг да поеме към Родан, но по времето, когато стигнел там, искал да го чака сенатски куриер, който да му носи съобщение, че върховното командване ще бъде предадено в негови ръце. Ако Гней Малий се съгласял да бъде негов подчинен, Квинт Цепион бил сигурен, че работите можели да вървят само към добро.“

Ръката му започна да се схваща от дългото писане; Рутилий Руф въздъхна и остави тръстиковия писец на масата, за да разтърка пръстите си. Погледът му се заби в някаква точка в пространството, за миг клепачите му се притвориха, главата му се отпусна напред и той аха-аха да заспи; след миг се стресна и подскочи като ужилен на стола си. Ръката му си беше отпочинала и той отново се захвана с писането.

„Доста дълго послание ще излезе! Но понеже никой друг няма да ти представи нещата тъй обективно и подробно, както го правя аз, трябва да продължа, за да научиш всичко по-важно. Писмото на Квинт Цепион беше адресирано до Скавър Принцепс Сенатус, вместо до мен, както би било редно, а ти добре познаваш Марк Емилий Скавър! Той го прочете от край до край на глас пред Сената, без с нищо да прикрива искреното си забавление; може да се каже, че направо умираше от удоволствие да чете глупостите на Квинт Цепион. Представяш си и каква е била реакцията! Няколко десетки изчервили се от възмущение сенатори си размахват един на друг юмруци и се надвикват, та чак да ти спукат тъпанчетата. Гней Малий и Прасчо Метел бяха готови да се сбият, но аз сложих точка на спора им, като повиках ликторите от преддверието на Курията — нещо, което естествено никак не се понрави на Скавър. А в това време сигурно Марс ни е гледал от небесата и подобно на принцепс сенатуса се е забавлявал като малко дете! Ако можехме да съберем цялата злъч, която се изля в залата на Сената, и да я пратим на германите, щяхме да ги изтровим до крак.

В крайна сметка беше решено наистина да се прати куриер до Квинт Цепион, който да го чака на бреговете на Родан — с тази разлика, че заповедите щяха да бъдат същите като преди. Проконсулът трябва безусловно да предаде върховното командване на законно избрания консул Гней Малий Максим. Колко жалко, че пустият му глупак си е прикачил подобен когномен, не мислиш ли? Все едно да си сложиш венец от трева, след като другите е трябвало да спасяват теб, а не ти — тях. Не само че е върховна глупост сам да се тупаш по гърба по този начин, но изобщо, ако не си Фабий, кой ще ти повярва, че си Максим? Разбира се, моят уважаем колега твърди, че прабаба му била Фабия Максима и че дядо му също се казвал Максим, но това, което знам, е, че баща му никога не би си сложил подобно прозвище. В интерес на истината историята за прабабата ми се струва твърде съмнителна.

Както и да е, сега се чувствам като боен кон, който са извели вместо на сражение на паша. През цялото време мечтая да бъда на мястото на Гней Малий, а съм принуден да се занимавам с такива световно значими проблеми като този, дали можем да си позволим тази година измазването с катран на държавните складове за зърно, или въоръжаването на седемте легиона ни е струвало повече от допустимото. Можеш ли да си представиш, че след като цял Рим говори само и единствено за германите, Сенатът намери време да отдели осем дни за този въпрос? Направо да полудее човек!

Но сега му е мястото да ти се похваля, че ми хрумна идея, която рано или късно ще реализирам. Независимо дали в Галия ще победим, или ще бъдем победени, няма да пропусна шанса да се възползвам от тази идея. Става дума за това, че след броени дни в цяла Италия няма да остане нито един центурион, който да заслужава да бъде наречен такъв. Затова смятам да набера нужните низши офицери сред инструкторите и помощник-инструкторите в гладиаторските школи. Капуа е пълна с подобни школи — при това те са най-добрите в цяла Италия, — така че какво по-удобно от това, да се възползваме от услугите им, особено като се има предвид, че именно Капуа е основната база за набиране на нови части? Ако Гай Баний няма откъде да си наеме гладиатори, за да ознаменува с пищни зрелища погребението на достопочтения си дядо, много му здраве! Рим е по-важен от желанието на Гай Баний да се покаже пред народа! Този ми план обаче явно доказва, че и аз смятам занапред да разчитам главно, ако не единствено, на пролетариите.

Разбира се, дойде ли му времето да осъществя плана си, няма да пропусна да те уведомя. А сега да те питам как вървят нещата в страната на лотосоядците, на сирените и омагьосаните острови. Още ли не си успял да оковеш във вериги Югурта? Обзалагам се, че не му остава много време. В действителност напоследък Прасчо Метел Нумидик е доста разтревожен. Сигурно му е трудно да реши дали да насочи злобата си срещу Гней Малий или срещу теб. Естествено не пропусна случая да прочете въодушевяваща реч в подкрепа на исканията на Квинт Сервилий да бъде обявен за върховен главнокомандващ. На мен пък ми достави огромно удоволствие да го разбия на пух и прах с няколко умело подхвърлени забележки.

Богове, Гай Марий, ако знаеш как ми е дошло до гуша от всички тези превзети патриции! Да тръбят наляво и надясно за подвизите на отдавна измрелите си предшественици, само и само да не им се наложи да признаят, че човекът, от когото има най-голяма нужда Рим в момента, е някой военен гений, независимо от потеклото му! Ти самият защо не побързаш да се върнеш в Рим? Имаме голяма нужда от теб, защото сам не мога да се справя с всички тези магарета в Сената. Просто не ми е по силите.“

Писмото имаше и послепис:

„Между другото, в Кампания се случиха някои доста странни инциденти. Хич не ми се нравят, но пък и не мога да си го обясня. В началото на май в Нуцерия избухнал бунт на роби — е, вярно, че бил потушен набързо и в крайна сметка се стигна само до това тридесет нещастници от всички краища на света да бъдат публично екзекутирани. Но само преди три дни избухнал нов бунт, този път в голям лагер край Капуа. Става дума за роби — мъже, чакащи да се намерят купувачи, готови да заплатят на едро за стотина докери, каменари или момчета за всичко. Този път в бунта взели участие почти двеста и петдесет души. И този бунт е бил потушен веднага, тъй като точно по това време около Капуа е имало разположени няколко кохорти новобранци. Около петдесет от въстаналите били убити в бой, останалите били екзекутирани след това. Но на мен това никак не ми харесва, Гай Марий. Имам чувството, че подобни събития не вещаят нищо добро. Напоследък боговете съвсем са се обърнали против нас; усещам го във всичко и навсякъде.“

Имаше и втори послепис:

„Току-що пристигнаха някои тъжни новини за теб. Понеже тъй и тъй вече бях уредил писмото ми да потегли към Африка с кораба на Марк Граний от Путеоли, който ще отплава за Утика в края на седмицата, реших, че ще е най-добре да ти съобщя още сега какво се е случило. Любимият ти тъст Гай Юлий Цезар е умрял днес следобед. Както знаеш, от известно време той страдаше от някаква неизлечима болест на гърлото. Днес го намерили набоден върху меча си. Предполагам, ще се съгласиш, че е избрал най-добрия изход. Никой истински достоен човек като него не би понесъл да се превърне в бреме за близките си. Пък и нима сред нас има човек, който би предпочел живота пред смъртта, ако животът се изразява вече само в това да лежиш в собствените си изпражнения или да чакаш някой роб да ги чисти вместо теб? Не, когато човек не може повече да контролира червата си, нито да използва гърлото си, време му е да си отиде от този свят. Мисля, че ако не се тревожеше толкова за малкия си син, за когото съм сигурен, вече знаеш, че наскоро се ожени, Гай Юлий щеше да се самоубие още преди време. Само преди два дни го посетих и той с мъка — заради онова ужасно нещо, което му бе заседнало в гърлото — успя да ми обясни, че вече не изпитвал съмнения по отношение избраницата на сина му; красивата Аврелия — която, както съм ти казвал, винаги ми е лежала на сърцето — се оказала тъкмо подходящата жена за младежа. Така че аве аткве вале, Гай Юлий Цезар.“

В края на юни най-сетне консулът Гней Малий Максим напусна Рим и поведе войските си на северозапад. Беше взел и двамата си синове в личния си щаб, а всичките двадесет и четири избрани от народа военни трибуни бяха разпределени между седемте легиона, съставени от римляни. Сред тях бяха Секст Юлий Цезар, Марк Ливий Друз и Квинт Сервилий Цепион Младши, както и Квинт Серторий, нищо че той беше назначен от главнокомандващия и следователно имаше по-нисък ранг от тях. От трите останали легиона, които Рим бе получил от италийските си съюзници, най-добре подготвен беше марсийският; всъщност от всички войници, които щяха да срещнат очи в очи германите, само в марсийския легион имаха солиден боен опит. Той беше поверен на двадесет и пет годишния Квинт Попедий Силон — син на марсийски големец, — но, разбира се, се намираше под надзора на един от римските легати.

Понеже Малий Максим изрично бе настоял пред Сената държавата да поеме грижата за прехраната на войската му в продължение на два месеца, легионерите му се бяха погрижили да вземат огромна част от зърното в Рим и сега обозът им представляваше внушителна гледка. Това естествено си имаше и своята отрицателна страна: за шестнайсет дни поход римската армия още не беше достигнала адриатическото крайбрежие при Фанум Фортуна. В крайна сметка с цената на големи усилия и най-вече благодарение на способностите си да убеждава, легатът Аврелий успя да го склони да остави обоза далеч назад, под закрилата на един-единствен легион, а останалите девет, конницата и необходимият им за прехода багаж да продължат нататък в бърз марш. Не се оказа никак лесна работа на Малий Максим да му бъде внушено, че армията му няма да измре от глад преди пристигането си край бреговете на Родан и че там все ще изчака да се дотътри й обозът с провизиите.

Тъй като на самия него му трябваше да прекоси далеч по-кратко разстояние, Квинт Сервилий Цепион достигна голямата река Родан седмици преди Малий Максим. Беше взел само седем от осемте си легиона — осмият беше натоварен на кораби за Близка Испания, при това без никаква конница; от съображения за икономии проконсулът беше разпуснал наемните дружини още предната година. Въпреки изричните заповеди от Рим и настояването на висшите му легати, Цепион се беше забавил повече от необходимото в Нарбон, защото напразно очакваше да получи по море вест от Смирна. Да не забравяме и за лошото му настроение, което не го беше напуснало от трагедията със златото на Толоза; когато му омръзнеше да хули римските съобщителни мрежи, проконсулът насочваше нападките си към Сената, който дръзваше да иска от него да предаде върховното командване на Великата армия на някакво си нищожество като Малий Максим. В крайна сметка се видя принуден да напусне Нарбон, преди да е дошло желаното писмо, оставяйки категорични заповеди в мига, щом то се появи на пристанището, да бъде препратено на легионите.

Въпреки това Цепион пристигна на уреченото място много преди Малий Максим. В Немавз, търговско градче откъм западния край на големите солени блата при делтата на Родан, вече го чакаше куриер, който му предаде новите заповеди на Сената.

На Цепион дори не му беше минало през ума, че назначените отци може и да не се съгласят с исканията му — особено след като не друг, а Скавър беше прочел писмото му в Сената. Така че когато отвори кожения цилиндър и извади пергамента с краткия, но красноречив отговор на Сената, се почувства не огорчен, не възмутен, ами направо унизен! Това беше невъзможно! Немислимо! Той, патрицият Сервилий, трябваше да се остави на някакво си парвеню като Малий Максим да му казва кое е ляво и кое — дясно? За нищо на света!

Римското разузнаване вече докладваше, че германите са поели на юг, че в момента прегазват земите на келтите-алоброги, които като отколешни врагове на Рим се бяха оказали в пълна безизходица: до този момент бяха знаели, че единственият им неприятел е Рим, сега се оказваше, че имат и друг, още по-страшен в лицето на германите. От две години насам братството на друидите се беше опитвало безуспешно да убеди всички племена в Галия, че по техните земи няма място за германските нашественици. Най-малко алоброгите щяха да са склонни да оставят част от своите земи на някакъв дивашки народ, който при това ги надвишаваше значително по численост. Освен това живееха достатъчно близо до владенията на хедуите и амбарите, за да не са научили какви поразии са способни да извършат неканените гости — особено ако с тях се държат колебливо и нерешително. Затова алоброгите се отдръпнаха в полите на обичните си Алпи, под чиято закрила се готвеха да започнат изтощителна война с германите, доколкото им позволяваха силите.

Германите обаче продължиха похода си на юг и в края на юни нахлуха в Римска Галия близо до търговския пункт Виен. Никой не можеше да спре устрема им и седемстотин и петдесет хиляди души безпрепятствено следваха течението на голямата река, предпочитайки просторната й и тучна долина пред негостоприемните планински земи на Централна Галия и Цебена.

Щом научи за движението на нашествениците, Цепион се отказа от първоначалните си намерения да продължи на изток по Вия Домиция и вместо да прехвърли делтата на Родан и да се възползва от удобния път, прокаран от Ахенобарб, се насочи на север. Легионите му щяха да следват западния бряг на Родан, оставяйки реката между себе си и германите. Това ставаше в средата на секстилис.

От Немавз Цепион беше пратил второ писмо до Скавър, в което отново заявяваше, че няма да се постави под командването на Малий Максим. Решението му било категорично. При това положение честта не му позволявала да пресече обратно река Родан и щял да остане до последно на западния й бряг.

На източния бряг на Родан, на около седемдесет километра северно от точката, където Вия Домиция пресичаше реката, се намираше средно голям римски търговски център, наречен Араузио, свързан с Арелат посредством удобен път. Цепион реши да се разположи с четиридесетхилядната си пехота и петнайсетте си хиляди души спомагателни части на петнайсетина километра северно от Араузио и да издигне силно укрепен лагер. Там щеше да изчака Малий Максим да се появи откъм отсрещния бряг и да получи отговора на Сената на последното си писмо.

Малий Максим се появи преди отговора на Сената, някъде в края на секстилис. От своя страна той разположи своите петдесет и пет хиляди войници и тридесет хиляди души спомагателни части на самия бряг на реката, седем-осем километра северно от Араузио, където да се възползва едновременно от естествената защита и питейната вода, които тя му предлагаше.

Местността на север от лагера представляваше идеалното място за генерално сражение, мислеше си Малий Максим, който разчиташе на реката да защищава тила му. Това беше първата му голяма грешка. Втората беше да се раздели с петхилядната си конница и да я прати като своеобразен авангард петдесет километра на север. Третата беше да назначи своя най-способен легат, Аврелий, за началник на конницата и по този начин да се лиши от съветите му. Всички тези грешки обаче бяха необходими на Малий Максим за изпълнението на големия му план; той смяташе да използва Аврелий и конницата като спирачка за напредващите германи. Целта им щеше да бъде не да дават сражение, а само отдалеч да покажат на германите, че римляните са решени да се защищават. Малий Максим обаче нямаше намерение да воюва; надяваше се по мирен път да убеди германите да оставят на мира римската провинция и да се обърнат обратно на север — към сърцето на Галия. Всички сражения между римляни и германи досега бяха предизвиквани единствено от римляните, и то всеки път, когато германите ясно са показвали, че нямат намерение да се заселват на римска територия, ами смятат мирно да се оттеглят. Малий Максим залагаше големи надежди на своята миролюбива тактика, а и трябва да му се признае, че тя далеч не беше глупава или безперспективна.

Така или иначе, първата му работа бе да накара Цепион да се прехвърли от западния на източния на бряг на реката. Понеже трудно щеше да забрави обидата, която Цепион му беше нанесъл с писмото си до Скавър, Малий Максим реши да не се церемони и издиктува кратко и недвусмислено послание до проконсула, така че той да не си прави повече оглушки; заповедта беше повече от ясна: вдигай си чуковете и идвай в лагера ми веднага. Тя беше връчена на няколко оправни гребци, които се качиха на специално отредената им лодка и за броени часове бяха в лагера на Цепион.

Цепион се възползва от предоставената му лодка и прати обратно по нея отговора си на Малий Максим. С абсолютно същата краткост и недвусмисленост той му заявяваше, че патрицият Сервилий нямало да позволи на някакъв си надут търговец да му дава заповеди като на последен легионер. Щял да остане на западния бряг на реката колкото му се иска.

Репликата на Малий Максим се състоеше в следния ултиматум:

„Като върховен главнокомандващ, повтарям заповедта си ти и твоята армия незабавно да се прехвърлите на отсамния бряг на реката. Това е втората ми заповед в този смисъл, трета няма да има. Ако продължиш да не се подчиняваш на нарежданията ми, ще заведа дело срещу теб в Рим. Ще бъдеш обвинен в държавна измяна и като доказателства ще използвам собствените ти безразсъдни действия.“

Цепион отговори със същия заплашителен тон:

„Отричам правото ти да се обявяваш за върховен главнокомандващ. Никой не ти пречи да ме обвиняваш в държавна измяна, но държа да те осведомя, че и аз няма да пропусна да повдигна същото обвинение срещу теб. И понеже и двамата много добре знаем кой от нас ще спечели делото, настоявам незабавно да ми предадеш върховното командване на римската армия.“

Малий Максим държеше на своето и от писмо на писмо си придаваше все по-голяма важност. Така се продължи до средата на септември, когато от Рим пристигнаха шестима сенатори, изтощени до смърт от бързане и липса на всякакви удобства при пътуването. Рутилий Руф, консулът, който бе принуден да остане в Рим, бе успял да убеди колегите си в Сената от нуждата да се изпрати подобна делегация, но Скавър и Метел Нумидик се бяха погрижили практически да обезсмислят начинанието, отказвайки включването в състава й на който и да било консуларен сенатор или поне на някого, който да притежава известен политически авторитет. Най-старшият от шестимата сенатори беше с ранг на претор, при това произхождаше от сравнително скромен род — това бе самият зет на Рутилий Руф, Марк Аврелий Кота. Ако не на друг, то поне на Кота му бяха нужни само няколко часа разговори в лагера на Малий Максим, за да си даде сметка за сериозността на положението.

Кота се залови за работа с енергия и страст, които по природа му бяха чужди, и още в същия ден се захвана с упорстващия Цепион. Но проконсулът не пожела да отстъпи дори пред него. Едно посещение в лагера на конницата петдесет километра по на север и Кота се убеди, че няма време за губене — самозабравилият се патриций трябваше да бъде поставен на мястото. Легатът Аврелий го беше завел тайно до едно от околните възвишения, откъдето сенатският пратеник можеше да зърне предните редици на германските нашественици.

Кота чак пребледня при разкрилата се гледка.

— Но защо още не сте се прибрали в лагера на Гней Малий? — уплашено попита той.

— Ако целта ни беше да се бием, отдавна да сме го направили — отговори му Аврелий Скавър с желязно спокойствие. Вече от няколко дни войските му стояха под носа на германите и той беше свикнал със зрелището, което те представляваха. — Гней Малий мисли, че е твърде възможно да повторим някои по-раншни успехи, които всички до един са били на полето на дипломацията. Всеки път, когато германите са се хващали за оръжието, е било, след като ние сме ги предизвиквали да го сторят. Нямам абсолютно никакви намерения да повтарям тези грешки — което, сигурен съм, е гаранция, че и те няма да ни атакуват. Тук разполагам с неколцина способни преводачи и от няколко дни им давам директиви какво точно възнамерявам да кажа на германите, щом пратят своите първенци да преговарят с нас. Колкото до това, убеден съм, че ще стане в близките дни — трябва им само да разберат, че имат срещу себе си многобройна римска армия.

— Но те сигурно отдавна са го разбрали! — отбеляза Кота.

— Много се съмнявам — възрази му невъзмутимо Аврелий. — Те изобщо не следват нашия път на логика. Дори и да са чували що е това съгледвач, досега не знам да са се възползвали от услугите му. Те просто… напредват, ей така. Както с Гней Малий все повече се убеждаваме, не си правят труда сами да си търсят врагове — ако някой ги потърси, намира ги.

Кота обърна коня си, за да поеме по обратния път.

— Налага се да се върна възможно най-скоро при Гней Малий, братовчеде. Все някак трябва да убедим този дебелоглав глупак Цепион да се прехвърли отсам реката, иначе дори не ще можем да разчитаме на армията му.

— Съгласен съм — рече събеседникът му. — Все пак, Марк Аврелий, държа да ти съобщя, че аз самият много разчитам на това, случи ли се германите да ни пратят делегация да преговаря, ти и останалите ти петима колеги незабавно да пристигнете в лагера ми. На германите няма как да не направи нужното впечатление, ако Сенатът прати шестима свои представители чак от Рим, за да преговарят с тях — усмихна се той кисело. — Все пак не трябва дори да си помислят, че шестимата сенатори са били целия този път, за да преговарят не с тях, а с тъпите ни пълководци!

Колкото и да изглеждаше необяснимо, не щеш ли дебелоглавият глупак Квинт Сервилий Цепион изведнъж си възвърна донякъде забравеното си отпреди месеци добро настроение и когато на другия ден Кота прекоси реката, за да се яви в лагера му, посрещна го, готов да се вслуша в думите му.

— Откъде това весело настроение, Квинт Сервилий — зачуди се Кота.

— Току-що получих писмо от Смирна — обясни му Цепион. — Чаках го в продължение на месеци.

Но какво точно ще да е било това писмо, не беше съдено на Кота да научи, защото Цепион веднага мина по въпроса:

— Добре, още утре ще се прехвърля на източния бряг на реката. Ето къде — посочи върху картата си с помощта на изящната си показалка от слонова кост, завършваща със златно орле на върха — да се знае колко високо му е положението; Цепион така и не беше благоволил да се срещне лично с Малий Максим.

— Не би ли било по-добре да пресечете реката на юг от Араузио? — прокрадна се съмнение в гласа на Кота.

— В никакъв случай! — отсече Цепион. — Ако пресека от север, ще бъда по-близо до германите.

Останал верен на думата си, още призори на другия ден той разпореди лагерът да бъде вдигнат и легионите му се насочиха на север — целта им беше римско укрепено селище, отстоящо на около тридесет километра от укрепения лагер на Малий Максим и само на петнайсетина от мястото, където Аврелий се беше разположил с конницата.

Кота и петимата му колеги — сенатори също тръгнаха на север, възнамерявайки да стигнат в лагера на Аврелий преди германските парламентьори. По пътя се засякоха с Цепион, който вече се беше прехвърлил на източния бряг заедно с по-голямата част от армията си. Но каква беше изненадата им, когато им стана ясно, че Цепион се готви да построи нов, здраво укрепен лагер на мястото, където беше пресякъл Родан. Уви, и шестимата сенатори се изпълниха с лоши предчувствия.

— Ох, Квинт Сервилий, Квинт Сервилий, не можеш да останеш тук! — вдигна отчаяно ръце Кота, щом шестимата делегати спряха конете си пред мястото на бъдещия лагер. Наоколо стотици римски легионери трескаво копаеха ровове и издигаха насипи.

— И защо не? — вдигна учудено вежди той.

— Защото само на тридесет километра вече има лагер — достатъчно голям, че да побере и твоите легиони при останалите десет, които те чакат! Там трябва да отидеш, Квинт Сервилий! Не стой тук. Твърде отдалечен си от армията на Гней Малий; дори Аврелий с конницата е много на север, за да може да ти се притече на помощ, ако се наложи. Така все едно си сам. Моля те, Квинт Сервилий, умолявам те! Ако толкова държиш да пренощуваш тук, вдигни само някоя палисада и това е. Утре сутринта ще тръгнеш на юг, където те чака Гней Малий — опитваше се с тревожния си глас да му внуши малко разум Кота.

— Казах, че ще пресека реката — тросна му се Цепион, — но не съм ти давал никаква сметка какво точно възнамерявам да правя, щом я пресека! Разполагам със седем легиона, всички войници в тях прекрасно обучени, придобили опит на истински бойци. Не само това, ами те са хора със собственост, истински римски воини! Сериозно ли мислиш, че ще се съглася да споделям един и същи лагер с измета на Рим и Лациум? С разни изполичари и наемни работници, които дори не могат да четат и пишат? Марк Аврелий, трябва да знаеш, че по-скоро бих умрял, отколкото да допусна подобно нещо!

— Ако продължаваш в този дух, нищо чудно в скоро време наистина да си мъртъв! — изгледа го огорчено Кота.

— Не и аз, не и моята прекрасна армия — едва не започна да се тупа по гърдите Цепион. — Сега съм на тридесет километра на север от Гней Малий и презряната му паплач. Което означава, че пръв ще посрещна германите. Ще ги разбия на пух и прах, Марк Аврелий, помни ми думата! Дори Цял милион варвари не могат да надвият на седем легиона истински римски войници! Да не мислиш, че ще оставя на онзи загубен търговец Малий да си припише каквито и да било заслуги за нашата победа? Не! Квинт Сервилий Цепион ще ознаменува своя втори триумф по улиците на Рим и никой друг няма да му го оспорва! Малий може да гледа и да се учи.

Както си седеше на коня, Кота се приведе и го сграбчи за ръката.

— Квинт Сервилий — каза му той тихо на ухото, но навярно в целия си живот не бе говорил някому с толкова сериозен тон, — за последен път те моля, присъедини се към армията на Гней Малий! Кое означава повече за теб: победата на Рим или победата на римската аристокрация? Кого го е грижа кой е изковал победата, щом сме победили? Това тук не е гранична войничка с шепа скордиски, нито е наказателен поход срещу лузитаните! В момента се нуждаем от огромна и силна армия, която да победи могъщ враг, а твоите легиони са жизненоважни за тази армия! Войниците на Гней Малий не са имали достатъчно време да се обучат и да привикнат на войнишкия живот. Твоето присъствие между тях може само да им вдъхне увереност, съжителството с хората ти ще ги научи на пример. А този пример е необходим, защото можеш да имаш думата ми, че битка ще има! Усещам го дълбоко в себе си. Това, как са се държали германите в миналото, не е важно. Сега нещата са различни. Те вече са вкусили от кръвта ни и тя им е харесала. Напипали са слабите ни места и знаят къде и как да удрят. В момента Рим е под заплаха, Квинт Сервилий, не римската аристокрация! Но ако продължаваш да упорстваш в своето безумно поведение, мога да ти гарантирам, че с глупостта си наистина ще сринеш из основи положението на цялата римска аристокрация. В твоите ръце е едновременно съдбата на Рим и съдбата на класата, от която си произлязъл. Умолявам те да се вслушаш в гласа на разума! Ще се насочиш право към лагера на Гней Малий и ще се присъединиш към неговата армия.

Цепион смушка коня си и се освободи от хватката на Кота.

— Няма да го направя — отсече той. — Оставам тук.

И така, Кота и петимата му спътници продължиха на север към лагера на конницата, а Цепион се захвана с построяването на лагер, по-малък, но идентичен с този на Малий Максим, при това също на самия бряг на реката.

Сенаторите пристигнаха тъкмо навреме, защото скоро след изгрев-слънце на другия ден пред портите на Аврелиевия лагер се появиха германските парламентьори. Бяха петдесет души, всички на възраст между четиридесет и шестдесет години. Смаяният при вида им Кота си каза, че никога не е срещал такива грамадни люде — сред дошлите да преговарят нямаше нито един по-нисък от шест стъпки, а мнозина дори имаха по половин стъпка отгоре. Яздеха огромни, рунтави коне, които в очите на римляните бяха изключително зле гледани от стопаните си. Големите им копита се криеха под гъсти кичури косми, а очите им — под буйни гриви; всички бяха неоседлани, но ездачите им използваха юзди.

— Това коне ли са или бойни слонове? — не можа да се сдържи удивлението си Кота.

— Не всички са такива — успокои го Аврелий Скавър. — Повечето от войниците яздят най-обикновени галски коне — предполагам, че тези тук просто искат да ни вземат страха.

— Я погледни онзи юначага! — посочи Кота някакъв млад мъж, който навярно още не бе навършил тридесет. Тъкмо слизаше от коня си и с цялото си поведение излъчваше такава самоувереност, сякаш всички около него бяха просто жалки бълхи.

— Същински Ахил — на свой ред отбеляза Аврелий, но явно гледката не го стресна особено.

— Мислех, че германите ходят голи или само с по някое наметало — рече Кота, обръщайки внимание на кожените гащи, които носеха новодошлите.

— И аз така съм чувал, но това май важало само когато са си по родните места. Откакто обаче сме имали случай да се запознаем с тези тук, всички носят дълги гащи като галите.

Наистина, всички бяха обути в гащи, но никой не носеше риза или каквато и да е друга горна дреха. Вместо това мнозина си бяха окачили златни плочки на гърдите, а всички до един носеха провисени през рамо празните ножници на дългите си мечове. Явно обичаха златото, защото се бяха накичили с всевъзможни златни украшения: освен нагръдните им плочки, още орнаментите по шлемовете, ножниците и коланите им бяха от благородния метал, както и токите и всевъзможните им гривни и огърлия. Правеше обаче впечатление, че никой не носи типичния за келтите торк. Кота беше запленен от шлемовете им: във формата на обърнато гърне, но затова пък увенчани с великолепни рогове или птичи крила над ушите, или дори с кухи тръбички, в които са забучени птичи пера; други пък носеха метални украшения във формата на змийски или драконови глави или смразяващи кръвта птици и зверове, разтворили хищни усти.

Всички германи бяха гладко избръснати и имаха дълги коси — разпуснати или вързани на плитка, това сякаш беше униформата им; гърдите им бяха слабо окосмени, кожата им не беше розова като на келтите, а по-скоро бледозлатиста. Никой нямаше лунички, никой не беше червенокос. Очите на всички бяха светлосини, никъде не се виждаха хора със зелени или сивкави. Дори най-възрастните сред пратениците бяха с фигури на атлети — стегнати кореми, опънати мускули, никакви следи от мързелив и разпуснат живот; римляните нямаше откъде да знаят, че германите имат обичай да убиват всеки, започнал да старее.

Разговорите се водеха чрез Аврелиевите преводачи, повечето от които бяха от племената на хедуите или амбарите, но имаше и двама-трима германи, пленени от Карбон при Норикум, преди легионите му да са били изклани. Германските танове — както се наричаха вождовете им — искаха да им се отвори път през Трансалпийска Галия, защото смятали да се насочат към Испания. Първата фаза от преговорите се водеше от римска страна от самия Аврелий, облечен в пълна парадна униформа — сребърна броня, изваяна във формата на гърдите му, сребърен атически шлем, украсен с червено перо и двукатова поличка от ленти корава кожа, наречени птериги, върху морава туника. В качеството си на консуларен сенатор, си беше сложил пурпурно наметало, придържано на рамената на бронята, а пурпурният пояс, вързан на традиционния възел и опасан около бронята точно над талията беше знак, че е пълководец.

Кота само гледаше, загубил дар слово, обладан от страх, какъвто никога, дори и в пристъпите на най-дълбоко отчаяние, не си бе представял, че може да изпитва. Защото съзнаваше, може би по-добре от всички, че гледа ориста на Рим. В продължение на месеци тези непознати германски танове бяха смущавали съня му толкова настойчиво, че всяка сутрин се надигаше от леглото си със зачервени очи и мътно съзнание. Дори когато биваше в плен на други кошмари, германите се появяваха, яхнали огромните си коне, и го караха да подскача в съня си. Съгледвачите докладваха, че броят им е не по-малко от седемстотин и петдесет хиляди души, значи Рим имаше срещу себе си почти триста хиляди воини исполини. Както всеки друг бивш римски управник, така и Кота беше видял доста варвари през живота си — скордиски и япуди, саласи и карпетани; но досега не бе имал случай да се срещне с нещо подобно на германите. Всеки знаеше за галите, че са гиганти. Но в сравнение с германите те бяха дребни.

Най-големият му ужас обаче беше заради това, че Рим сам се обричаше на гибел, след като сред управляващите не се намираха достатъчно разумни хора, които поне да се опитат да заличат противоречията между съсловията. Как можеше Рим да се надява на победа, щом двама римски пълководци се инатяха и не желаеха да работят заедно за общата кауза. Щом тези, от които зависеше бъдещето на народа им, прекарваха времето си да се наричат един друг сноби и парвенюта и псуваха войниците си? Ако само Цепион и Малий Максим благоволяха да се сработят, Рим можеше да събере близо сто хиляди души войници. И ако им се вдъхнеше нужният кураж и решителност, ако се обучеха и се командваха от кадърни хора, може би имаха своите шансове.

Но сега Кота усещаше как стомахът му се преобръща и в главата му се набива една-единствена мисъл: „Пред себе си виждам тъжната съдба на Рим! Ние не можем да оцелеем под напора на тази русокоса лавина. Не бихме могли дори и да я нямаше — щяхме да се самоизядем.“

Най-накрая Аврелий прекъсна разговорите и двете страни се отделиха да се съвещават помежду си.

— Е, поне научихме някои неща за тях — обясни Аврелий Скавър на Кота и останалите петима сенатори. — Те самите не се наричат германи. Дори не се смятат за един народ, ами се делят на три отделни народа: едните се казват кимври, другите — тевтони, а третите представляват смес от различни по произход племена, които се присъединили преди години към скитащите кимври и тевтони — наричат се маркомани, херуски и тигурини; според германските ми преводачи по произход те били по-скоро келти, отколкото германи.

— Скитащи ли? — зачуди се Кота. — От колко време скитат?

— Като че ли те самите не знаят точно. Със сигурност от много години. Може би цяло едно поколение. Младокът, който толкова напомня на Ахил, е бил малко дете, когато кимврите, неговото племе, са се изселили от родните си места.

— Имат ли си цар? — попита Кота.

— Не, управлява ги съвет на племенните вождове, повечето от които са сега сред нас. Не можем да не забележим все пак, че на въпросния Ахил думата му се слуша все повече и повече в съвета и поддръжниците му са започнали да го наричат цар. Казва се Бойорикс и без никакво съмнение е най-войнолюбивият от всички първенци. Ако зависеше само от него, дори не би се стигнало до такива пазарлъци — ще ги пуснем ли да минат или не. Той вече е разбрал, че правото е на по-силния, и смята да продължи напред, без да се церемони с никого.

— Доста е млад, за да го наричат цар, значи е опасен. Съгласен съм, че ще ни създаде много неприятности — обади се Кота. — А кой е онзи мъж, ей там?

С глава той посочи един четиридесетгодишен германец, провесил бляскава златна плочка на гърдите си и сложил поне няколко килограма злато по ръцете си.

— Това е Тевтобод от тевтоните, главатар на главатарите. И на него започва да му се харесва да го наричат цар. Подобно на Бойорикс и той смята, че правото е на силния и че германите просто трябва да си продължат пътя на юг, без да питат нито Рим, нито когото и да било. Да ти кажа, братовчеде, преговорите не ми се нравят. Германските ми преводачи казват, че настроенията сред сънародниците им били доста по-различни от времето на Карбон — сдобили са се с повече увереност и вече гледат на нас с истинско презрение — задъвка устната си Аврелий Скавър. — Разбираш ли, те от доста време са живели сред хедуите и амбарите и са научили доста неща за Рим. Това, което са чули за нас, е успокоило всичките им страхове. Не само това, ами ако се изключи първото сражение, което им даде Луций Касий — пък и каква полза от победата му в крайна сметка — досега те са ни побеждавали винаги и навсякъде. В момента Бойорикс и Тевтобод се опитват да убедят останалите, че това, дето сме по-добре въоръжени от тях ни най-малко не е причина да се страхуват от нас. Ние сме като деца — витаем из облаците. Бойорикс и Тевтобод искат война. Ако превърнат Рим в куп развалини, те ще могат да се заселват, където пожелаят.

Преговорите започнаха отново, но сега Аврелий помоли шестимата си гости да излязат напред. Всички бяха облечени в тоги и се съпровождаха от дванадесет ликтори в тъмночервени тоги и широки, извезани със злато пояси. Понеже изпълняваха задълженията си извън границите на Рим, и дванадесетте носеха брадвите си във фасциите. Разбира се, вече всички германи ги бяха забелязали, но когато сенаторите бяха представени, гигантите опулиха смаяно очи — та тези срещу тях въплъщаваха всичко друго, но не и готовност за война. Така ли изглеждаха римляните? Като бивш управник Кота единствен носеше тога претекста с пурпурния ръб, затова и всички танове се обръщаха на неразбираемия си език към него.

Той излезе с достойнство от положението, в което го поставиха надменните им погледи — нито за миг не изгуби спокойствието си и не повиши тон. Явно, че събеседниците му не намираха нищо неприлично в това да викат, да се заканват, да плюят наляво и надясно, за да подчертаят думите си; постоянно удряха юмрука на едната си ръка в дланта на другата, за да сплашат облечения в бяло римлянин, но им беше трудно да прикрият удивлението си, че той нито за миг не се поддаде на невъздържаните им предизвикателства. Римляните се оказваха странни люде.

Откакто се бе включил в разговорите, Кота нито за миг не беше отстъпил от първоначалните си позиции: отказваше всичко, което искат варварите. Не, тяхното преселение не може да продължава на юг; не, германският народ няма право да нахлува, в която и да е римска провинция или територия; не, желанието им да се прехвърлят в Испания не е приемливо за Рим — освен в случай, че се заселят в Лузитания и Кантабрия, цяла останала Испания е и трябва да си остане римска. През цялото време Кота не престана да настоява германите да се насочат на север, откъдето са дошли. Най-добре би било да се върнат по домовете си, където и да се намират те, но така или иначе трябвало да прекосят обратно Рейн и да се приберат в родината сред своите събратя.

Едва на свечеряване петдесетте германски танове яхнаха конете си и напуснаха римския лагер. Последни си тръгнаха Бойорикс и Тевтобод. По-младият от двамата дълго време гледаше римляните, сякаш искаше да запомни лицата им. В очите му не се четеше нито възхищение, нито дори уважение. Аврелий Скавър беше прав, това беше самият Ахил, макар и в първия момент Кота да не можеше да определи на какво се дължеше приликата между двамата. Но после си даде ясно сметка, че в красивите черти на младия германец се чете свирепата, безмилостна и отмъстителна природа на Ахил. Този насреща също беше горделивец, който можеше безгрижно да си клати краката, докато събратята му гинат под острието на ножа само за да излекува раната, която някой неразумник е нанесъл на честолюбието му. Сърцето на Кота биеше отчаяно; не беше ли същото вярно и за Квинт Сервилий Цепион?

Два часа, след като се мръкна, на небето изгря пълна луна; освободени от неудобните си тоги, Кота и петимата му мълчаливи спътници седяха на масата на Аврелий и вечеряха. Щом свършиха, станаха и се приготвиха да яхнат конете.

— Почакайте до сутринта — опита се да ги спре Аврелий. — Това не е Италия. Няма ги сигурните римски пътища и не знаете какво може да ви се случи. Няколко часа по-рано или по-късно, има ли значение?

— Не, призори трябва да съм в лагера на Квинт Сервилий — отсече Кота. — Ще се опитам за последен път да го убедя да се присъедини към армията на Гней Малий, както и да му предам всичко по-важно от срещата ни с германите. Но каквото и да реши той, още утре трябва да съм се върнал при Гней Малий. Няма да мигна, преди да го видя.

Двамата си стиснаха ръцете. Кота, петимата други сенатори и съпровождащите ги ликтори излязоха от лагера и изчезнаха в мрака. Аврелий излезе да ги изпрати и щом пътниците се обърнаха, силуетът му се открои на фона на огньовете. Той им махаше за сбогом.

„Никога повече няма да го видя — рече си Кота. — Голям човек. Истински достоен римлянин.“

Цепион дори нямаше желание да изслуша Кота, камо ли да последва гласа на разума.

— Оставам тук и това е — заключи той и не каза дума повече.

Така че Кота продължи своя път, без да се забави дори за глътка вода в наполовина построения лагер, решен на всяка цена да се върне при Гней Малий до обяд.

Призори, докато той се мъчеше да склони Цепион да не прави глупости, германите се раздвижиха. Беше вторият ден на октомври и времето все още не се беше развалило; във въздуха не се усещаше ни най-лек полъх на очакваните в идните седмици студени ветрове. Когато първите редици на германската войска достигнаха стените на Аврелиевия лагер, те просто се хвърлиха срещу дървените му палисади, сякаш искаха да ги съборят с напора си — приличаха на огромни морски вълни. Аврелий дори нямаше време да осъзнае какво точно става; каза си, че колкото и изненадваща да е била атаката, хората му все ще съумеят да скачат на конете и докато предната стена на лагера все още се държи, да излязат през задната врата и да ударят врага по фланговете. Но нищо подобно не се случи. Германите бяха толкова многобройни и толкова бързоподвижни на своите коне, че само за няколко минути бяха обкръжили римския лагер от всички страни и без кой знае какви усилия се заловиха да прехвърлят дървените палисади; скоро в лагера нахлуха хиляди от тях. Нямащи навик да се сражават пешком, конниците на Аврелий се мъчеха да направят невъзможното, за да спрат прииждащата лавина, но битката скоро се превърна в клане. Само за половин час римляни и съюзници бяха избити до крак, а Марк Аврелий Скавър беше заловен в плен, преди да е успял да се самоубие с меча си.

Отведен пред Бойорикс, Тевтобод и останалите от петдесетте танове, които бяха дошли да преговарят предния ден, той се държа като истински римлянин. Поведението му беше на горд човек, който гледа на своя неприятел само отвисоко; каквито и унижения да му нанасяха, на каквито и мъчения да го подлагаха, той не склони глава и не помоли за милост. Най-накрая германите го пъхнаха в дървена клетка, голяма колкото да го побере, и пред очите му насъбраха купища сухи дърва в краката му. Щом кладата беше готова, те я запалиха и се насъбраха, за да наблюдават зрелището. Аврелий гледаше спокоен какво му се готви: нито краката, нито ръцете му трепереха, по лицето му нито за миг не се изписа страх; дори му беше под достойнството да се хване за дървените решетки, за да си вдъхне повече кураж. Но понеже мъчителите му не искаха той да се задуши от дима или да изгори твърде бързо, ако огънят се разпали, те скоро потушиха пламъците и като промушиха един кол в клетката, започнаха да я въртят и изпекоха Аврелий жив. Дори и това изпитание се оказа лесно за мъж като него. Макар и сам сред врагове, той успя да положи нечовешки усилия и нито веднъж не се сгърчи от болка, нито веднъж не помръдна, нито веднъж не извика. Умря като истински римски благородник, който с поведението си трябва да даде на германите да разберат веднъж завинаги с какви хора си имат работа; само Рим можеше да отгледа чеда като него.

В продължение на още два дни германите се въртяха около завзетия лагер на римската конница, сетне продължиха похода си на юг. Както преди, така и сега малко ги беше грижа да следват някакъв определен тактически план. Когато се изравниха с Цепионовия лагер, те не благоволиха да се спрат, ами продължиха нататък, заобикаляйки го отдалеч. Ужасени, войниците на Цепион се опитваха да преброят враговете си, но скоро трябваше да се откажат от това си намерение — германите бяха просто безчет. Някои решиха да захвърлят оръжията си и да се прехвърлят през реката на сигурния й десен бряг. Но това беше един краен изход, който Цепион имаше намерение да запази единствено за себе си; той изгори всичките си лодки, освен една, сложи засилена охрана покрай брега на реката и наказа със смърт всички онези, които се бяха опитали да дезертират. Изгубили се сред безкрайното море на германската войска, петдесет и петте хиляди римляни — въоръжени или невъоръжени — в лагера на Цепион можеха само да изгледат как човешкият поток ги отминава, с надеждата да не се обърне към тях.

На шестия ден от октомври германите стигнаха лагера на Малий Максим, който предпочете да изведе войските си от там, преди да е станало твърде късно. Десетте легиона се строиха в боен ред и излязоха да заемат полето, северно от лагера, преди германите, които вече се виждаха в далечината, да го обградят от всички страни. Цялата армия на Малий Максим се нареди по ивицата между реката и първите възвишения, които на сто — сто и петдесет километра по на изток щяха да прераснат в могъщите склонове на Алпите. Легионите се наредиха един до друг по протежение на около шест километра. Това беше четвъртата много голяма грешка на Малий Максим: по този начин той не само обричаше армията си на обкръжение, защото не разполагаше с никаква конница, която да защищава десния му фланг, но и правеше уязвим дори центъра, защото армията на германите лесно щеше да пробие през изтънелите редици на легионите.

Консулът нямаше никаква вест за положението на север, за това, каква е била съдбата на Аврелий Скавър или Цепион, пък и вече не разполагаше с германските си преводачи, които можеха да се използват в случая за шпиони — малцината, знаещи този език, бяха изпратени при Аврелий. Единственото, което му оставаше, бе да изчака германите да приближат.

Както можеше да се очаква, главнокомандващият зае най-високата кула на укрепения лагер, откъдето да наблюдава бойните действия. Под самата кула стояха на конете си всички членове на личния му щаб, които трябваше да предават заповедите му от част на част; в състава на личния щаб на консула влизаха двамата му синове, както и синът на Прасчо Метел Нумидик Прасчо Младши. Навярно защото Малий Максим смяташе марсийския легион на Квинт Попедий Силон за най-добре обучен и дисциплиниран — а може би защото римляните продължаваха да гледат на италийските си съюзници като на по-евтина стока, която няма защо да се пази, — беше го сложил най-вдясно, незащитен от каквато и да е конница. До него беше един от шестте римски легиона, сформирани по-рано през годината, командван от Марк Ливий Друз, който имаше за своя дясна ръка Квинт Серторий. След тях идваха самнитите, последвани от още един римски легион от по-рано сформираните. Колкото повече се доближаваха до реката, толкова очевидна ставаше липсата на опит на войниците, така че най-недисциплинирани римски части трябваше да разчитат най-вече на закрилата на реката и на по-големия брой военни трибуни, които да поддържат бойния им дух. До самия бряг беше строен легионът на Цепион Младши, който се състоеше изцяло от младоци; вдясно от тях бяха младоците на Секст Цезар.

Този път обаче германите явно бяха решили да съгласуват действията си, защото на същия този шести ден от октомври, два часа след изгрев-слънце, те удариха едновременно срещу лагера на Цепион и срещу предните редици на Малий Максимовата армия.

Петдесет и пет хилядната войска на Цепион беше избита за кратко време — германите атакуваха трите стени на лагера (вместо четвърта тилът му пазеше реката) и нахлуха като вълна, така че скоро човек нямаше накъде да се обърне; в суматохата и блъсканицата ранените бяха прегазвани заедно с убитите. Самият Цепион обаче не чака дълго време. Още щом си даде сметка, че няма надежда ограничените му сили да спрат напора на германите, той забърза към реката, качи се на единствената здрава лодка и заедно с гребците си се насочи възможно най-бързо към западния бряг на Родан, където щеше да се чувства в безопасност. Шепа от изоставените от своя началник легионери се опитаха да последват примера му, но германите ги притискаха от всички страни, размахваха мечове и брадви над главите им, така че римляните дори нямаха време да свалят десеткилограмовите си брони и ризници всички онези, които все пак се хвърлиха във водата с надеждата да се доберат с плуване до отсрещния бряг, се издавиха. Може да се каже, че Цепион и скромният екипаж на лодката му бяха единствените оцелели.

Малий Максим се представи, ако не друго, то поне по-достойно. Сражавайки се смело с исполините насреща си, марсите се оставиха да бъдат избити до последния човек, а примера им последваха и римляните от легиона на Друз. Силон беше ранен в гърдите, а Друз падна в безсъзнание, щом нечия дръжка на меч го удари по главата, скоро след като легионът му влезе в сражение. Квинт Серторий се опитваше, яхнал кон, да събере и престрои войниците, но каквото и да правеха, на римляните не им беше по силите да спрат германската атака. В мига, в който първата редица на варварите паднеше под ударите на легионерите, на нейно място идваше втора — и така до безкрай. Серторий също беше повален на земята, ранен в бедрото, там, където нервите на крака му са най-уязвими; това, че вражето копие прониза плътта му точно между нервните възли и се спря на сантиметър от бедрената артерия, беше просто късмет.

Легионите, които се бяха строили най-близко до реката, скоро решиха, че единственото спасение е да я преплуват, затова започнаха да свалят тежките си доспехи и да се хвърлят във водите на Родан. Самият Цепион Младши беше сред първите да се възползват от предоставилия им се шанс. Секст Цезар обаче в желанието си да спре легиона си в отстъплението му беше съсечен в левия хълбок от собствените си войници и се изгуби сред тълпите на бягащите.

Въпреки протестите на Кота шестимата сенатори бяха прехвърлени на западния бряг още преди да започне битката; Малий Максим беше настоял те в качеството си на цивилни наблюдатели да стоят далеч от бойните действия и само да гледат какво предстои да се случи.

— Ако ни разбият, вие трябва да останете живи, за да отнесете новината на римския Сенат и народ.

Римляните винаги гледаха да помилват живота на победените на бойното поле — всички оцелели пленници щяха да се котират добре на пазара за роби, където винаги се търсеха здравеняци — я да работят на полето, я да копаят в мините, я да носят товари на кейовете или по строителните площадки. Но нито келтите, нито германите имаха навика да постъпват по същия начин, защото винаги предпочитаха да заробват само онези, които говореха езика им, при това и от тях отбираха само малка част, колкото им трябват за скромните и непроизводителни стопанства.

Така че след час неравен бой, в който римляните бяха безславно изклани, а германите се превърнаха в пълни господари на бойното поле, победителите се заеха да обикалят бойното поле и да търсят оцелели, които трябва да бъдат доубити. За щастие и тук те се проявяваха твърде недисциплинирани и невнимателни, така че поне неколцина от двадесет и четиримата военни трибуни успяха да се спасят след катастрофалното поражение. Друз беше изпаднал в пълно безсъзнание и всички германи, които се навеждаха над него да видят дава ли признаци на живот, единодушно го признаха за мъртъв. Квинт Попедий Силон пък беше затиснат под телата на неколцина свои войници-марси и шетащите насам-натам убийци не можеха да го различат между кървищата. Квинт Серторий, който заради тежката рана в крака си не можеше да помръдне от мястото си, предпочете да се престори на умрял, а Секст Цезар хриптеше толкова болезнено и лицето му беше толкова посиняло, че никой от германите не благоволи да го довърши — падаше му се на проклетия римлянин: нека се дави в собствената си кръв.

Двамата синове на Малий Максим бяха загинали в боя, докато препускаха насам-натам, за да съобщават безполезните заповеди на баща си, но синът на Метел Нумидик Прасчо Младши се оказа надарен с по-трезво мислене. Щом видя, че битката предстои да бъде загубена, той подбра изпадналия в паника консул и още неколцина от помощниците му, заведе ги до реката под прикритието на лагерната палисада и ги качи на някаква лодка. Не може да се каже, че действията му са били подбудени изключително от инстинкта му за самосъхранение, защото не му липсваше смелост; просто бе предпочел да използва тази си смелост и решителност, за да спаси живота на началника си.

Към петия час от деня битката вече беше свършила. Но ето, че германите отново се обърнаха на север и възможно най-бързо изминаха обратно петдесетте километра, които ги отделяха от хилядите им волски коли обоз, оставени около лагера на убития Аврелий. В лагера на Малий Максим, а и в този на Цепион варварите се бяха натъкнали на безценни находки: огромни количества зърно и към тях прибавени всевъзможни други храни, без да се броят големият брой товарни коли и добитък, с чиято помощ победителите можеха спокойно да отнесат плячката. Иначе останалото: злато, пари, дрехи, дори оръжията и доспехите, не ги привличаха ни най-малко. Единствено несметните купища провизии на Малий Максимовите и Цепионовите легиони ги вълнуваха, и то много. Така че в превзетите лагери не беше забравено нито едно парче пушено месо, нито едно гърне мед, нито една от стотиците амфори с вино.

На един от германските преводачи, пленен от сънародниците си след падането на лагера на Аврелий и след това върнат сред своите съплеменници-кимври, му трябваха само няколко часа, за да си даде сметка, че вече е живял твърде дълго сред римляните и отдавна е забравил варварския начин на живот. Затова издебна удобен момент, когато никой не го гледаше, открадна си кон и в галоп се насочи към Араузио на юг. Нарочно предпочете да се движи най-далеч от брега на реката, за да не гледа жалките останки от римската армия, тъй като знаеше, че скоро труповете ще започнат да се разлагат.

На деветия ден от октомври, три дни след сражението, германецът излезе на главната улица в преуспяващия град и се загледа няма ли да види някого, на когото да съобщи новината. Уви, нямаше жива душа. Изглежда, цялото население бе напуснало панически града, преди да са дошли германите. Но ето, че в другия край на главната улица, където беше вилата на най-важната личност в Араузио — разбира се, римски гражданин, — се забелязаха признаци на оживление.

Най-важната личност в Араузио беше местният галски първенец Марк Антоний Меминий, приел това римско име в чест на един от фамилията на Марк Антониите, който седемнайсет години по-рано му бе издействал жадуваното римско гражданство като награда за услугите, които галът бе направил на армията на Гней Домиций Ахенобарб. Въодушевен от оказаната му чест и лично подпомогнат от патрона си Марк Антоний, местният големец си беше извоювал търговски концесии из цяла Трансалпийска Галия и водеше голяма част от търговията на провинцията с Римска Италия. Не ще и дума, че благодарение на това Марк Антоний Меминий беше познал голямо благополучие. В момента беше и най-висшият римски магистрат в града и в продължение на няколко дни се бе опитвал да убеди съгражданите си да останат по домовете си поне докато се разбере какъв е изходът от битката на север от Араузио. Макар и тези му опити да се бяха оказали неуспешни, той самият бе предпочел да остане у дома си, без да забравя, разбира се, предвидливо да повери децата си на грижата на педагога им, да зарови златото си и да прикрие входа към избата си с тежка каменна плоча. Жена му беше заявила, че иска да бъде с мъжа си, вместо да бяга с децата си, така че двамата, заедно с шепа предани роби, бяха единствените жители на Араузио, останали да треперят у дома си, вслушвайки се в злокобната какофония, която се носеше откъм близкия римски лагер. Какофония, която продължи твърде кратко, за да не ги изпълни с ужас.

След като цял ден в града не се появи никой, римлянин или германец, Меминий прати един от робите си да разбере какво точно се е случило и все още се опитваше да се съвземе от преживяния шок след завръщането му, когато в града пристигнаха няколко висши римски офицери, спасили кожата си с паническо бягство. Ставаше дума за Гней Малий Максим и още шепа негови приближени, които се държаха повече като животни, водени на заколение, отколкото като достойни държавни мъже; това впечатление у Меминий само се допълни от поведението на сина на Метел Нумидик, който през цялото време се навърташе около тях като някое овчарско куче, натоварено да пази стадото. Меминий и жена му излязоха лично да посрещнат спасилите се от клането и да ги заведат във вилата си, където им поднесоха храна и вино и се опитаха да разберат от несвързаните им приказки какво точно се е случило. Но опитите им да изкопчат нещо от гостите се оказаха напразни; единственият от офицерите, който не си беше изгубил съвсем ума, сиреч Прасчо Младши, за няколко часа беше развил жесток говорен дефект и с мъка свързваше две думи в изречение, а самият Меминий и жена му слабо говореха латински и не разбираха думичка гръцки.

В следващите два дни до Араузио се дотътриха още римляни, малко на брой, при това все офицери. Един центурион успя да съобщи, че на западния бряг на реката са се скрили няколко хиляди оцелели войници, които сега блуждаели като духове из горите. Последен пристигна Цепион, придружен от сина си Цепион Младши, на когото се беше натъкнал при лутанията си по западния бряг на Родан. Когато обаче Цепион разбра, че в къщата на Меминий се е приютил консулът Малий Максим, той отказа да остане и час в града и като взе сина си със себе си, потегли направо към Рим. Меминий му даде две двуколки, теглени от по четири мулета, храна и кочияши, и го изпрати по живо по здраво.

В продължение на два дни Малий Максим беше изпаднал в пълно умопомрачение заради гибелта на двамата си сина, та чак на третия се сети да попита къде са шестимата сенатори; дотогава Меминий не беше и чувал за тях, но когато Малий Максим настоя да се организира издирването им, Меминий открито отказа, страхувайки се хората му да не се сблъскат с германи, ако се покажат на бойното поле. Единственото, което го занимаваше в момента, бе как най-бързо да приготви себе си, жена си и неколцината си неканени гости за скорошно отпътуване по следите на съгражданите му.

Ето какво беше положението, когато в Араузио пристигна германският преводач. Първата му работа, разбира се, бе да се отбие у Марк Меминий, комуто беше нужен само един поглед да разбере, че непознатият носи важни новини. За нещастие обаче и двамата говореха твърде развален латински, та не можеха да се разберат, а на Меминий дори не му мина през ума да представи новодошлия на консула Малий Максим. Вместо това го настани в къщата си и го помоли да изчака да се появи човек, който хем да му разбира езика, хем да не си е изгубил напълно ума като всички онези, които беше приемал в последните два дни.

Още щом се разбра, че след победата си германите се обръщат на север, шестимата сенатори начело с Кота се прехвърлиха отново на източния бряг на Родан и се заеха да претърсват бойното поле за оцелели. Заедно с ликторите и робите си те наброяваха всичко на всичко двадесет и девет души и живееха под постоянната заплаха отнякъде да се появят отново германите и да ги избият. А колкото и да се надяваха, отникъде не им дойдоха на помощ.

Друз си възвърна съзнанието чак по здрач, цяла нощ не можа да помръдне от мястото си и едва на другата сутрин намери достатъчно сили да изпълзи изпод труповете и да потърси вода; реката беше на почти пет километра от мястото, където бе лежал в безсъзнание, лагерът — също, така че му дойде единствената мисъл да тръгне в обратната посока, сиреч на изток, с надеждата някъде из близките възвишения да се натъкне на поточе. Едва направил няколко крачки, видя пред себе си Квинт Серторий, който му махаше с ръка.

— Не мога да се мръдна — обясни му Серторий, облизвайки с език пресъхналите си устни. — Изобщо не си чувствам крака. Чакам някой да ми помогне. Или да ме доубие.

— Умирам от жажда — отговори му Друз. — Да намеря вода, пък ще се върна при теб.

Навсякъде се виждаха трупове; цялото поле до хоризонта беше осеяно с мъртъвци, но скоро Друз ги остави зад гърба си, защото вървеше в посока, отдалечаваща го от реката. Като истински смелчага той се беше сражавал на предните линии, а след изпадането му в безсъзнание никой от другарите му не бе успял да се придвижи пък макар и с педя напред — всички бяха падали един след друг, оттегляйки се назад. Подобно на началника си и Квинт Серторий се беше сражавал в най-първата редица; ако се беше строполил някъде сред купищата римски трупове, Друз никога нямаше да го различи сред мъртвите.

Атическият му шлем отдавна беше паднал в праха и сега той вървеше гологлав; отнякъде подухна вятър и кичур от косата му увисна над огромната цицина над дясното му око. Мястото беше толкова силно подуто, кожата се беше опънала до такава степен и под нея се беше образувал такъв голям кръвоизлив, че само един лек допир с няколко косъма и Марк Ливий се запревива в истинска агония.

Но волята за живот у всекиго е по-силна и от най-жестоката болка. Друз се изправи отново на крака и без да възпира сълзите си, продължи да върви на изток. В един миг дори се сети, че не е взел съд, в който да налее вода, а освен Серторий сигурно имаше още много ранени, които се надяваха да наквасят устните си. Пъшкайки отчаяно заради адската болка, в главата си при навеждането, Друз прибра шлемовете на двама убити марси и като ги хвана за подбрадниците им, продължи нататък.

Изведнъж насред труповете на изкланите марси се показа някакво магаре, носещо мех с вода върху гърба си. Животното жално се оглеждаше, дългите му мигли тъжно потрепваха, но юздите му се бяха омотали около ръката на някакъв мъртвец, затиснат от телата на други нещастници, и то не можеше да помръдне. Беше се опитвало напразно да се освободи, но така само беше стегнало още повече въжето около врата си сега едва дишаше, а между ремъците се подаваше посинялата му и издута почти до пръсване кожа. Друз извади бойната си кама, която стоеше на колана му, сряза въжето точно над вдървената ръка на убития, сетне върза магарето за колана си, да не избяга, и грабна с две ръце меха с вода. Животното беше толкова щастливо, че сред купищата мъртъвци го беше открил жив човек, че дори не понечи да се освободи, ами търпеливо изчака Друз да утоли изгарящата го жажда и след това послушно го последва между труповете.

Някъде по пътя си към Квинт Серторий Друз и добичето се натъкнаха на куп безжизнени тела, изпопадали едно върху друго, между които отчаяно мърдаха нечии крака. Надавайки ревове от болка, на които магарето пригласяше с мощния си глас, Друз се зае да издърпва един по един убитите, и скоро видя главата на марсийския офицер. В дясната си част бронзовата му броня беше разсечена по цялата си дължина, виждаше се зейналата рана на гърдите му, от която слузеше лимфа вместо кръв.

Внимавайки да не му причини болка, Друз се зае да го измъква и след известно време успя благополучно да го положи върху тревата встрани от купчината трупове. След това напипа ремъците под лявата му мишница, свързващи предната и задната част на бронята, и започна да ги развързва. Раненият държеше очите си затворени, но се усещаше как пулсът му бие ускорено. Обаче щом Друз вдигна бронята от гърдите и корема му, непознатият не се сдържа и болезнено изстена, сетне кресна на чист латински:

— Внимавай бе!

Друз се спря за миг, но скоро се захвана да разкопчава и кожената дреха под бронята.

— Спокойно, глупак такъв! — сгълчи той ранения. — Опитвам се да ти помогна. Искаш ли вода?

— Вода… — отвърна му марсиецът.

Друз наля от скъпоценната течност в попадналия му под ръка шлем и го подаде на ранения. Чак тогава онзи отвори жълто-зеленикавите си очи, които според римлянина приличаха повече на змийски, отколкото на човешки. За марсите се знаеше, че почитат змиите, че танцуват с тях, учат се да ги хипнотизират и дори ги целували в устата. Като гледаше очите на ранения пред себе си, Друз си каза, че нищо чудно всички тези легенди да се окажат истина.

— Квинт Попедий Силон — промълви марсиецът. — Някакъв гаден ируматор, осем стъпки висок, ме изненада отзад — затвори той отново очите си; по окървавените му страни се изтърколиха две сълзи. — Хората ми… всички са мъртви, нали?

— Страхувам се, че да — рече му тихичко Друз. — Както и моите… Както и всички, ако не ме лъжат очите. Казвам се Марк Ливий Друз. А сега стискай със зъби, защото ще ти сваля кожената дреха.

Благодарение на вълнената туника, която мечът на германеца буквално бе напъхал в раната, кръвотечението беше спряло от само себе си; Друз усещаше как между пръстите му пукат счупени ребра, но бронята, твърдата кожа под нея и гръдният кош на пострадалия бяха спрели навреме острието и то не бе засегнало никой по-важен орган.

— Ще живееш — опита се да успокои марсиеца Друз. — Ако те подхвана, дали ще можеш да се изправиш? Малко по-нататък ме чака един другар от легиона. Ще трябва да те оставя тук сам и ти да дойдеш при нас, когато можеш, или още сега да те вдигна и да те взема със себе си.

Поради вятъра още един кичур коса падна върху болезнената цицина и Друз не се стърпя и пак извика.

Квинт Попедий Силон се замисли как ще е най-добре да постъпи.

— В състоянието, в което съм, не можеш да направиш нищо повече за мен. Виж дали ще намериш някъде камата ми. Ще отрежа парче от туниката си и ще се помъча да превържа раната си. В този вонящ Тартар не мога да й позволя отново да закърви.

Друз му подаде камата и понечи да се отдалечи.

— Къде ще те намеря? — подвикна подире му Силон.

— Все нататък, където е моят легион — отговори му Друз.

Серторий все още беше в съзнание. Отпи от водата и с известни усилия успя да седне. От тримата със Силон той беше пострадал най-много и беше явно, че без помощта на марсиеца Друз няма да може сам да го повдигне. Докато чакаха, Друз се облегна върху труповете край Серторий и си почина. Силон се появи чак след час. Слънцето вече се беше вдигнало високо в небето и напичаше полето.

— Двамата с теб ще трябва да отнесем Квинт Серторий по-далеч от мъртвите, за да предпазим, доколкото можем крака му от инфекция — обясни Силон. — Предлагам да му потърсим някое сенчесто местенце и да видим дали няма да открием още живи воини.

Цялата тази работа им отне много време, защото никой от тримата не можеше да се движи, без постоянно да се спира заради болката. Най-накрая Серторий беше оставен встрани от полесражението, където можеше да се чувства сравнително удобно, а Друз и Силон се захванаха да претърсват полето за други оцелели. Само след няколко минути на Друз му призля от гледката на толкова мъртъвци, пък и вонята ставаше все по-нетърпима. Той се сви на кълбо, смъкна се на колене в праха и крещейки от болка заради подутата си глава, изповръща цялото съдържание на стомаха си. Силон, който се беше посъвзел донякъде, клекна до другаря си, за да направи същото, а магарето търпеливо ги изчака.

Силон се наведе над Друз и внимателно прегледа главата му.

— Ако мислиш, че ще понесеш болката, Марк Ливий — изсумтя той, — мисля, че мога да ти помогна. Ще разрежа с ножа си кожата при подутото място и ще изпусна малко от насъбралата се кръв. Съгласен ли си да опитам?

— Ако ще и срещу лернейската хидра бих излязъл, само и само да ми се махне това чудо от главата! — задъхваше се от болка Друз.

Преди да натисне с острието на ножа си цицината, Силон първо промърмори под носа си някакво заклинание на език, за който Друз можеше да каже само, че е много древен. Във всеки случай, доколкото познаваше езиците в Италия, това не беше оскански. Изведнъж му мина през ума, че марсиецът повтаря някаква молитва към змиите, и колкото странно да изглежда, Друз се почувства обнадежден, сякаш нечия могъща сила щеше да му помогне.

Още при първия допир с ножа римлянинът се строполи на земята в безсъзнание. В това време Силон изстиска с ръце колкото можа кръв и лимфа от подутото място и като отряза парче плат от туниката на Друз, избърса лицето му. След това си отряза още едно парче за самия себе си и превърза отново раната си. След миг Друз се раздвижи и отвори очи.

— По-добре ли е така? — попита го Силон.

— Много по-добре — отвърна той.

— Ако те превържа, ще те заболи повече, затова вземи този парцал и го използвай да се бършеш, ако кръвта започне да те заслепява. Рано или късно ще престане да тече. — Силон погледна нагоре към безжалостното слънце. — Трябва да се преместим на сянка, иначе жегата ще ни убие. А това означава, че и младият Серторий ще си отиде от този свят, без никой да му помогне — рече той и скочи на крака.

Колкото повече се приближаваха до реката, толкова по-често забелязваха около себе си признаци на живот; измежду мъртъвците се носеха викове за помощ, стенания, усещаше се как оцелелите се мъчат да се освободят от затискащите ги трупове.

— Това е обида в лицето на боговете — мрачно отбеляза Силон. — Никога досега една битка не се е водила толкова бездарно. Та ние бяхме направо екзекутирани! Проклет да е Гней Малий Максим! Нека Голямата змия на светлината да задуши завинаги Гней Малий Максим в неговите сънища!

— Съгласен съм, това беше същинска катастрофа. Бяхме лошо командвани, като войските на Касий при Бурдигала. Но вината трябва да се разпредели по равно, Квинт Попедий. Ако Гней Малий е виновен, какво да кажем тогава за Квинт Сервилий Цепион?

Колко му струваше само да изрече тези думи! Та това беше тъстът му.

— Цепион ли? Че какво общо има той с разгрома ни? — учуди се Силон.

Болките в главата на Друз утихваха и той вече можеше да я движи значително по-лесно.

— Ама ти не знаеш ли? — на свой ред се изненада той.

— Какво може да знае един италиец за решенията на римското командване? — изплю се презрително Силон на земята. — Ние, италийците, идваме тук само да се бием. Никой не ни казва как да се бием, Марк Ливий.

— Е, да знаеш, че откакто пристигна тук от Нарбон, Квинт Сервилий през цялото време отказваше да сътрудничи с Гней Малий. — Друз чак потръпна при тези си думи. — Казваше, че не можел да получава заповеди от някакъв си нов човек.

Силон го изгледа с широко отворените си жълтеникави очи.

— Искаш да кажеш, че Гней Малий е искал Квинт Сервилий да се присъедини към нас в този лагер?

— Разбира се! За същото настояваха и шестимата сенатори, дошли специално от Рим. Но Квинт Сервилий упорито отказваше да предаде командването на нов човек.

— Искаш да кажеш, че Квинт Сервилий е бил онзи, който раздели двете ни армии? — Мъжът като че ли не вярваше на ушите си.

— Точно така, Квинт Сервилий — трябваше да намери отдушник на болката си Друз. — Той е мой тъст и аз съм женен за единствената му дъщеря. Кажи ми сега къде да се дяна? Синът му е най-добрият ми приятел, при това е женен за родната ми сестра. И той също се е сражавал днес под командването на Гней Малий… Навярно е загинал. — По лицето на Друз се застичаха сълзи, които изглеждаха червени заради кръвта. — Това е то, Квинт Попедий, пуста гордост! Глупава, безполезна гордост!

Силон се спря насред полето.

— Излиза, че шест хиляди марси-войници и две хиляди марси в обоза са загинали вчера на това поле само защото някакъв тъп римски патриций не е можел да се спогоди с някакъв тъп римски плебей? — съскаше Силон, а цялото му тяло трепереше от безсилен гняв. — Нека Голямата змия на светлината ги преследва и двамата!

— Някои от войниците ти може да са живи — опита се Друз да успокои другаря си, не толкова да оправдае началниците, колкото да му вдъхне известна надежда. На Силон започваше да му харесва. А и той самият все повече се изгубваше в болката, която го разяждаше отвсякъде — болка, нямаща нищо общо с раната на главата му, но затова пък много по-трудно излечима. Той, Марк Ливий Друз, който допреди броени дни не си беше давал изобщо сметка за нещата от живота, сега плачеше от срам при мисълта, че Рим се управлява от хора, способни да причинят толкова много болка единствено в името на класовата си принадлежност.

— Не, всички са мъртви — поклати глава Силон. — Защо, мислиш, се забавих толкова, докато ме чакахте с Квинт Серторий? Обикалях войниците си. Мъртви. Всички са мъртви!

— Моите също — не можеше да спре сълзите си Друз. — Ние с вас понесохме цялата тежест на атаката им върху себе си. А нямаше нито един конник, който да ни защити.

Скоро след това двамата ранени забелязаха в далечината групичката на сенаторите и извикаха за помощ.

Марк Аврелий Кота лично откара оцелелите трибуни в Араузио, вървейки пеша подир волската кола, което при скоростта, с която се движеше каруцата, се оказваше много по-практично и приятно. Петимата му колеги бяха останали на бойното поле да се погрижат за ранените. С цената на големи усилия Марк Антоний Меминий беше убедил някои от местните гали, които живееха в отдалечените си стопанства около Араузио, да отидат на бойното поле и да видят не могат ли да помогнат с нещо.

— Но вече е третият ден от битката — говореше Кота на Меминий, щом като пристигна във вилата на местния управител, — и все някак трябва да се погрижим за умрелите.

— Всички жители на града се изселиха, а фермерите наоколо са убедени, че рано или късно германите ще се върнат — нямаш представа колко дълго трябваше да ги увещавам да пратят някого да ви помогне — обясняваше Меминий.

— Не знам къде са германите — рече Кота, — нито имам представа защо се обърнаха отново на север. Но вече цял ден не съм видял никакви признаци, че са наоколо. За нещастие няма кого да пратя на разузнаване, всички хора, с които разполагам, са ми нужни да претърсваме бойното поле.

— А! — Плесна се по челото Меминий. — Като каза „разузнаване“, та се сещам нещо. Преди около четири часа при мен дойде някакъв непознат. Доколкото можах да разбера, бил един от германските ви преводачи, прикрепени към конницата. Говори латински, но акцентът му е неразбираем за човек като мен. Би ли се срещнал с него? Може би ще се съгласи да разузнава за вас?

Кота веднага прати да повикат германеца, а това, което научи от него, промени всичко.

— Между тях избухна жесток спор, съветът на тановете се разпадна, и всеки от трите народа тръгна по свой път — обясни накратко човекът.

— Искаш да кажеш, че тановете са се изпокарали? — попита Кота.

— Е, по-точно се скараха Тевтобод от тевтоните и Бойорикс от кимврите. Или поне от тях започна всичко — уточни преводачът. — Всички бойци се бяха върнали обратно при обоза и тановете се събраха да разпределят плячката. От трите лагера на римляните се беше събрало доста вино, така че всички в съвета се бяха изпонапили. Изведнъж Тевтобод заяви пред останалите, че докато яздел обратно към обоза, където го чакали жените и децата, му се явило знамение. Сам великият бог Зиу му се показал и го предупредил да не води народа си на юг в земите на римляните. Те щели да им нанесат жестоко поражение и всички тевтони — мъже, жени и деца, щели да бъдат избити, или продадени в робство. Затова сега Тевтобод настояваше да заобиколят земите на римляните и да се насочат към Испания през земите на галите. Но Бойорикс не искаше и да чуе. Той направо обвини Тевтобод, че е страхливец, и се зарече, че каквото ще да става, заедно с кимврите ще продължи на юг, през римските територии, независимо от решението на тевтоните.

— Сигурен ли си във всичко, което казваш? — изгледа го с недоверие Кота. — Ти самият откъде знаеш? Чул си слухове? Или си бил там?

— Слушах какво се приказва на съвета, домине.

— Защо си слушал? Как са те пуснали?

— Чаках да ме приберат при кимврите, защото съм един от тях. Но те всички бяха пияни, така че никой не ми обръщаше внимание. Не ми трябваше много време да установя, че нямам никакво желание да ставам пак германец, така че си казах: „Да разбера каквото мога и да се махам, докато е време.“

— Продължавай, слушам те! — подкани го Кота, който изгаряше от любопитство.

— Та така. Останалите танове също се включиха в спора и най-накрая Геторикс, който води всички маркомани, херуски и тигурини, предложи спорът да се разреши по най-лесния начин — сиреч да останат по земите на хедуите и амбарите. Но само неговите съплеменници бяха съгласни. Тевтонските танове застанаха на страната на Тевтобод, а кимврийските — на Бойорикс. Накрая съветът се разпадна, понеже и трите народа искаха различни неща. Тевтобод нареди на тевтоните си да се насочат към вътрешността на Галия и да заобиколят през земите на кардурците и петрокориите. Геторикс и неговите съплеменници ще останат сред хедуите и амбарите. А Бойорикс възнамерява да преведе хората си на другия бряг на Родан и да продължи към Испания, но без да минава през самата римска провинция, а по-скоро като следва границите й.

— Ето защо няма никакви следи от тях! — възкликна Кота.

— Да, домине. Нито едните, нито другите ще продължат на юг — обясни германецът.

Кота се върна при Марк Аврелий Меминий и му съобщи усмихнат радостната вест.

— Нека новината се разпространи възможно най-бързо, Марк Меминий! Защото трябва да се заловите с изгарянето на труповете — иначе разлагащите се тела ще отровят и заразят с всевъзможни болести както земята, така и водата ви. Мисля, че това ще е много по-страшно, при това сигурно бедствие за Араузио, отколкото една възможна среща с германите — намръщи се Кота и задъвка устната си. — А къде е Квинт Сервилий Цепион?

— На път към Рим, Марк Аврелий.

— Какво?

— Двамата със сина му тръгнаха за Рим, за да занесат възможно най-бързо новината — обясни му Меминий, който явно не разбираше къде е грешката.

— Разбира се, че така ще направят! — навъси се Кота. — По суша ли ще пътуват?

— Разбира се, Марк Аврелий. От собствената си конюшня им дадох две двуколки с мулета.

Кота стана от стола си. Вярно, че няколкото последни дни го бяха изтощили, но сега изведнъж бе усетил прилив на сили.

— Аз ще занеса в Рим новината за битката при Араузио — закани се той. — Ако трябва, ще ми пораснат криле, но ще стигна преди Квинт Сервилий! Кълна се пред боговете! Марк Меминий, ще ми дадеш най-добрия си кон. При изгрев-слънце потеглям.

Кота се втурна в галоп към Масилия, без да вземе никаква охрана със себе си. В Гланум смени веднъж коня си, в Аква Секстия — втори път. Само седем часа, след като беше напуснал Араузио, вече беше в Масилия. Голямото пристанище, основано от гърците преди векове, все още не беше чуло нищо за битката отпреди четири дни. Кота завари града, който като всички гръцки колонии блестеше чистота, в напрегнато очакване да научи какво става с германите.

След като помоли някакви минувачи да му покажат пътя към дома на етнарха, само за миг Кота се намери пред вратата й, нахълта вътре с типичната за всеки римски управник наглост и веднага мина по същество. Понеже Масилия се радваше на приятелски връзки с Рим, но не се подчиняваше на римска власт, той най-спокойно можеше да бъде изпъден, при това без право да се оплаква. Но, разбира се, подобно нещо нямаше да се случи, особено след като етанрхът и служителите му чуха какво има да им съобщи сенаторът.

— Искам да ми дадете най-бързия кораб в Масилия, с най-добрите моряци и най-добрите гребци — нареди той без заобикалки. — На кораба да няма никакъв товар, който да ни бави, а аз ще взема със себе си още два екипажа гребци, в случай, че ни се наложи да плаваме при насрещен вятър или насрещно течение. Защото имаш думата ми, етнарх Аристид, че ще стигна Рим до три дни най-късно, пък ако ще и да гребем през целия път! Няма да следваме крайбрежието, ще плаваме право към Остия, така че ще ми дадете и най-добрия навигатор в града. Кога е следващият прилив?

— Корабът ще бъде готов при изгрев-слънце, Марк Аврелий — увери го любезно етнархът. — Тъкмо тогава е и приливът — покашля се той, за да прикрие неудобството си. — А кой ще плаща?

„Това се вика грък от Масилия“ — помисли си Кота, но не го каза на глас.

— Напишете ми сметката. Ще плащат римският Сенат и народ.

Сметката беше изготвена. Кота погледна главозамайващата сума и не се сдържа.

— Та това си е живо кожодерство — обърна се той към Аристид, — особено когато ни предстои да се готвим за нова война с германите. Не можете ли да махнете някоя и друга драхма от сметката?

— Съгласен съм, че изглежда като кожодерство — ловко се измъкна етнархът, — но война или не, работата си е работа. Цената си остава, Марк Аврелий. Или си съгласен, или не си.

— Съгласен съм — нямаше какво да прави Кота.

Цепион и синът му не си направиха труда да посетят Масилия, защото за тях това би означавало излишно отклонение. А и Цепион знаеше по-добре от всеки, та нали беше прекарал цяла година като консул в Нарбон, без да се смята мандатът му на претор в Испания, че в Галския залив ветровете винаги духат в обратната на желаната от него посока. Затова щеше да хване удобния Домициев път, който послушно следваше долината на река Друенция, да прехвърли Алпите през прохода Монс Генава и веднъж озовал се в Италийска Галия, само да върви по Емилиевия и Фламиниевия път, и ще се озове в Рим. Ако имаше шанс да сменя животните си достатъчно често, нищо не му пречеше да изминава по сто — сто и двадесет километра на ден, а притежавайки проконсулски империум, на нито една крайпътна станция не можеха да му откажат. Като че ли всичко вървеше по мед и масло: с всеки изминат километър Цепион започваше да се чувства все по-уверен, че ще изпревари сенаторския куриер, който несъмнено бързаше по петите му да занесе новината за Араузио в Рим. Дори преходът му през Алпите се оказа толкова бърз, че воконтите, които имаха навика да дебнат непредпазливите римски пътници, идващи откъм Домициевия път, не можаха да реагират навреме и докато се наканят да устроят засада, колесниците на Цепион и сина му отдавна бяха профучали и вече дрънчаха по пътищата на Италийска Галия.

Когато стигна Ариминиум, при който свършваше Емилиевият път, Цепион си каза, че повече няма как да бъде изпреварен — благодарение на удобните пътища и винаги отпочинали мулета, които му се предоставяха като на висш римски управник, цялото разстояние от Араузио до Рим щеше да му отнеме не повече от седем дни. Лека-полека Квинт Сервилий започна да се отпуска. Вярно, че беше уморен, вярно, че главата го цепеше, но най-важното бе, че щеше да занесе в Рим своята версия за случилото се при Араузио пръв, а това означаваше, че девет десети от борбата е спечелена от него. Когато насреща му се показа Фанум Фортуне и двуколките завиха по Фламиниевия път, за да прехвърлят Апенините и се спуснат надолу по долината на Тибър, Цепион знаеше, че е победил в състезанието. А Рим нямаше как да не повярва на неговия разказ.

Но се оказа, че Фортуна си е харесала друг. Марк Аврелий Кота преплава Галския залив, отделящ Масилия от Остия, при ветрове, които или бяха попътни, или просто ги нямаше — най-доброто, като се има предвид, че географските особености на района предполагаха по-скоро обратното. Всеки път, щом ветровете утихнеха, на пейките за гребците сядаха отбор здравеняци, които под ударите на хортатора се залавяха за работата си. Личеше, че корабът е строен именно с мисълта да бъде бърз, а не както би се предполагало за един търговски съд — с по-голяма вместимост. Кота дори започна да подозира, че се вози на масилски боен кораб, нищо че масилиотите нямаха право да строят боен флот без съгласието на Рим. Имаше по петнайсет пейки за гребците от двете страни, над гнездата за греблата бяха издигнати странични палуби, които, защитени от вражите стрели с ред здрави щитове, се превръщаха в идеална площадка за ръкопашен бой. Освен това товарният кран в задната част на кораба изглеждаше странно. „Сигурно държат там катапулт“ — изтълкува тази особеност Кота. Пиратството си беше доходоносно занятие, особено когато можеш да кръстосваш цялото Вътрешно море.

Все пак Кота добре знаеше поговорката, че на харизан кон зъбите не се гледат, така че се правеше на ударен, докато слушаше капитана да му обяснява как корабът му бил приспособен за пътници и как страничните палуби били прекрасно място за разходка на пътниците, понеже условията в кабините били по-скоро примитивни. Преди да отплават, същият този капитан го беше убедил, че два допълнителни екипажа от гребци ще бъдат излишни, защото хората му били най-добрите в занаята си и само заместници щели да свършат работа. Самият Кота щеше да се увери, че са постъпили правилно, защото колкото по-малко хора се возеха на кораба, толкова по-малко щеше и да тежи той, а пък вятърът духаше достатъчно силно в правилната посока, за да позволи на гребците да си отпочиват между две затишия.

Корабът беше напуснал прекрасното пристанище на Масилия призори на единадесетия ден от октомври и хвърли котва в разнебитеното до немай-къде пристанище на Остия призори на деня преди октомврийските иди, сиреч точно три дни по-късно. Кота беше удържал на думата си. Само три часа по-късно той нахълта в дома на Публий Рутилий Руф, разблъска всички клиенти, събрали се да чакат в атрия, и без никакви церемонии влезе при консула.

— Вън! — посочи той вратата на седналия пред писалището човечец, който изхвърча, без да задава излишни въпроси, и остави мястото си свободно за уморения от дългия път сенатор.

До обяд Сенатът беше свикан на извънредно събрание в Курия Хостилия. По това време Цепион и синът му още се друсаха по Емилиевия път, макар и да им оставаше съвсем малко, преди да завият по Фламиниевия.

— Оставете вратите отворени — нареди Публий Рутилий Руф на главния писар. — Това е заседание, което народът трябва да изслуша. Държа всички изказвания да бъдат записани дума по дума в протоколите.

Като се има предвид колко изненадващо беше свикано заседанието, бяха дошли доста хора; защото поради неведомите пътища, по които се разпространяваха новините, вече цяла Италия беше чула мълвата за катастрофалното поражение от германите в Галия. Кладенецът на Комициите, намиращ се точно пред входа на Курия Хостилия, гъмжеше от народ; както и стълбите пред Сената и изобщо всички възвишения.

Спомняйки си добре писмата на Цепион, в които той протестираше срещу избирането на Малий Максим и заявяваше отказа си да му предаде върховното командване, назначените отци предусещаха, че се очертават препирни, та затова не ги свърташе на едно място. Дори неустрашимият Марк Емилий Скавър се чувстваше в чужди води, защото вече от седмици не беше получавал никакви новини за Квинт Сервилий Цепион. Затова, когато Рутилий Руф поиска вратите да останат отворени, Скавър дори не понечи да му възрази. Нито пък Метел Нумидик. Всички погледи бяха обърнати към Кота, комуто беше разрешено да седне на първия ред, в близост до подиума, върху който се бе настанил на своя куриатен стол шуреят му Рутилий Руф.

— Марк Аврелий Кота е пристигнал тази сутрин в Остия — обяви Рутилий Руф. — Преди три дни е бил още в Масилия, а предния ден — в Араузио, в близост, до което са били разположени нашите две армии. Давам думата на Марк Аврелий Кота и уведомявам колегите — сенатори, че заседанието ще бъде записано дума по дума в протоколите на Сената.

Разбира се, Кота бе намерил време да се изкъпе и преоблече, но по пребледнялото му лице и прегърбената му стойка, когато се надигна от мястото си, ясно личеше преумората от последната седмица.

— В деня преди октомврийските нони, уважаеми назначени отци, при Араузио се проведе генерално сражение — започна речта си той, без да има нужда дори да повишава тон, защото всички в залата си бяха глътнали езиците. — Германите унищожиха напълно войските ни. Осемдесет хиляди наши войници загинаха под мечовете им.

Никой не си позволи да се обади, да промърмори нещо, да направи излишен жест; в Сената беше настъпило мълчание, сякаш Кота говореше в Сибилската пещера в Кума.

— Като казвам осемдесет хиляди войници, не включвам в тях двадесет и четирите хиляди убити, принадлежащи към спомагателните отряди, нито конницата, избита до крак.

Гласът му беше равен и напълно лишен от чувство. Той продължи с подробен рапорт пред колегите си сенатори, какво точно се е случило при Араузио от мига, в който той и другите петима сенатски пратеници са се озовали на мястото на събитията. Говори им за безполезните пазарлъци с Цепион, за атмосферата на объркване и постоянна тревога в лагера на Малий Максим, подклаждана от упорството на Цепион, чиито привърженици, например в лицето на Цепионовия син, имало дори сред офицерите в щаба на консула; за умишленото откъсване на конницата и на бившия консул Марк Аврелий Скавър, който бил лишен по този начин от възможността да помогне с нещо на главните сили.

— Пет хиляди души конница, да не говорим за обслужващия ги персонал, както и всички животни в лагера на Аврелий, са били избити. Самият легат Марк Аврелий Скавър е бил заловен в плен от германите, които са се гаврили с него за назидание на враговете. Изгорили го жив, уважаеми назначени отци. От очевидец научих, че Аврелий е умрял по изключително достоен начин.

Мнозина от сенаторите с пепеляви лица слушаха трагичните вести: повечето все имаха по някой син, брат или братовчед сред загиналите от едната или другата армия; мъже плачеха тихомълком, заровили глави в полите на тогите си или скрили очи в шепи. Един-единствен Скавър Принцепс Сенатус оставаше наглед невъзмутим, с присвита уста и две огненочервени петънца по бузите си.

— Всички, които сте се събрали сега в тази зала, имате своя дял от вината за това поражение — говореше Кота. — В състава на сенатската делегация нямаше нито един консуларен сенатор, а аз — обикновен бивш претор — бях единственият куриатен магистрат сред шестимата малоумници, които биха толкова път за тоя, дето духа. Защото естествено, че Квинт Сервилий Цепион щеше да откаже да разговаря с нас като с равни — та кои сме ние да се сравняваме с него, патриция и проконсула! Вместо това постоянно ни беше натяквано, че сме хора без значение, без политически авторитет — недвусмислен знак, че Сенатът стои срещу законно избрания консул Гней Малий Максим. И Квинт Сервилий имаше всички основания да се държи по този безотговорен начин, уважаеми назначени отци! Ако наистина възнамерявахте да сложите край на неговото неподчинение, делегацията щеше ли да се състои от бивши консули? Но не го сторихте. Съвсем умишлено пратихте петима педарии и един бивш претор да се разправят с един от най-самонадеяните членове на Сената, човек, който едновременно заема високо положение в обществото и се възползва от всеки предоставил му се случай да го натяква на околните!

Никой не посмя да надигне глава; дори все повече и повече бяха сенаторите, които жално хлипаха и си мечтаеха земята да ги погълне. Но Скавър Принцепс Сенатус нямаше да се остави толкова лесно. Продължаваше да седи гордо изпъчен на стола си и нито за миг гневният му поглед не се откъсна от лицето на Кота.

— Конфликтът между Квинт Сервилий Цепион и Гней Малий Максим съвсем естествено доведе до обезсилването на техните армии. Вместо здрава войскова част от седемнайсет легиона, подкрепени от пет хиляди души конница, ние разполагахме с две напълно откъснати една от друга армии, от които тъкмо по-малобройната стоеше под носа на германите, и отделно цялата конница, обречена на пълно унищожение. Квинт Сервилий Цепион лично ми заяви, че нямало да позволи на някой си Малий Максим да се намесва в неговата битка.

Кота си пое дълбоко въздух, при което се задави толкова силно, че чак Рутилий Руф подскочи на стола си. Но не и Скавър. Метел Нумидик най-сетне се престраши да повдигне глава и да покаже каменното си лице.

— Но дори ако оставим настрана конфликта между двамата пълководци, истината, уважаеми назначени отци, е, че нито Квинт Сервилий Цепион, нито Гней Малий притежаваха нужния талант, за да спечелят това сражение срещу германите! И все пак от двамата злополучни консул и проконсул, без никакво съмнение Квинт Сервилий е този, който трябва да поеме по-голямата част от вината. Защото той се оказа също толкова неспособен като Гней Малий, но за разлика от него престъпи римските закони. Постави се по-високо от закона, позволи си дързостта да покаже пред всички, че смята законите да важат единствено за по-простосмъртните от него! Един истински римлянин, Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус — обърна се Кота директно към сенатския първенец, — винаги смята закона за най-висша истина, но пред закона не съществува никакво обществено разделение, а само една сложна система, създадена единствено в името на това никой римлянин да не се смята за по-висш от съгражданите си. Квинт Сервилий Цепион се опита да се държи като Пръв сред римляните, но според закона Пръв сред римляните не може да има! Ето защо открито заявявам пред всички вас, че докато Гней Малий просто се е проявил като един напълно некадърен пълководец, то Квинт Сервилий, доказвайки същото за себе си, едновременно с това престъпи римските закони.

И този път никой от сенаторите не се осмели да му възрази. Кота въздъхна.

— Араузио е много по-тежко поражение за нас от битката при Кана, колеги — сенатори. Цветът на нашата армия загина. Твърдя го, защото присъствах и лично наблюдавах сражението. Предполагаме, че около тринадесет хиляди римски войници са оцелели след битката — най-вече новобранци, които предпочетоха да отстъпят безразборно, да захвърлят оръжията и доспехите си на бойното поле и да потърсят спасение във водите на Родан. Те все още се скитат безцелно някъде на запад от реката, но от това, което ми беше доложено, преди да тръгна за насам, научавам, че всички са толкова наплашени от германите, че по-скоро биха се скрили в миша дупка, отколкото да се оставят отново да бъдат записани в армията и изправени срещу варварите. В опита си да възпре бягащите, трибунът Секст Юлий Цезар е бил съсечен от собствените си войници. За щастие е оживял — аз лично го открих сред труповете на бойното поле; германите го помислили за мъртъв и не го довършили. Моите спътници и аз — общо двадесет и девет души с робите — бяхме единствените хора, намерили се да помогнат на ранените, а в продължение на почти три дни никой не ни се притече на помощ на нас самите. Въпреки че голяма част от ранените вече не бяха между живите, когато ние стъпихме на бойното поле, мнозина можеха да бъдат спасени, ако се бяха намерили достойни мъже да ги измъкнат изпод разлагащите се трупове.

Колкото и да си налагаше железен самоконтрол, при тези думи Метел Нумидик неволно потръпна, а ръката му направи недвусмислен жест, не останал незабелязан от оратора. Кота изгледа заклетия враг на Гай Марий, който му се падаше личен приятел; нямаше да е Кота онзи, който би целувал краката на човек като Гай Марий.

— Синът ти, Квинт Цецилий Метел Далматик, е оцелял невредим, макар и да не се е проявил като страхливец. Той лично е помогнал на Гней Малий и неколцина от личния щаб на консула да се спасят. Синовете на Гней Малий обаче и двамата са загинали. От двадесет и четиримата изборни военни трибуни само трима са останали живи: Марк Ливий Друз, Секст Юлий Цезар и Квинт Сервилий Цепион Младши. И Марк Ливий, и Секст Юлий са тежко ранени. Квинт Сервилий Младши, който е командвал най-слабо обучения легион, избегнал смъртта чрез плуване, при какви обстоятелства, нямам представа, както нямам представа и дали не трябва да го считаме за дезертьор.

Кота спря и се покашля. Питаше се дали облекчението, изписано в погледа на Метел Нумидик, се дължи на факта, че синът му е жив, или на това, че не се е проявил като страхливец.

— Но в случай като този броят на жертвите не е толкова важен в сравнение с факта, че в двете армии не е оцелял нито един центурион с известен боен опит. Рим е напълно лишен от своите офицери, назначени отци! А великата армия от Трансалпийска Галия вече не съществува. — Тук той изчака за момент, после допълни: — Ако изобщо е съществувала някога, имайки предвид поведението на Квинт Сервилий Цепион.

Навън, пред широко разтворените бронзови врати на Курия Хостилия, стояха тълпи от слушатели, които непрекъснато предаваха на стоящите зад тях думите на Кота. Вестите минаваха от уста на уста и вече достигаха Аргилетум, Кливус Аргентариус и долната част на Форума, зад Кладенеца на Комициите, където продължаваха да се стичат хора. В центъра на Рим се беше събрало неописуемо множество, което пазеше дълбока тишина. Отвсякъде се чуваха само сподавени ридания. Рим беше изгубил най-важната битка в историята си. Италия беше отворена за германите.

Преди Кота да е седнал на мястото си обаче, Скавър се обади:

— И къде са германите в момента, Марк Аврелий? Колко на юг бяха стигнали, когато ти тръгваше, за да ни съобщиш новините? И колко по на юг биха могли да се намират сега, в този момент?

— Честно казано, нямам представа, Принцепс Сенатус. Защото щом битката приключи — а тя продължи не повече от час, — германите се обърнаха обратно на север, по всяка вероятност, за да приберат обоза, жените и децата, оставени пред завзетия лагер на римската конница. Когато заминавах, все още не се бяха върнали. Разпитах един германец, преводач, когото Марк Аврелий Скавър беше използвал при преговорите си с германските първенци. Човекът бил заловен от сънародниците си, които го разпознали като техен и го пощадили. Според него германите се били изпокарали и поне за момента били разделени на три групи. Изглежда, никоя от тези три групи поотделно не е достатъчно уверена в силите си, за да продължи сама на юг в римските територии. И едните, и другите възнамеряват да се насочат към Испания, но по различни пътища. Все пак трябва да имаме предвид, че скарването е било следствие от злоупотребата с римското вино, така че никой не може да каже със сигурност колко време германите ще останат разделени. Нито мога да съм сигурен, че човекът, когото разпитвах, ми е казал цялата истина. Или дори част от истината. Той самият твърди, че е избягал и че се е върнал при нас, защото не му се искало да става отново германец. Но не е изключено германите сами да са го пратили, за да ни залъжат с напразни надежди и в бъдеще да ни хванат съвсем неподготвени. Това, което мога да ви кажа със сигурност, е, че когато се качвах на кораба за Остия, все още те не бяха дали признаци, че смятат да продължават похода си на юг — заключи Кота и седна.

На свой ред Рутилий се надигна от стола си.

— Сега няма място за дискусии, назначени отци. Нито пък има място за обвинения или излишни пререкания. Днес трябва да се действа.

— Слушайте, слушайте! — обади се нечий глас от дъното на залата.

— Утре са октомврийските иди — продължи Рутилий Руф. — Което означава, че приключва сезонът за водене на военни действия. Остава ни съвсем малко време, ако искаме да попречим на германите да нахлуят в Италия, когато пожелаят. Изготвил съм цял подробен план за действие, който имам намерения сега да ви представя. Но преди това, нека ви отправя тържествено предупреждение. При най-малък признак, че сред вас има хора, готови да спорят, да критикуват или по какъвто и да било начин да внасят раздор в Сената, ще си взема плана и ще го занеса право пред плебейското събрание, където народът да го гласува. И така ще лиша всички вас, назначени отци, от един от основните ви прерогативи, а именно грижата за защитата на Рим. Поведението на Квинт Сервилий Цепион извади на бял свят една от най-големите слабости, характерни за нас, сенаторите, а именно: упорито да отказваме правото на Случайността и Късмета да помогнат на хора от по-ниските обществени прослойки, които обаче с личните си качества превъзхождат всички тук присъстващи, да се издигнат на равна нога с онези, сиреч пак с нас, които се смятаме упълномощени да решаваме съдбата на римския народ — и да командваме римската армия — единствено по правото на благородния си произход.

Консулът нарочно се беше обърнал към отворените врати, за да може тъничкият му гласец да се чуе възможно най-далеч по трибуните на Кладенеца на Комициите.

— Сега обаче сме изправени пред неоспорим факт: нужни са ни силата и способностите на всички физически здрави мъже в цяла Италия, независимо дали спадат към пролетариата, или заседават в Сената! Повтарям: всички физически здрави мъже! Ето защо искам от вас, назначени отци, да гласувате указ, упълномощаващ плебейското събрание да приеме закон, който да забранява напускането пределите на Италия от страна на който и да било мъж между седемнайсет и тридесет и пет години, независимо дали е римлянин, латин или италиец. Забраната ще важи както за отплаване по море, така и за преминаване северно от реките Арн и Рубикон в Италийска Галия. Настоявам още утре да бъдат разпратени куриери до всички пристанища на полуострова със заповедта никой кораб да не приема на борда си физически здрави мъже. Наказанието ще бъде смърт както за този, който се опитва да избяга от военната си служба, така и за онзи, който му помага.

В целия Сенат не се намери човек, който да възрази на това искане: нито Скавър Принцепс Сенатус, нито Метел Нумидик, нито Метел Далматик Понтифекс Максимус, нито Ахенобарб Старши, нито Катул Цезар, нито Сципион Назика. „Добре — каза си Рутилий Руф. — Поне този закон няма да го отхвърлят.“

— Целият наличен персонал на наборните комисии ще се захване с издирването на способни хора, които да запълнят нужния офицерски състав. Въпросните хора също могат да бъдат всякакви — от пролетарии до сенатори. Което означава, назначени отци, че и сред вас всички онези, които още не са навършили тридесет и пет години, независимо в колко военни кампании са участвали, ще трябва да се върнат в легионите. Само ако приложим този закон, можем да наберем нужната армия, а ако трябва, ще го приложим и с насилствени методи. Но дори и с подобни мерки, страхувам се, пак няма да смогнем да съберем нужната сила, за да се справим с нашественика. Квинт Сервилий кажи-речи ликвидира цялата средна и дребна собственическа класа в Италия, а Гней Малий прати на заколение близо седемдесет хиляди души пролетарии — въоръжени или невъоръжени. Затова трябва да обърнем поглед към всички останали военни части, с които все още разполагаме. В Македония държим само два легиона, и двата съставени изключително от съюзници, които явно не можем да извикаме обратно в Италия. В Испания имаме още три легиона: два в далечната провинция, един — в близката; от тях два легиона са римски, един — съюзнически. Но не само че тези легиони трябва да останат в Испания, ами ще трябва да получат и силни подкрепления, ако германите удържат на думата си и нахлуят в Испания.

Тук Рутилий Руф се спря да изчака каква ще е реакцията.

Най-сетне Скавър Принцепс Сенатус се осмели да се обади:

— Продължавай, Публий Рутилий! Говори за Африка… и за Гай Марий!

Рутилий Руф примигна озадачено, сякаш го бяха сварили неподготвен.

— Ами да, благодаря ти, Принцепс Сенатус. Току-виж бях забравил. Добре, че ми напомни. Неслучайно са те нарекли кучето — пазач на Сената. Какво щяхме да правим без теб!

— Можеш да си спестиш сарказма, Публий Рутилий! — сопна му се Скавър. — Просто чакаме да продължиш нататък.

— Именно! Мисля, че би било редно, ако сега спомена трите основни аспекта на проблема с Африка, които намирам в случая за важни. Първият, това е успешно завършилата за нас война в този регион; врагът е разгромен напълно, вражият владетел и цялото му семейство в момента очакват дължимото си тук, в Рим, гости на дълбоко уважавания ни колега Квинт Цецилий Метел Прасчо… ъ-ъ-ъ, моля за извинение, Квинт Цецилий, исках да кажа Нумидик! Така де, важното е, че пленниците са в Рим.

Вторият аспект, това е нашата армия от шест легиона — все пак да не забравяме, че става дума за легиони, сформирани изцяло сред пролетариите. Тя имаше време да се обучи и да се научи как се печелят войни, армия, която показа що е храброст и която при това има за свои офицери едни от най-блестящите военни таланти в Рим, като се започне от най-младшия центурион или трибун — кадет и се стигне до висшите легати. Да не забравяме за двете хиляди души конница, които също имаха случай да докажат качествата си.

Тук Рутилий Руф отново се спря, премести тежестта си от единия си крак на другия и широко се усмихна.

— Третият аспект, назначени отци, за който искам да ви говоря, е един човек. Един-единствен, но затова пък особен човек. Разбира се, става дума за проконсула Гай Марий, главнокомандващ африканската армия, който спокойно може да се обяви за архитект на нашата категорична победа в Нумидия, която по своето значение може да се сравнява с успехите на Сципион Емилиян. Нумидия повече никога няма да се вдигне на бунт. Всички заплахи за Римска Африка, за римските граждани в тази част от света, за тяхната собственост, както и за снабдяването на самия Рим със зърно, са премахнати веднъж завинаги. В действителност Гай Марий ни остави една спокойна и умиротворена Африка, в която дори няма нужда да се разполагат гарнизони.

Рутилий Руф слезе от подиума и закрачи по черно-белите плочки, с които беше застлан подът. Спря се пред широко отворените врати и се обърна по такъв начин, че гласът му да се чува повече на Форума, отколкото в самия Сенат.

— Нуждата на Рим от един способен и талантлив пълководец е дори още по-голяма от нуждата от войници и центуриони. Защото, както самият Гай Марий заяви веднъж в същата тази зала, десетки хиляди римски войници загинаха през последните няколко години, или по-точно след смъртта на Гай Гракх, и то единствено заради некомпетентността на хората, които ги хвърляха в бой, и на тези, които още преди това е трябвало да ги научат как да се бият! Но по времето, когато Гай Марий говори пред нас, Италия все още имаше сто хиляди души население повече, при това сто хиляди здрави и силни мъже. А колко войници и центуриони загуби самият Гай Марий? Практически нито един, назначени отци! Преди три години той заведе в Африка шест легиона, е, и до ден-днешен те си остават шест здрави и непокътнати. Шест легиона от ветерани с нужните центуриони!

Консулът отново спря да си почине, сетне гласът му закънтя с все сила из залата:

— Гай Марий е единственото решение на проблема, пред който е изправена римската армия. Той е компетентният пълководец, от когото всички имаме нужда!

За миг нисичкият Рутилий Руф се обърна към наблъскалите се пред стълбите на Курия Хостилия слушатели, после отново се насочи към подиума си, откъдето се готвеше да прочете заключителните думи от речта си.

— Вие всички чухте от устата на Марк Аврелий Кота, че между германите е настъпил разрив и че в момента те като че ли са се отказали от намеренията си да продължат своя поход през териториите на Римска Галия. Но не можем облекчено да въздъхнем само защото някой си ни е подшушнал подобно нещо. Вместо да се мислим за защитени и неуязвими, което би било пълна глупост, трябва да гледаме още по-скептично на нещата. Така или иначе един факт, мисля, е безспорен. Трябва да използваме цялата задаваща се зима в подготовка за нова война. И първото, което трябва да направим за тази подготовка, е да назначим Гай Марий за проконсул в Галия с империум, който да не може да му бъде отнет преди окончателното завършване на войната с германите.

Чак сега сред заседаващите се чуха недоволни мърморения, знак, че всеки момент може да избухне буря от негодувание. Над всички се извиси гласът на Метел Нумидик:

— Какво? Да връчим на Гай Марий управлението на Трансалпийска Галия заедно с проконсулски империум за една война, която може да се проточи с години? — Сякаш не можеше да повярва той. — Само през трупа ми!

Рутилий Руф гневно тропна с крак и сви заканително юмрук.

— Богове, ето ви пак с вашите глупости! Квинт Цецилий, Квинт Цецилий, толкова ли не можеш да проумееш в каква беда сме изпаднали? Трябва ни не друг, а само пълководец с качествата на Гай Марий!

— Трябват ни легионите му — извика Скавър Принцепс Сенатус. — Той самият изобщо не ни е нужен! Има и други хора не по-малко способни от него.

— Имаш предвид приятеля си Квинт Цецилий Прасчо, нали така, Марк Емилий? — изсумтя презрително Рутилий Руф. — Това са пълни идиотщини! В продължение на две години Квинт Цецилий само се чудеше къде да се дене в Африка… Да, знам го, защото, за разлика от всички вас бях там с него. Работил съм с Квинт Цецилий и ако сега го наричам пред всички вас Прасчо, то е, защото умът му е колкото на едно прасе, не повече! Но съм работил и с Гай Марий. А навярно няма да прозвучи нескромно, ако напомня на уважаемите си колеги, че и аз самият не бях лош военачалник, но кой знае защо върховното командване в Трансалпийска Галия беше връчено не на мен, а на Гней Максим! Или смятате, че е по-добре да не бъркам в стари рани?

Това, в което се опитвам да ви убедя сега, назначени отци, е, че Рим е изпаднал в пълна безизходица, така че не му е времето шепа аристократи да бранят честта си за сметка на цял един народ! Искам да кажа на всички вас, назначени отци, които седите на втория и на третия ред от двете страни на тази зала, че има само един човек, способен да ни изведе от безизходицата! И този човек е Гай Марий! Какво толкова, че името му го няма в списъците на патрициите? Какво толкова, че не се е родил в Рим? Квинт Сервилий Цепион е родом от Рим, но това попречи ли му да ни натика там, където сме сега? Право в лайната!

Рутилий Руф крещеше, колкото му глас държи, едновременно от гняв и от страх, че хората насреща му просто не искат да погледнат действителността в очите.

— Достопочтени членове на Сената, бони, колеги сенатори! Умолявам ви поне веднъж в живота си да изоставите предразсъдъците си! Трябва да дадем на Гай Марий проконсулски империум за Трансалпийска Галия за толкова време, колкото ще му е нужно да върне нашествениците обратно в Германия!

Като че ли с този си последен изблик най-сетне успя да ги склони. Рутилий Руф беше спечелил. И Скавър, и Метел Нумидик трябваше да се признаят за победени.

В този миг от мястото си стана преторът Маний Аквилий. Той беше човек от стар аристократичен род, но мнозина от фамилията му бяха донасяли повече зло на Рим, отколкото добро. Именно неговият баща беше онзи, който, след като цар Атал III умря и завеща цял Пергам на римския народ, беше пратен да отвоюва царството от претендентите, но вместо това продаде цяла Фригия на понтийския цар Митридат V срещу огромна сума в злато и по този начин отвори вратите на Западна Мала Азия за непредвидимия Ориент.

— Публий Рутилий, искам думата — обърна се той към консула.

— Имаш я — показа му с жест Рутилий Руф и се отпусна изтощен на стола си.

— Аз искам думата! — обади се разгневен Скавър Принцепс Сенатус от другата страна.

— След Маний Аквилий — усмихна му се победоносно Рутилий Руф.

— Публий Рутилий, Марк Емилий, назначени отци — обърна се по правилата към всички Аквилий. — Напълно съм съгласен с консула, че има само един човек, който притежава нужния гений да ни изведе от трагичното положение, в което сме изпаднали, и че този човек е Гай Марий. Но далеч не мисля, че предложението, което току-що уважаемият ни консул направи, е най-правилното. Да ограничим империума на Гай Марий само за територията на Трансалпийска Галия би било все едно да вържем едната му ръка. На първо място, какво ще стане, ако войната се прехвърли извън пределите на Трансалпийска Галия? Ако театърът на военните действия се пренесе в Италийска Галия, Испания или дори в самата Италия? Излиза, че в такъв случай върховното командване автоматично ще мине в ръцете на местния управник или пък на действащия консул. Гай Марий има много врагове в Сената и аз самият никак не съм сигурен дали тези врагове няма да обърнат повече внимание на собствените си отношения с него, отколкото на интересите на Рим. Отказът на Квинт Сервилий Цепион да сътрудничи на Гней Малий Максим е красноречив пример на какво е способен един представител на старата аристокрация, когато държи повече на собствената си дигнитас, отколкото на общоримската.

— Тук бъркаш, Маний Аквилий — възрази му Скавър. — Квинт Сервилий просто сметна своята дигнитас за идентична с тази на цял Рим.

— Благодаря ти за поправката, Принцепс Сенатус — поклони му се Аквилий с жест, който не можеше да се определи точно като ироничен. — В случая си абсолютно прав. Достойнството на Рим е наистина идентично с дигнитас на Квинт Сервилий Цепион! Но защо тогава да смятаме, че достойнството на един Гай Марий е по-ниско от това на Квинт Сервилий Цепион? Нима можем да твърдим, че по личните си заслуги Гай Марий му отстъпва? Дори напротив, превъзхожда го във всичко, с изключение на името си, което преди някое и друго поколение се е носело от напълно неизвестни люде. Гай Марий постигна зашеметяваща кариера. А има ли сред вас, сенатори, хора, които все още мислят, че Гай Марий поставя интересите на родния си Арпинум по-високо от интересите на Рим? Има ли член на Сената, който сериозно да вярва, че Гай Марий смята Арпинум като нещо друго, освен като част от Рим? На нас всички тук присъстващи предците ни някога са били нови хора! Вземете дори Еней, който е дошъл не от другаде, ами от далечен Илион. Не е ли бил за времето си също един нов човек! Гай Марий вече е бил избиран веднъж за претор и втори път за консул. С това той сам се е превърнал в нобил и отсега нататък неговите потомци ще имат право да се считат за хора от благороден произход.

Той се опита да обгърне с поглед редиците насядали хора, облечени в бели тоги.

— Виждам сред вас, назначени отци, поне няколко души, които носят името Порций Катон. Дядо им също беше един нов човек. Но нима днес не смятаме неговите внуци, Порций Катоните, за едни от стълбовете на Сената, нима те не са достойните представители на една благородна фамилия, чийто предшественик за своето време е представлявал в сравнение с Корнелий Сципион кажи-речи същото, което днес Гай Марий представлява в сравнение с един Цецилий Метел?

Аквилий изпъна рамене и слезе от преторския подиум. По примера на Рутилий Руф и той се насочи сега към вратите, за да могат стълпилите се пред Сената да чуят какво има да каже.

— Само и единствено Гай Марий може да поеме върховното командване за войната срещу германите. Независимо от това, къде ще се води тази война! Ето защо не е достатъчно той да бъде облечен с проконсулски империум, ограничаващ се на територията на Трансалпийска Галия.

Сетне се обърна с лице към всички сенатори едновременно и гласът му прогърмя в залата:

— Ясно е, че няма как Гай Марий да се яви лично в тази сграда и да даде мнението си. Времето лети и няма място за отлагане. Гай Марий трябва да бъде избран за консул. Това е единственият начин да получи всичката власт, от която се нуждае. Той трябва да бъде предложен за предстоящите избори за консул — кандидат ин абсенция!

Сенаторите започваха лека-полека да надигат гласове на недоволство, но Маний Аквилий продължи да говори и думите му ги накараха да замлъкнат.

— Ще отрече ли някой, че именно чрез гласа на центуриатните комиции се защищава мнението на най-достойните римски граждани? Ето защо ви казвам: оставете на центуриатните комиции да решат вместо вас! Те ще изберат Гай Марий за консул ин абсенция или няма да го изберат изобщо и така ще го отхвърлят като алтернатива веднъж завинаги! Решението кой да застане начело на римската армия надвишава пълномощията на Сената. Това е задача, твърде непосилна и за плебейското събрание, дори за народното[7]. Чуйте ме какво ви казвам, назначени отци, решението кой да води римската армия във войната срещу германите трябва да бъде оставено на онази прослойка от римския народ, която по принцип има най-голямо значение в обществения живот, а именно първите две състоятелни класи, които, гласувайки в своите центурии, ще поемат изцяло отговорността за бъдещето на своя град.

„Ето този спокойно може да се нарече Одисей! — мислеше си Рутилий Руф. — Никога не би ми хрумнало. Пък дори да беше, сам никога не бих приел подобна идея. Важното сега обаче е, че Скавър и поддръжниците му са притиснати до стената. Не, нищо не би излязло, ако Аквилий или който и да бил друг представеше въпроса за империума на Гай Марий пред плебейското събрание или пред трибутните комиции; там всичко щеше да протече сред постоянна врява, надвикване, ако не дори и открит бой! За хора като Скавър самият факт, че някакво решение е прието от плебейското събрание, означава, че на него може да не се гледа сериозно — било е взето от измета на Рим! Но хората от първата и втората класа? О, те са съвсем различен тип римляни! Мъдър е, мъдър е този Маний Аквилий!“

И наистина Аквилий хем предлагаше нещо нечувано — един и същи човек да бъде избран за втори път на консулска длъжност, без дори да се яви лично, хем даваше да се разбере на Скавър и хората му, че смята да предложи въпроса на гласуване не другаде, а пред най-висшите обществени прослойки в Рим. Ако последните откажеха да изберат Гай Марий, тогава единственото, което трябваше да направят, бе да гласуват единодушно (сиреч първата и втората класа заедно) за двама други кандидати. Ако ли пък бяха съгласни с преизбирането на Гай Марий, просто щяха да гласуват за него и за още един, все едно кой. Рутилий Руф беше готов да се обзаложи, че при едно такова гласуване дори нямаше да се стигне до вота на третата класа. Щяха да се запушат устите на всички онези, които биха сметнали, че взетото решение е било прокарано от низшите слоеве.

Единственото, за което можеха да се хванат враговете на Марий, беше формулировката „ин абсенция“. Маний Аквилий трябваше все пак да се яви пред плебейското събрание, за да получи благословията му, защото беше ясно, че Сенатът никога няма да гласува подобен прецедент. Но пък поставете се на мястото на народните трибуни! Каква невероятна възможност да се изявят в подобаваща светлина! Нито един от тях нямаше и да помисли да налага вето — самото приемане на формулировката „ин абсенция“ беше косвено потвърждение за превъзходството на плебейското събрание над Сената, а пък то нямаше как да не последва примера на своите официални представители — трибуните — и да не гласува нужния закон, без да му мигне окото. Разбира се, Скавър, Метел Нумидик и останалите щяха да се позоват на лекс Вилия аналис, според която никой римлянин няма право да се кандидатира за второ последователно консулство, преди да са изтекли поне десет години от първия му мандат. Но Скавър, Метел Нумидик и останалите просто щяха да изгубят играта.

„Струва си да му се любуваш на този Маний Аквилий рече си Рутилий Руф и обърна стола си, така че да гледа оратора право в очите. — Удивително! Излиза, че един сенатор може да прекара години на мястото си в Курия Хостилия, без да промълви нито дума, сякаш е весталка, дала обет за мълчание, и изведнъж, щом се представи удобен момент, да свали овчата кожа и да разкрие вълчия си нрав. Ти, Маний Аквилий, се оказа истински вълк.“

Уреждането на вътрешните работи на умиротворена Африка се оказа приятно занимание не само за Гай Марий, но и за Луций Корнелий Сула. Задълженията им на военни се изместваха от тези на справедливи и безпристрастни администратори, които се грижат за организирането на една нова-новеничка Африканска провинция, както и на две царства в съседство с нея.

Гауда беше станал владетел на Нумидия; той самият можеше и да не струва пукната пара, но поне синът му княз Хиемпсал щеше да го наследи, а младежът даваше надежди, че ще управлява като истински цар. Това не можеше да убегне от набитото око на Марий. Възвърнал си официалното положение на приятел и съюзник на римския народ, мавританският цар Бокх получи като дар почти цяла Западна Нумидия. Докато преди войната източната граница на владенията му беше река Мулухат, сега царството му се простираше почти до Цирта и Рузикаде. По-голямата част от Източна Нумидия влезе в границите на една обновена и разширена римска провинция Африка, която в бъдеще щеше да бъде управлявана директно от Рим. Важното бе, че Марий успя да дари на огромната си клиентела богатите крайморски земи на Малкия Сиртов залив, включително стария, но все още доста важен финикийски град Лептис Магна, както и езерото Тритонис, и пристанището Такапе. За себе си запази голяма част от островите в Малкия Сиртов залив, известни с плодородните си земи; имаше големи планове за какво ще ги използва, особено Менинкс и Керкина.

— Когато стигнем до момента, в който трябва да разпуснем армията — обясняваше той на Сула, — неизбежно ще изникне проблемът, какво да правим с войниците. Всички са пролетарии, което означава, че не могат да разчитат на някакво стопанство на село или пък на това да се захванат с търговия. Вярно, ще им се предостави възможност наново да се запишат в легионите и предполагам, че повечето точно така и ще постъпят. Но ще има и мнозина, които ще откажат да продължат военната си служба. Тъй или иначе въоръжението им е изцяло държавна собственост и те няма да могат да го задържат; това от своя страна означава, че и занапред ще могат да се записват само в легиони от пролетарии, ако такива изобщо бъдат сформирани. Като се има предвид несъгласието на Скавър и на Прасчо държавата да финансира армията, твърде е възможно само малцина от сегашните ни подчинени да продължат и занапред военната си кариера. Особено ако Рим има късмета да се разправи по-скоро с германите… Ех, Луций Корнелий, ама нямаше ли да е прекрасно, ако и ние участвахме в похода срещу тях, а? Уви, Сенатът никога няма да се съгласи.

— Ако можех, бих си дал и кучешките зъби, само и само да ме вземат — съгласи се Сула.

— Е, няма нужда чак от такава жертва — засмя се Марий.

— Нали говореше за съдбата на войниците след уволнението им — върна се на въпроса Сула.

— Мисля, че държавата дължи на войниците — пролетарии много повече от онова, с което те са се сдобили при разпределянето на плячката. Мисля дори, че държавата трябва да дари всеки един уволнил се войник с парче земя, на което той да си създаде дом при уволняването си. С други думи, наш дълг е да направим от ветераните почтени и донякъде състоятелни римски граждани.

— Нещо като войнишка версия на поселенията, които братята Гракхи се опитаха навремето да въведат? — попита Сула, вдигайки вежди в почуда.

— Точно така. Не ти ли харесва планът ми?

— Просто си мисля за опозицията, която ще срещнеш в Сената.

— Е, казах си, че тази опозиция далеч няма да бъде така неотстъпчива, ако вместо да посегна върху агер публикус, намеря решение на въпроса другаде. Забелязал съм, че в цялата история на Рим винаги щом някой се е осмелил да заговори за преразпределение на агер публикус, се е стигало до нежелани последици. Твърде много са влиятелните политически мъже, които се ползват от държавната земя, за да се оставят тя да им бъде отнета под носа. Не, това, което ще поискам от Сената или от плебейското събрание, ако се наложи — да се надяваме, че няма да се стига пак дотам, е да настаня оттеглилите се от армията ветерани върху необходимите парчета земя на територията на островите Керкина и Менинкс, два от Малките Сиртови острови срещу африканския бряг. Ще дадем на всеки примерно сто югера, а в замяна на това той ще извърши две услуги на Рим. Първата ще се състои в това, че всеки оттеглил се ветеран, заедно със своите другари, които ще му бъдат и съседи, ще представлява част от едно компактно ядро от добре обучени войници, които ще могат да се стекат под знамената всеки момент, щом положението в Африка стане тревожно. И второ, той и другарите му ще романизират провинциите — ще донесат със себе си римския начин на мислене, на поведение, римския стил в живота, римските обичаи и, разбира се, не на последно място — латинския език.

Но Сула се намръщи, сякаш изпитваше недоверие към тези планове.

— Не знам, Гай Марий, мисля, че последното противоречи на цялата досегашна римска политика. Римският начин на мислене и поведение, римските обичаи и така нататък трябва да принадлежат единствено на Рим. Да ги разпространяваме из финикийска Африка, при това сред маври и бербери, ми изглежда като предателство спрямо Рим.

Марий впери поглед в тавана.

— Вече няма никакво съмнение, Луций Корнелий, ти наистина си аристократ! Колкото и мизерно да си живял досега, останал си си със самочувствието на един от господарите на света — въздъхна той, но скоро се върна на належащите въпроси. — Имаш ли списъците с плячката? Боговете да ни помагат да не пропуснем и последния гвоздей.

— Ако оприличим Рим на голяма кана вино, Гай Марий — започна да импровизира сентенции Сула, — чиновниците от хазната представляват утайката.

— Не само в Рим е така, Луций Корнелий.

През ноемврийските дни в Утика пристигна писмо от консула Публий Рутилий Руф. Марий вече бе придобил навика да чете цялата си официална кореспонденция пред Сула — истинско удоволствие за квестора, който, далеч по-запален читател от началника си, изпитваше и много по-голямо наслаждение от колоритния стил на консула. Така или иначе, когато му донесоха писмото, Марий беше сам в кабинета си и това го зарадва, защото му беше омръзнало да чете на глас. Всеки път, когато Сула го слушаше, той се мъчеше като последен нещастник да раздели на смислени изречения редовете, при това приятелят му имаше навика да пише с всевъзможни подчинени фрази и вметвания, способни да уморят до смърт един италийски простак без думичка гръцки.

Но още щом прочете първите няколко думи, той подскочи от стола си, плесна се по челото и разтреперан от ужас, хукна да търси Сула.

Нахълта като обезумял в кабинета му и размаха свитъка пред лицето му.

— Луций Корнелий! Писмо от Публий Рутилий!

— Какво? Какво пише?

— Сто хиляди римляни избити — започна да чете оттук-оттам Марий, за да не се бави с излишните стилови увъртания на консула. — От тях осемдесет хиляди са войници… Германите са ни направили на пух и прах… Глупакът Цепион отказал да се присъедини към Малий Максим… Издигнал лагер тридесет километра по на север… Младият Секст Цезар бил тежко ранен, както и Квинт Серторий… Само трима от двадесет и четиримата изборни военни трибуни оцелели… Всички центуриони — убити… Спасилите се войници били от най-необучените легиони, всичките — дезертьори… Цял легион от марси-доброволци са избити до крак, народът на марсите отправил официален протест пред Сената… Искали огромни обезщетения, ако се наложи, щели да прибегнат до съда… Самнитите също са бесни…

— Юпитер! — На свой ред се хвана за главата Сула и се тръшна обратно на стола си.

Марий си замърмори под носа, четейки следващите редове, и квесторът нямаше как да разбере какво пише по-нататък; изведнъж началникът му издаде някакъв странен звук и Сула скочи на крака, уплашен, да не би да е получил удар. За щастие нямаше такова нещо и преди още да е заобиколил писалището си, той му обясни какво още се е случило.

— Аз… съм консул!

Сула се закова на място и го изгледа, зяпнал от изумление, сетне промълви:

Юпитер!

Марий зачете писмото на Рутилий Руф на глас, като този път се постара да не изпуска нито ред:

„Още същия ден народът свърши останалото. Маний Аквилий не бе имал време да седне обратно на мястото си, когато десетте народни трибуни скочиха едновременно от пейката си и се завтекоха право към рострата. Половин Рим се беше натъпкал в Кладенеца на Комициите, а другата половина изпълваше кажи-речи докрай долната част на Форума. Разбира се, трибуните бяха последвани от всички сенатори, с изключение на Скавър и нашия добър приятел Прасчо, които останаха да си говорят с празните столове.

Народните трибуни веднага свикаха плебейското събрание и без да губят нито минутка, предложиха един след друг два плебисцита. Винаги ме е удивлявало как понякога с месеци «дъвчим» един законов текст и нищо не излиза, а друг път само за секунди може да ни хрумне точната формулировка и да минем незабавно към прилагането й. Излиза, че цялата работа на Сената се състои в това да преправя добрите закони в лоши.

Кота ми беше съобщил, че Цепион бързал пръв да пристигне в Рим, за да разпространи своята версия за събитията, но понеже имал намерение да запази империума си, трябвало да остане извън помериума, а вместо него в града щели да се захванат за работа синът му и агенти, на които можело да се разчита. По този начин си въобразявал, че едва ли не с един удар ще постигне две цели: да спечели общественото мнение на своя страна, като разпространи новината за катастрофата при Араузио от своята гледна точка, и да си издейства продължаване на пълномощията, така че при една бъдеща акция в Трансалпийска Галия евентуално да измие позорното петно от името си. Като се замисля, бе твърде възможно да сполучи и в двете си начинания.

Но плебсът му видя сметката! Още начаса с огромно мнозинство беше гласувано отнемането империума от Цепион. Така че когато се покаже най-сетне на портите на Рим, ще бъде гол като Одисей на бреговете на Схерия. Вторият плебисцит, Гай Марий, представляваше директива към отговарящия за кандидатските списъци — разбирай мен — да включи името ти като претендент за консулския пост, независимо от невъзможността сам да се представиш за целта в Рим.“

— Това може да е дело единствено на Марс и Белона, Гай Марий! — възкликна Сула. — Дар от боговете на войната.

— Марс? Белона? Не! Това е работа само на Фортуна. На нашата обща приятелка, Луций Корнелий. Само на Фортуна!

И той продължи да чете нататък.

„Натовареше ли ме плебейското събрание с подобно задължение, нямаше как да не се вслушам във волята му.

Трябва да спомена и единственият истински инцидент, който се случи на онова паметно заседание на плебса. Веднага, след като двата проекта за плебисцити бяха представени на народа, на рострата излезе да говори не друг, ами самият Гней Домиций Ахенобарб. Както знаеш, той се счита за своего рода основател на римската провинция в Трансалпийска Галия и изпитва едва ли не собственически чувства към нея, та затова въпросът го засягаше пряко и нямаше как да не се опита поне да попречи на гласуването на втория плебисцит. Не е тайна за теб колко избухливи и невъздържани са всички Домиции! Гней Домиций се опита да покаже на какво е способен и направо плюеше от злоба и бяс. Когато на тълпата й омръзна от словоизлиянията му и започна да го освирква, той не само не се махна от трибуната, ами се опита да надвика целия площад! Кой знае, може би пък щеше да успее, но нещо стана в главата или сърцето му. Не щеш ли, пред очите на цял Рим, Гней Домиций получи удар и се строполи мъртъв на рострата, което изобщо не трогна присъстващите, ами само послужи като знак всички да се разотидат по домовете си. Но най-важното беше постигнато.

Още на другата сутрин и двата плебисцита бяха гласувани — нито една триба не се обяви против. И така, бях натоварен да проведа възможно най-скоро изборите. Трябва да се похваля, че не губих нито миг. Най-напред отправих любезна молба към колегията на народните трибуни те първи да си намерят наследници. Само за няколко дни новата колегия беше сформирана, при това все от наглед способни и отговарящи на положението си люде. Предполагам, че в миг като този всички са гледали да изберат възможно най-войнолюбивите сред плебеите. В състава на колегията влязоха и големият син на наскоро починалия Гней Домиций Ахенобарб, както и големият син на също предалия богу дух Луций Касий Лонгин. Предполагам, че последният се надява с избирането си да докаже, че не всеки член на фамилията на Касиите задължително се е родил убиец на римски войници, та лично аз много разчитам на него за в бъдеще. В колегията намериха място и Луций Марций Филип и — хм — някой си Клодий, не знам точно кой, от неизброимата челяд на Клавдий-Клодиите. Богове, ама че плодовита фамилия!

Вчера гласуваха и центуриатните комиции, в резултат на което — както вече имах случай да спомена по-горе — Гай Марий беше преизбран, при това за първи консул. За него гласуваха абсолютно всички центурии от първата класа и колкото бяха нужни от втората. Не ще и съмнение, че са се намерили сенатори, които да се опитат да ти подложат крак, но ти отдавна си си извоювал името на патрон, от когото всички клиенти могат само да спечелят, пък и цял Рим те знае като любител на широкомащабните търговски операции (особено след като удържа на всички свои обещания за подялбата на Африка). Едни конници никога не биха се замислили дали даден кандидат има право да бъде преизбран само три години след първия си мандат, още по-малко дали изобщо може да бъде представен ин абсенция.“

Марий вдигна очи от свитъка и изгледа победоносно баджанака си.

— Представяш ли си, Луций Корнелий, получил съм мандата си от самия народ! Станал съм за втори път консул, при това, без дори да знам, че са ме писали кандидат! — Протегна той ръце високо над главата си, сякаш искаше да благодари на щастливата си звезда. — Няма грешка, ще отведа Марта Сирийката със себе си в Рим. Нека види със собствените си очи триумфа ми и встъпването ми в длъжност. Защото, Луций Корнелий, вече реших! Ще проведа своя триумф в първия ден от Новата година.

— И след това тръгваме за Галия — рече Сула, далеч по-заинтересован от подобна перспектива. — Така де, Гай Марий, ако вземеш и мен със себе си.

— Скъпи приятелю, че за къде съм без теб? Или без Квинт Серторий?

— Най-добре дочети писмото — подкани го Сула, който реши, че ще му е нужно известно време да оцени по достойнство тези неочаквани новини, преди да седне да ги обсъжда с Марий.

„Така че, Гай Марий, когато се видим отново с теб, ще бъде, за да ти предам инсигниите на властта си. Би ми се искало в този момент да заявя, че твоето преизбиране ме изпълва с радост и щастие, защото в името на спасението на Рим беше необходимо тъкмо ти да получиш командването срещу германите… Но как би ми се искало това да бе станало по по-приемлив за римските традиции начин! Не мога да не мисля за всички врагове, които вече си си създал тук, в Рим. Толкова са много, при това толкова силни, че чак ми настръхва косата, като си ги представя. Ти донесе твърде много промени в начина, по който функционираха доскоро нашите законотворчески органи. Да, знам, че за да оцелееш на политическата сцена, трябваше да минеш през всяка една от тези промени. Но както са казали гърците за своя герой Одисей, нишката на живота му била толкова здрава, че протърквала и късала всички други нишки пред себе си мисля, че поне донякъде правото е на страната на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, защото, както и преди съм твърдял, правя разлика между него и онези тесногръди идиоти от рода на Прасчо Нумидик. Подобно на мен Скавър ясно разбира, че Рим такъв, какъвто сме го знаели от векове, си отива и на негово място израства друг, следващ различни закони и логика на поведение. Но пък и неведнъж съм имал случай да се убедя, че ако Рим не беше толкова зает с издигането на собствената си клада, ако Сенатът беше намерил нужната добра воля да те остави сам срещу германите, без да държи сметка за това, кой е Гай Марий, всички тези изненадващи, необясними, нетрадиционни и крайно новаторски мерки никога нямаше да бъдат взети. И все пак, мъчно ми е за някогашния Рим.“

През цялото време, докато четеше тези редове, гласът на Марий нито за миг не потрепна, не се извиси и не се сниши, независимо че съдържанието им имаше с какво да разочарова.

— Остава още малко — каза той. — Ще прочета и него.

„Да не забравя все пак да спомена, че благодарение на твоята кандидатура всички по-знатни и почтени римляни се отдръпнаха от изборните списъци. Сред отказалите се от участие в изборите беше дори Квинт Лутаций Катул Цезар, който открито заяви, че по-скоро би се сработил с домашното си кученце, случеше ли се да го изберат него за консул, отколкото с колега като теб. Вследствие на това другият консул е крайно ненадежден човек. Което не бива да те тревожи, дори напротив — ще ти създава много по-малко неприятности. Знам, че умираш от любопитство да научиш името му, но остави ме малко да си поиграя с теб! Ще ти кажа само, че се слави като продажен тип, нещо, което навярно ти самият си имал случай да научиш. Как се казва ли? Гай Флавий Фимбрия.“

Сула изсумтя презрително.

— О, знам го аз него. Търсач на силни усещания, който само заради емоцията, си вреше носа в средите, където по принуда бях израснал. Изцапан е с лайна като задните крака на някой уличен помияр — блеснаха за миг белите му зъби; при неговото светло лице те не правеха чак такова впечатление. — Което, Гай Марий, все пак не означава, че трябва да му позволиш да си вдигне мръсното краче и да те опикае пред всички.

— Ще гледам навреме да отскоча — увери го Марий, явно вземайки съвета на приятеля си насериозно. Протегна му ръка, а Сула я стисна веднага. — Сега, Луций Корнелий, ще се закълнем един на друг, че ще победим германите.

Към края на ноември африканската армия, начело със своя славен пълководец, с развети знамена напусна пристанището на Утика по посока на Путеоли. Морето беше относително спокойно за това време на годината и нито северният вятър Септентрион, нито северозападният Кор се осмелиха да застанат на пътя на корабите. Всичко вървеше точно както го беше предвидил Марий: кариерата му продължаваше своя шеметен възход, а Фортуна се бе оставила на заповедите му, сякаш искаше да се запише в легионите. Освен това Марта Сирийката се бе погрижила да предскаже леко пътуване. Марий я беше качил при себе си на флагманския кораб, където всички моряци се удивляваха на съсухрената й фигура и на неприятния й старчески кикот, но водени от своите неизменни суеверия гледаха да я отбягват. Цар Гауда не се беше показал достатъчно любезен дори да я изпрати; затова и тя се беше изплюла на мраморния под пред трона му и беше заплашила да насочи Окото на злото към него и към целия му род. След което бързо беше изхвърлена от двореца му.

В Путеоли Марий и Сула трябваше да се запознаят с новоназначените квестори на хазната, които настояваха да видят пълния списък на плячката, но и не пропуснаха да изразят уважението си към новоизбрания консул. На Марий и на Сула им достави удоволствие да помогнат, с каквото могат на чиновниците, които се възхитиха от умело водените отчетни книги. Армията остана на лагер край Капуа, където Рутилий Руф вече се беше погрижил да пресуши гладиаторските школи от всичко по-кадърно. Време беше на центурионите от африканските легиони да се заемат с обучението на новобранците. Най-тъжното обаче бе, че ясно личеше колко малко на брой са тези новобранци, които нямаше и как да станат повече, освен ако времето не забързаше своя ход и в легионите не започнеха да влизат всички навършили седемнадесет години, които все още се смятаха за деца. Дори сред пролетариите ставаше трудно да се набират нови войници, поне сред римските граждани.

— Много се съмнявам, че Сенатът ще се съгласи да набирам войници и сред италийския пролетариат — отбеляза Марий.

— Нямат голям избор — възрази му Сула.

— Не и ако ги притисна. Но точно в този момент това не е в интерес нито на Рим, нито на мен самия.

До Нова година двамата щяха да останат разделени: докато на Сула никой не пречеше да се върне, когато пожелае, у дома си, Марий, все още натоварен с проконсулския си империум, нямаше право да прекрачва свещената граница на Рим, без да го изгуби на минутата. Така че Сула се прибра в Рим, а Марий се оттегли във вилата си в Кума.

Нос Мизенум представляваше най-северната точка от залива, наричан по онова време Кратер. Заливът беше хем просторен, хем закътан и представляваше почти идеалното място за няколкото пристанища по бреговете му — тези на Путеоли, Неапол, Херкулан, Стабия и Сурент. Според легендата, разказвана от незапомнени времена, някога заливът Кратер представлявал гигантски вулкан, който потънал при едно от своите изригвания и морските води го залели от край до край. Разбира се, и до ден-днешен имаше ясни следи от вулканична активност. Всяка нощ могъщи огнени езици излизаха над земната повърхност през огромни пукнатини, около тях цели езера от гореща кал бълбукаха зловещо, а навсякъде се виждаха ярките жълтеникави нишки сяра; оттук-оттам постоянно зейваха нови дупки в земята, които бълваха стълбове пара, а сетне или изчезваха за броени минути, или се разширяваха; и разбира се, не бива да забравяме Везувий — страховития планински конус, висок няколко хиляди стъпки, под чийто връх склоновете ставаха почти отвесни; за него се говореше, че в миналото бил действащ вулкан, но кога е било това, никой не можеше да каже, защото откакто съществуваше писаната история, Везувий не се бе разбудил нито веднъж от хилядолетния си сън.

От двете страни на тясната ивица, която представляваше нос Мизенум, се разполагаха две градчета, обградени като от гердан от няколко странни по форма езерца. Откъм страната на морето беше Кума, откъм страната на залива — Бая, а езерата бяха, общо взето, два вида: едните с кристалночиста и почти топла вода, в която се въдеха огромни количества стриди, а другите — врящи като огромни казани, от които се показват езичета серен дим. От всички римски крайморски курорти Кума се славеше като най-скъпият, докато Бая все още почти не се посещаваше. В действителност се очертаваше Бая в скоро време да се превърне в център на едни от най-преуспяващите развъдници на риба или по-скоро на стриди, защото вече се бяха събрали половин дузина ентусиасти с намерение да превърнат лова на стриди в същинска индустрия. Техен водач беше разореният патриций Луций Сергий, който се надяваше да възвърне поне част от пропилените семейни богатства чрез развъждането и търгуването със специални облагородени видове стриди. За свои бъдещи клиенти смяташе всички епикурейци и известни гастрономи в Рим.

Вилата на Марий в Кума се намираше на върха на голяма морска скала и гледаше към островите Енария, Пандатария и Понция, наредени един зад друг като три планински върха, показващи се над бледосинкава мъгла. И тъкмо в тази прекрасна вила сега Юлия чакаше своя съпруг.

Бяха минали две години и половина, откакто Марий и Юлия се бяха видели за последен път. Тя беше почти на двадесет и четири, а Марий — на петдесет и две. Той добре разбираше, че е очакван с нетърпение, защото по това време на годината времето в Кума, а и навсякъде другаде по морския бряг, беше студено и духаха постоянни силни ветрове, но Юлия специално беше напуснала уютния си дом в Рим и се бе завтекла да го посреща тъкмо тук. Римските обичаи забраняваха на жената да следва мъжа си по време на пътуване, още повече, ако той изпълнява официални обществени задължения; поради тази причина тя не бе имала никаква възможност да придружи Марий в Африка, нито по време на обиколките му из Италия; за целта той трябваше да й отправи специална покана, нещо, което се считаше за проява на простащина. През лятото, когато всяка по-богата римска съпруга отиваше на почивка на морето, мъжът й можеше да я навести, когато е свободен, но дори тогава нямаха право да пътуват заедно. Ако на мъжа му хрумнеше да отиде за няколко дни на село или до някоя от многобройните си вили край Рим, жена му пак повечето време си оставаше вкъщи.

Юлия нямаше навика да се тревожи излишно за своя съпруг; през цялото време, докато Марий отсъстваше, тя му бе писала редовно всяка седмица и бе получавала също тъй редовно отговорите му. Нито единият, нито другият обичаха клюките, затова и писмата им бяха кратки и по възможност запълнени единствено с въпроси от семейно естество, което не им пречеше да бъдат топли и нежни. Разбира се, на Юлия не й влизаше в работата да се интересува от това, има ли мъжът й връзки с други жени и дали се забавлява с тях; беше прекалено възпитана, за да си пъха носа в подобни неща; пък и не очакваше Марий да й дава сметка за поведението си. Подобни неща бяха част от живота на мъжете и съпругите им трябваше да стоят по възможност настрана. В това отношение, както Марция вече бе имала случай да каже на дъщеря си, истински късмет беше, че Марий е тридесет години по-възрастен от жена си; като петдесетгодишен мъж той нямаше да проявява същите сексуални апетити, каквито биха го преследвали на младини. Затова и удоволствието му да се види отново с жена си щеше да бъде по-голямо, отколкото ако и двамата бяха още млади.

И все пак Марий беше липсвал страшно много на Юлия, и то не просто защото тя го обичаше, ами и защото й харесваше като характер. Бе влюбена в своя съпруг и това я караше да брои с нетърпение миговете на раздялата. Изпращайки го в Африка, тя изпращаше едновременно със съпруга и любовника и най-добрия си приятел.

Сега, когато той влезе в стаята й, без да си направи труда да се обади на прислугата, Юлия беше толкова изненадана, че опитвайки се да стане от стола, залитна и трябваше отново да се облегне назад, за да не падне. Колко висок бе Марий! Колко загорял, колко здрав и изпълнен с енергия! Не изглеждаше да е остарял с нито ден — всъщност дори й се стори подмладен! На лицето му сияеше широка усмивка, отправена само и единствено към нея. Белите му зъби лъщяха както преди, а изпод гъстите му вежди, които никой не можеше да забрави, проблясваха тъмните му очи. Марий протегна големите си, но добре оформени ръце към нея, ала тя не бе в състояние да се помръдне. Какво ли щеше да си помисли за нея?

Но, изглежда, той не видя нищо нередно в реакцията й, защото бързо отиде до стола й, хвана я за ръцете и нежно й помогна да се изправи. Дори не посегна да я прегърне, ами само я гледаше в очите и й се усмихваше също тъй щастливо, както в мига, когато прекрачи прага на стаята. След миг повдигна брадичката й, целуна я нежно по клепачите, по бузите, по устните. Ръцете й се провряха под неговите и го обгърнаха, тя отпусна глава на гърдите му и възкликна:

— О, Гай Марий, щастлива съм да те видя отново!

— Но не колкото мен — поправи я Марий и ръцете му се плъзнаха по гърба й. Тя усети колко силно треперят от вълнение и вдигна глава.

— Целуни ме, Гай Марий! Целуни ме силно!

И така, срещата им се оказа точно такава, за каквато бяха мечтали и двамата — изпълнена с любов и топлота, с нежност и страст. И не само това; имаха радостта от малкия Марий, както и споделената тъга за отишлото си рано от света негово братче.

За голяма изненада на баща си малкият Марий вече беше израснал в хубаво момче — високо, здраво, с бяла кожа и с големи сиви очи, които го изучаваха без капчица страх. Марий си каза, че отрочето му не е яло достатъчно бой, докато родителят му го е нямало, но това беше грешка, която лесно можеше да се поправи. Бащата беше човек, към когото всяко дете трябва да се отнася с уважение и страхопочитание — по същия начин, по който той, Гай Марий, беше се отнасял към своя баща.

Имаше да чуе обаче и други тъжни новини, освен тази за мъртвия си син; вече бе имал случай да разбере за смъртта на Юлииния баща, но сега му бе съдено да научи, че от този свят си е отишъл и старият Марий. Може да се каже, че смъртта го бе навестила тъкмо навреме, защото старецът бе имал щастието да ликува поради повторното избиране на сина си за консул — при това избиране при такива особени обстоятелства. Беше умрял бързо и без излишни страдания, докато оживено обсъждаше с приятели какво посрещане Арпинум трябва да устрои на сина му — най-достойният и най-известен гражданин, който се беше раждал в цялата област.

Марий склони глава на гърдите на Юлия и заплака, но сълзите скоро го утешиха и той си каза, че всъщност баща му е намерил тъкмо подходящия момент да си отиде. Майката на Марий, Фулциния, беше починала седем години по-рано и оттогава баща му бе живял съвсем сам; макар Фортуна да се бе показала немилостива да го лиши от възможността да се прости със сина си, все пак бе му позволила да научи за невероятната чест, която Рим му беше оказал.

— Така че вече няма смисъл да се ходи до Арпинум — щеше да каже по-нататък Марий на жена си. — Ще останем тук с теб, любов моя.

— Публий Рутилий ще намине скоро насам. Каза, че щял да изчака новоизбраните народни трибуни да влязат в новото си положение и незабавно щял да тръгне на път. Но мисля, че им няма особено доверие — някои от тях са наистина доста умни, за да бъдат пренебрегнати с лека ръка.

— Но докато Публий Рутилий пристигне, моя скъпа, сладка, красива и любима жено, нима трябва да се занимаваме с такива отчайващо скучни и досадни неща като политиката?

Завръщането на Сула у дома бе съвсем различно от това на Марий. Най-малкото, защото той самият никак не изпитваше същото нетърпение като началника си да се види с жена си. Не че можеше да си обясни на какво се дължи това, след като в продължение на повече от две години престой в Африка, подобно на Марий и той беше живял в пълно сексуално въздържание — въздържание, което нямаше нищо общо с любовта му към Юлила, ами по-скоро с личното му чувство за морал и достойнство. Току-що бе затворил една тъмна страница от живота си и искаше на новообърнатата никога да не се появи и най-малкото петънце; никой не трябваше да го обвини в нищо — нито в подкупи, нито в нелоялност към началника си, нито в интриги и властогонство, нито в проява, на каквито и да е слабости от морално естество, нито в това, че не защищава честта и дигнитас на генс Корнелия.

По душа актьор, Сула се беше впуснал с цялата си енергия да играе ролята, която му отреждаше избирането му за квестор на Гай Марий. До такава степен беше влязъл в кожата на този в началото по-скоро въображаем квестор, че лека-полека се срасна с мислите му, с действията, жестовете, думите му. И досега не беше отстъпил и крачка от модела, който бе решил да следва. Пък и ролята му предлагаше своите добри страни: животът му стана много по-интересен и разнообразен, на пътя му постоянно изникваха препятствия, които трябваше да се преодоляват, но и които го изпълваха с удовлетворение и задоволство. На Сула все повече му се искаше да си поръча восъчна маска, но нямаше как, преди да бъде избран на свой ред за консул или да си извоюва име и всеобщо уважение по някакъв друг, не по-малко достоен начин. Затова трябваше да се задоволи с една поръчка до Магий от Велабрум да му издяла хубава поставка за златния му венец, фалерите и торковете му и да мечтае как след години в атрия на дома му ще стои свитъкът, където са изброени всичките му подвизи. Защото за Сула годините, прекарани в Африка, бяха своего рода лично отмъщение срещу целия свят: можеше до края на живота си да язди само мулета, но вече си беше извоювал име на един от родените да бъдат войници, а трофеят, който Магий щеше да му изработи, за да го постави в атрия си, само щеше да доказва този неоспорим факт пред цял Рим.

И въпреки всичко… не можеше да забрави напълно предишния си живот. За годините отсъствие от Рим не бе престанал да копнее по Метробий, все така харесваше всичко извратено: джуджета, травестити, разпуснати стари курви, изобщо всякакви скандални личности. Сула още не можеше да се отърси от омразата си към жените, опитващи се насила да влязат в живота му, само и само да наложат своето превъзходство. Той все още притежаваше способността в името на собственото си оцеляване да затрие чуждия живот, не можеше да търпи около себе си глупаци и не се бе отърсил от разяждащата го, преследващата го навсякъде амбиция… Африканската пиеса беше свършила, но антрактът нямаше да продължи дълго; бъдещето криеше още много роли. И все пак… Рим бе първата сцена, на която беше играл; Рим беше един спомен, в който той сякаш се връщаше, за да извади отново на бял свят болката, лишенията, но и откритията, които беше направил за сравнително краткия си живот. Затова Сула бе обзет от противоречиви чувства — Рим щеше да го посрещне едновременно като някой непознат, но заслужаващ уважение герой и като един от своите блудни синове. В момента не знаеше каква роля да играе — усещаше дълбоките промени в себе си и същевременно осъзнаваше, че нищо друго не се е променило.

Юлила също очакваше своя съпруг в далеч по-различно настроение от онова, с което Юлия посрещна Марий. Тя беше убедена, че обича много повече Сула, отколкото сестра й своя дърт проконсул. Юлила тълкуваше всяка проява на самодисциплина и всяко придържане към общоприетите порядки като знак, че нечии чувства са по-слаби от нейните; истинската любов не трябваше да се срамува, тя трябваше да срути всички стени, притискащи духа, да пропъди всякаква рационална мисъл от главата на влюбения, да извика победоносно пред целия свят и да стъпче под тежките си крака и последния жалък предразсъдък, който можеше да й се изпречи на пътя. Юлила чакаше, в плен на истинска треска, неспособна да стои за две минути на едно и също място, освен в компанията на каната вино; по няколко пъти на ден сменяше тоалета си, разпускаше или връзваше косата си, обръщаше я наляво или надясно, побърквайки всички роби в къщата.

И с всичко това тя обгърна Сула като с плащеница, изтъкана от най-фината и прилепваща паяжина. Още щом той се появи на вратата на атрия, Юлила се завтече към него с широко разтворени обятия и разкривено от вълнение лице. Преди дори той да е могъл да я погледне, тя вече се беше хвърлила на врата му и бе впила устни в неговите. Целувката й беше разкъсваща, изпепеляваща, унищожителна… Без да губят време, ръцете се спуснаха надолу, напипвайки гениталиите му, а от гърлото й се изтръгнаха звуци на животинска похот. В следващия миг обви съпруга си с краката си, без дори да се замисли къде се намират и че са обект на наблюдение за дузина роби, повечето от които Сула виждаше за пръв път в живота си.

Той не успя да се сдържи, отблъсна я от себе си, отметна глава и прекъсна целувката.

— Овладейте се, госпожо! Не сме сами!

Тя го зяпна, сякаш току-що й се беше изплюл в лицето, но все пак се окопити и подходи по-предпазливо: с несръчен жест пъхна ръка под неговата и го поведе към перистила, а сетне към дневната си — сиреч в някогашната стая на Никополис.

— Тук струва ли ти се достатъчно интимна обстановката? — попита го леко язвително.

Но още преди тази безвкусна забележка, отдавна беше развалила настроението на любимия си, защото Сула ни най-малко не искаше жена му да го целува, нито да го опипва, където не трябва, без да я е грижа за чувствата, бушуващи в сърцето му.

— Има време! — рече той вместо отговор и седна на най-близкия стол.

Юлила замръзна на мястото си и в погледа й се прочете такава уплаха и неразбиране, сякаш й бяха казали, че иде свършекът на света. Беше по-красива от всякога, макар и изтъняла още повече от последния път, когато Сула я беше видял — ако можеше да се съди по тънките й ръчички, подаващи се изпод дрехата. За набитото му око беше лесно да открие, че жена му е облечена според последна мода — човек от потекло, какъвто си оставаше той, не можеше да изостава от вкусовете на времето си, но най-голямо впечатление му направиха двете й огромни, ококорени като на луда очи, които бяха хлътнали в орбитите си, а под тях имаше тъмни сенки.

— Аз… не разбирам! — извика Юлила, без да посмее да мръдне от мястото си. Очите й не се откъсваха от неговите, но вече не го поглъщаха така лакомо, като преди малко, ами по-скоро го гледаха, както мишката гледа котката; сякаш се пита дали е приятел или враг.

— Юлила — опита се да я успокои Сула, събирайки цялото търпение, на което беше способен. — Уморен съм. Още не съм имал време да си отпочина от дългия път, а забелязвам, че не познавам почти никого в къщата си. И като напълно трезвен човек имам известни резерви, когато жена ми тръгне да ме разсъблича пред очите на околните.

— Но аз те обичам! — запя старата си песен тя.

— Надявам се, защото и аз изпитвам същото към теб. Но колкото и да се обичаме, има известни норми, които трябва да спазваме — смъмри я той, защото не му се нравеше никак, че заради малоумието на жена му можеше да се помрачи обликът му на представителен и благопристоен римски патриций. Сула нямаше право на грешки дори в собствения си дом, ако се надяваше да постигне някаква кариера.

През двете години, когато беше далеч от Юлила, той нито веднъж не бе размишлявал какъв човек е тя. Сещаше се само колко е красива и колко възбуждащо преживяване е да бъдеш с нея в леглото. Всъщност сега си даваше сметка, че през цялото си отсъствие е мислил за Юлила не като за съпруга, а като за една от многобройните си любовници. Такава каквато му се представяше сега, наистина много по-лесно би изпълнявала ролята на жадната за секс любовница, отколкото на грижещата се за дома и семейството съпруга. Юлила не беше жената, с която човек в положението на Сула би желал да споделя цялото си време, нито която да представя пред приятели и съдружници като своя любяща съпруга.

„Защо ми трябваше да се женя за нея? — мислеше си в този миг той. — Бяха отнесен от някакво видение за бъдещето си, видяно през нейните очи… Това беше всичко, което тя направи за мен — послужи на Фортуна да се добере по-лесно до своя избраник. Дори не се замислих, че може би има десетки млади благородни девойки, които биха ми подхождали много повече от това глупаво създание, което едва не се умори от глад само заради любовта си към мен. Самият факт вече говори много. Не че упреквам онези, които прекаляват… Просто би ми се искало да не съм причината за подобни налудничави постъпки. Защо цял живот трябва да търпя около себе си жени, които се опитват да ме задушат?“

Лицето на Юлила скоро се изкриви от неприкрито разочарование. Погледът й се отклони от безмилостните му очи, които я изследваха по-скоро с клинично любопитството, отколкото с любов. Без дори да се замисля какво ще си каже мъжът й за нея, тя отиде до масичката и си наля пълна чаша неразредено вино, за да я изпие на един дъх; едва тогава си спомни, че не е сама, и се обърна да предложи и на Сула.

Но той я гледаше навъсен.

— Веднага да махнеш това от очите ми! Всеки ден ли се наливаш по този начин?

— Пиеше ми се мъничко — опита да се оправдае Юлила. — Ти се държиш толкова студено, че ми стана много мъчно.

Сула въздъхна.

— Навярно наистина не съм се проявил като любящ съпруг. Както и да е, Юлила, ще гледам скоро да се оправя. Пък може би… защо не? Налей ми и на мен.

Той буквално грабна чашата от ръцете й и отпи на големи глътки.

— Когато чух за последен път какво става с теб… Между другото, ти май не си много по писмата, а?

По лицето й започнаха да се стичат сълзи, но тя все пак успя да се въздържи да не заридае.

— Мразя да пиша писма!

— Чак пък толкова, че да не ми драснеш два реда… — отсече сухо Сула.

— Все едно, какво искаше да кажеш? — попита на свой ред Юлила и си наля втора чаша вино, която отиде в гърлото й също толкова бързо, колкото първата.

— Ами бях започнал да ти казвам, че когато за последен път научих какво става с теб, мисля, че ни се бяха родили две деца. Момиче и момче, нали така? Не че ти изобщо си направи труда да ми пишеш за момчето; трябваше да го науча от баща ти.

— Бях болна — продължаваше да плаче жена му.

— Та няма ли да видя децата си?

— О, ами да, ей там са! — Тя разсеяно махна към задната част на перистила.

Сула излезе от стаята, а Юлила остана да бърше сълзите си и да пълни чашата си с още неразредено вино.

Малките бяха в детската стая и Сула можа да им се полюбува през прозореца, преди да са го видели. Нечий женски глас се дочуваше отвътре, но откъде точно, не се разбираше. Пък и това, което единствено интересуваше бащата, бяха двете малки човечета, които беше създал. Момиченце — трябваше да е вече на две годинки и половина, и момченце — на годинка й половина!

Момиченцето беше като малка, изящна кукличка — по-хубава Сула никога не беше виждал. Главата й се губеше под златисточервени къдрици, кожата й беше тук бяла като мляко, там — алена като розов цвят, на розовите й бузки се очертаваха две големи трапчинки, а изпод меките й, златисточервени вежди надничаха ококорени сини очи, от които струеше щастие и обич към малкото й братче.

Но момченцето, което Сула виждаше за пръв път, представляваше още по-привлекателна гледка. Вече се бе научило да ходи — това беше добре — и сега се разхождаше чисто голичко, заради което и сестричката му му триеше сол на главата, значи малкият го е правил и друг път. При това се опитваше и да говори — отвръщайки на хоканията на сестра си по най-блестящ начин, палавникът му с палавник. Тъкмо в този миг се смееше. Изглеждаше като миниатюрно копие на покойния Цезар: имаше същото издължено, привлекателно лице, същите гъсти, златисти коси и същите живи, сини очи като дядо си.

Досега Луций Корнелий Сула никога не бе изпитвал подобен прилив на нежност и обич, както в този миг. Но ето, че изведнъж сърцето му затуптя с все сила, сякаш искаше да изскочи от гърдите му, подобно на Атина, която изскача от главата на Зевс въоръжена до зъби. Изпълнен с чувства, допреди малко непознати, той отвори вратата на детската стая и навеждайки се почти до земята, протегна ръце към двете създанийца пред себе си, сетне рече на изненаданите малчугани:

— Тата е тук. Тата се е върнал у дома.

Те не само че не се отдръпнаха при вида на този непознат човек, ами без всякакво колебание се втурнаха да го посрещат, хващайки се за силните му ръце и обсипвайки лицето му с целувки.

Оказа се, че не Публий Рутилий Руф се е сетил пръв сред римските магистрати да направи посещение на Марий във вилата му в Кума. Завърналият се от война герой едва бе имал време да привикне към домашното ежедневие, когато една сутрин при него дойде икономът и му съобщи, че го търси нобилът Луций Марций Филип. Любопитен да узнае какво ще иска този Филип, защото двамата никога не се бяха запознавали и домакинът знаеше за фамилията на гостенина си само най-общи неща, Марий покани непознатия в кабинета си.

Филип дори не благоволи да започне разговора с празни приказки от рода на какво е времето навън или как се чувства Марий мина направо по същество. Марий си помисли, че гостът е слабохарактерен човек — което се подчертаваше от дебелата му гуша и тлъстините по корема, — но явно не му липсваше нищо от арогантната самоувереност, присъща на целия клан на Марциите, убедени, че произлизат по пряка линия от самия Анк Марций, четвъртия римски цар, известен с това, че е построил Дървения мост.

— Не ме познаваш, Гай Марий — започна гостенинът му без ни най-малка следа от неудобство, докато очите му нито за миг не изпускаха тези на домакина му, — та затуй си рекох дали няма да е добре, ако не се опитам да оправя тази грешка колкото се може по-скоро — все пак трябва да имаме предвид, че ти вече си избран за първи консул догодина, а пък съм един от наскоро встъпилите в длъжност народни трибуни.

— Колко мило от твоя страна — усмихна се Марий без никаква ирония.

— Да, предполагам, че изглежда любезно — отвърна Филип, без да му мигне окото. Беше се облегнал назад и беше кръстосал крака в престорена непринуденост, с която нищо не можеше да постигне — Марий винаги бе смятал подобен жест за недостоен за един мъж.

— С какво мога да съм ти полезен, Луций Марций?

— Ами в интерес на истината, с много неща — приведе се гостът и в миг благодушието изчезна от лицето му, за да го замести изражение на дълбока покруса. — Напоследък изпаднах в големи финансови затруднения, Гай Марий, и реших, че е най-подходящо, ако просто ти предложа услугите си като народен трибун. Чудех се дали например няма да ти се прииска да прокараш от друго име някой закон? Или може би ще ти е достатъчно да знаеш, че сред народните трибуни в Рим ще имаш поне един верен поддръжник, който да ти пази гърба, докато браниш стадото от германския вълк? Глупави германи! Още не ли са разбрали, че ние, римляните също сме деца на вълчица? Е, сигурен съм, скоро ще имат случай да го научат. Ако има човек, способен да разкрие напълно вълчия нрав на римляните, то това си точно ти, Гай Марий.

През цялото време, докато гостенинът му дърдореше тези мъдрости, Марий обмисляше предложението му. И той се беше облегнал назад, но никога нямаше да си кръстоса краката.

— Ако трябва да бъда съвсем искрен, Луций Марций, наистина има едно законче, което бих се радвал плебейското събрание да приеме, при това, без да се вдига излишен шум. Би ми доставило истинско удоволствие да те спася от финансовите ти затруднения, а пък по този начин ще ми спестиш много излишна енергия да се надприказвам с колегите ти и с останалите умни глави в Сената.

— Колкото по-щедро бъде твоето дарение в полза на моята кауза, Гай Марий, толкова по-малко ще ти се налага да се надприказваш с когото и да било — увери го Филип, който не можа да се въздържи да не се усмихне от щастие.

— Чудесно! А сега ще ми кажеш ли цената си? — подкани го Марий.

— Богове! Колко откровени могат да бъдат хората!

— Цената! — повтори Марий.

— Половин милион — престраши се Филип.

— Половин милион сестерции? — уточни Марий.

— Половин милион денарии — престраши се за втори път неканеният гост.

— О-хо, за половин милион денарии ще поискам много повече от някакво си законче — предупреди го Марий.

— За половин милион денарии, Гай Марий, ще получиш много повече. Ще можеш да разчиташ на моите услуги не само по време на мандата ми като народен трибун, но и до края на живота ми. Имаш думата ми.

— Тогава да смятаме сделката за сключена.

— Бре, колко лесно стана! — въздъхна видимо облекчен Филип. — А сега кажи какво очакваш от мен?

— Искам да прокараш една аграрна реформа — изненада го неприятно домакинът.

— Виж, това никак няма да е лесно! — изгледа го смаян Филип. — За какво ти е потрябвала тази аграрна реформа? Наистина ми трябват пари, Гай Марий, но не виждам никакъв смисъл да ми ги даваш, ако ме пребият до смърт още на другия ден. Мога да те уверя, че това далеч не влиза в личните ми амбиции. Не забравяй, че все пак не се наричам Тиберий Гракх!

— Законът, който искам, наистина се отнася до земята, но в никакъв случай не е от такова естество, че да си загубиш главата покрай него — опита се да го успокои Марий. — И ти трябва да знаеш, че и аз не съм реформатор или революционер. Имам съвсем други планове за бъдещето на бедните, вместо да посегна на агер публикус! Ще наема пролетариите в легионите и ще ги накарам с оръжието и кръвта си да извоюват всичката земя, която после ще им дам. Хората не бива да получават нищо даром, тъй като това ги отличава от животните.

— Но каква друга земя можеш да дадеш, ако не агер публикус? — не разбираше Филип. — Или мислиш държавата да увеличи още повече поземления си фонд? Това означава много пари! Откъде ще ги вземем?

— Не се безпокой за това. Земята, за която говоря, вече е под властта на Рим. При това, ако запазя своя проконсулски империум в Африка, единствено от мен ще зависи каква ще е съдбата на всички територии, отнети от врага. Ако искам, ще давам земите под аренда на клиентите си, ако искам, ще ги продам на онзи, който даде най-много за тях, ако искам, ще ги подаря на някой чужд владетел да прави с тях каквото пожелае. Това, което ми е нужно обаче, е Сенатът да потвърди всички мои решения по въпроса.

Той се размърда на стола си и се приведе, сетне продължи обясненията:

— Но нямам никакво намерение да се подлагам на ударите на нещастници като Метел Нумидик, затова и ще подходя, както съм правил винаги досега — ще се придържам стриктно или към закона, или към всеобщата практика и съществуващите прецеденти. Ето защо още на Нова година ще предам своя проконсулски империум в Африка и така ще остана напълно неуязвим за Метел Нумидик и компания.

Всички онези разпоредби, които досега съм давал от името на римския Сенат и народ по отношение новозавзетите земи, са получили нужната санкция от страна на Сената. Но има една работа, която нямам никакво намерение да започвам сам. В действителност става дума за деликатен проблем, който смятам да разреша на два етапа. Единият ще трябва да бъде изпълнен идната година, другият — следващата.

Твоята работа, Луций Марций, ще бъде да изпълниш първия етап от моя план. Накратко: вярвам, че и в бъдеще Рим ще може да сформира силни, добре въоръжени армии, но крайно време е легионите да се превърнат в привлекателно поприще за пролетариите, не просто да играят ролята на алтернатива, дали да си губят времето из кръчмите на Субура, или да се бият в името на родината. Ако мислим, че те ще се задоволят само с това, което им предлагаме в момента, а именно със скромната заплата и още по-скромния дял от завзетата плячка, много се лъжем. Но ако им се осигури обработваема земя, където след напускането на армията могат да се настанят, да си издигнат дом и в крайна сметка да разчитат за бъдещето си, всеки римски бедняк ще има реален интерес да се запише войник. За целта обаче не можем да им предложим земи в Италия. Нито пък виждам причина защо трябва да са тъкмо там.

— Мисля, че започвам да разбирам плановете, Гай Марий — дъвчеше устната си Филип. — Интересно.

— И аз така мисля. Определил съм островите в Малкия Сиртов залив край Африка като мястото, където да настаня своите ветерани пролетарии, щом им хрумне да напуснат армията — засега благодарение на германската опасност този момент няма да наближи. Междувременно ще се постарая да издействам одобрението на народа тези войници да получат земи на островите Менинкс и Керкина. Но уви, имам многобройни врагове, които ще се опитат на всяка цена да ме спрат, ако не за друго, то защото мнозина от тях дължат успехите си на това, че винаги са били против мен.

При тези думи на Марий Филип намери за уместно да кимне като някой стар мъдрец, който разбира нещата от живота.

— Вярно е, че имаш много врагове.

Тъй като не бе сигурен дали под тази забележка не се крие някакъв сарказъм, Марий изгледа недоверчиво събеседника си, но продължи нататък:

— Твоята задача, Луций Марций, ще бъде да предложиш пред плебейското събрание проектозакон, според който поземленият фонд на островите Меникс и Керкина ще бъде включен в агер публикус, но при известни условия, а именно, че няма да се дава никому под аренда, няма да подлежи на разпродажба и няма да се поделя между когото и да било без изричен плебисцит, който трябва да бъде приет по-нататък. Няма да споменаваш никакви войници, никакви пролетарии. Единственото, което трябва да направиш по най-тихия възможен начин, е да се увериш, че въпросните острови ще останат недосегаеми за лакомите ръце на известни наши съграждани. Жизненоважно е обаче никой от моите врагове да не заподозре, че зад закона стоя аз.

— О, мисля, че ще се справя добре — рече Филип, който явно разбираше от този вид дейност.

— Добре. В деня, в който този закон влезе в сила, моите банкери ще прехвърлят депозит от половин милион денарии на твое име по такъв начин, че никой да не установи кой точно е твоят благодетел.

Филип се надигна от стола и подаде ръка на домакина.

— Току-що ти си купи един народен трибун, Гай Марий. Но което е по-важно, занапред през цялата ми политическа кариера ще можеш да разчиташ на мен.

— Радвам се да го чуя — пое ръката му Марий и силно я раздруса. Щом обаче Филип се сбогува с него, той веднага нареди да му донесат топла вода, за да си измие ръцете.

— Това, че давам някому подкуп, не означава задължително, че го харесвам като човек — обясняваше Гай Марий на Публий Рутилий Руф, щом приятелят му пристигна в Кума пет дни по-късно.

Рутилий Руф направи гримаса на примирение, сетне изрече:

— Е, поне не може да му се отрече, че добре си свърши работата. Прокара мъничкия ти аграрен закон, сякаш го беше измислил сам, при това го защити с такава блестяща логика, че и да се беше намерил някой да спори, доникъде нямаше да стигне. Умен човек е този Филип, макар и посвоему. Обра всички лаври на ревностния патриот, като заяви пред плебейското събрание, че не виждал защо една малка, незначителна част от огромните новозавладени африкански територии да не се запази като своеобразно „спестяване за черни дни“, както сам се изрази, за римския народ. Толкова ловко се измъкна, че дори неколцина от личните ти врагове решиха, че законопроектът е бил предложен именно да ти направи напук. В цял Рим не се намери човек, който да се обяви, против която и да е точка от закона.

— Много добре! — въздъхна с облекчение Марий. — Сега поне за известно време мога да съм сигурен, че островите ме чакат непокътнати. Трябва ми още година-две да докажа истинската стойност на легионерите — пролетарии, преди да започна да ги дарявам със земи. Сега разбираш ли за какво става дума? Римският войник, такъв какъвто го знаем от преди години, нямаше нужда да бъде примамван с обещания за земя, така че всеки ще си кажа: „А защо тъкмо сега ще раздаваме подаръци на легионерите?“ Както и да е — вдигна рамене той. — Какво друго интересно в Рим?

— Самият аз прокарах закон, според който всеки консул има правото лично да назначава допълнителен брой военни трибуни, когато държавата е изправена пред външна опасност, без да се подлагат имената им на гласуване от народа.

— Отсега предвиждаш какво може да ни се случи в бъдеще! И сигурно си се възползвал веднага от закона си да назначиш нови военни трибуни?

— Точно така. Двадесет и един на брой. Колкото загинаха при Араузио.

— И кои си включил?

— Младия Гай Юлий Цезар.

— А, ето това се казва добра новина! Обикновено да взимаш роднини на служба, се оказва голяма грешка. Спомняш ли си Гай Лузий! Зет ми, мъжът на сестра ми Гратидия?

— Имам някакви бегли спомени. Имаше нещо свързано с Нуманция?

— Същият. Пълна напаст! Но затова пък богат, та се не знае. Както и да е, с Гратидия си родиха едно синче, което им е и единствен наследник и вече е навършило двадесет и пет. Помолиха ме да го взема със себе си да се бием с германите. През целия си живот не съм виждал това момче, но нямаше как, трябваше да се съглася, иначе не знам какво щеше да дойде на главата на брат ми Марк.

— Като седнахме да говорим за безбройните ти роднини, навярно ще ти стане приятно да научиш, че младият Квинт Серторий е у дома си в Нерсия при майка си. Смята, че ще се оправи достатъчно бързо, за да те придружи в Галия.

— Великолепно! Истински късмет, че Кота отиде навреме в Галия, а?

Рутилий Руф изрази съгласието си по не дотам възпитан начин.

— Питаш ли ме, Гай Марий! Един бивш претор и петима педарии да отидат да се разправят с тикви като Цепион? Но аз самият отлично познавам Кота, за разлика от Скавър, Далматик и Прасчо, които тепърва има да разбират. Не се и съмнявам, че каквото е имало за спасяване, Кота го е спасил.

— А какво става с Цепион, след завръщането му в Рим?

— О, главата му все още е над водата, но трябва здраво да се потруди, за да не потъне. Ако така се развиват нещата, някой ден ще се наложи да се бори за всяка глътчица въздух. Почти цялото обществено мнение е насочено срещу него, така че вече дори приятелчетата му от първия ред в Сената не могат да му помогнат.

— Прекрасно! Мен ако питаш, трябва да го затворят в Тулианума и да го оставят да умре от глад — мрачно заяви Марий.

— Но не и преди сам да е насякъл дървата за осемдесет хиляди погребални клади — ухили се Рутилий Руф.

— Ами какво става с марсите? Успокоиха ли се?

— Имаш предвид претенциите им за обезщетения? Естествено Сенатът прехвърли исканията им на съдилищата, но с това определено не спечели приятели на Рим. Началникът на марсийския легион — името му е Квинт Попедий Силон — лично дойде в Рим, за да свидетелства, а познай кой друг се готви да свидетелства заедно с него?

Марий се усмихна.

— Много си прав, че не мога да позная. Кой?

— Не друг, ами собственият ми племенник, младият Марк Ливий Друз! Изглежда, двамата със Силон се срещнали след битката, легионите им се сражавали един до друг. За Цепион беше истински шок да разбере, че тъкмо племенникът му, който му се пада зет, е сложил името си в свидетелските списъци. Представяш ли си, в дело, което е пряко насочено срещу него?

— Остри са му зъбките на момчето — припомни си Марий поведението на адвоката Друз пред съда.

— Много се е променил от Араузио насам — обясни Рутилий Руф. — Бих казал, че е израснал.

— Тогава Рим може само да се надява, че в бъдеще ще има още един способен човек, на когото да разчита.

— Нищо чудно да излезеш прав. Но уви, аз самият откривам видима промяна у кажи-речи всеки оцелял от клането при Араузио — добави с тъга Рутилий Руф. — Още не сме успели да съберем всички онези, които са се спасили с плуване. Съмнявам се някога да успеем.

— Ще ги намеря и ще ги върна — закани се мрачно Марий. — Всички те са пролетарии, което означава, че аз отговарям за тях.

— Това, разбира се, е в полза единствено на Цепион — продължи Рутилий Руф. — Опитва се да прехвърли вината на Гней Малий Максим и на неговата пролетарска измет, както обича да нарича армията му. Нещо, което не се нрави никак на марсите. И са прави — сред тях нямаше нито един пролетарий, нито пък сред самнитите. Пък и племенникът ми Марк Ливий Друз тържествено даде клетва пред народа, че никой за нищо не може да вини войниците. Голям оратор е и знае как да се държи пред публика.

— Как може да критикува Цепион, като му е зет? — полюбопитства Марий. — Мисля, че дори и най-големите му врагове ще се ужасят при подобна нелоялност към членовете на собственото семейство.

— Той не критикува Цепион или поне не го прави директно. Може да се каже, че е доста ловък. В крайна сметка, изобщо не споменава неговото! Просто отхвърля твърдението на Цепион, че сражението било изгубено заради войниците на Гней Малий Максим. Но напоследък ми прави впечатление, че Цепион Младши очевидно избягва някогашния си пръв приятел. То и не бих се разтревожил заради това, ако същият този Цепион не се беше оженил за сестрата на Друз, сиреч за моята племенничка — вайкаше се Рутилий Руф.

— Ето какво се случва, когато всички вие, загубени патриции и нобили, толкова държите да сключвате бракове помежду си и да не допускате страничен човек в рода си — вдигна презрително рамене Марий. — Но стига сме говорили за това! Други новини има ли?

— Само от страна на марсите, или по-скоро от италийските съюзници. Настроенията отново се обръщат срещу нас, Гай Марий. Както знаеш, вече от месеци се опитвам да набера войници. Но италийците напълно отказват да сътрудничат. Когато искам от тях да ни предложат пролетарии, след като твърдят, че вече не им били останали мъже — собственици на необходимата възраст, отговарят ми, че и пролетарии нямали!

— Е, те са все селски хора, нищо чудно — възрази Марий.

— Глупости! Има ги, колкото щеш: изполичари, овчари, сезонни работници, наемни работници — кога една селска община не е била пълна с такива? Но италийците държат да се знае, че сред тях пролетарии няма! „Защо?“ — питам ги аз в писма. „Защото — казват те — онези италийци, които можело да минат за пролетарии, от години вече били просто роби на Рим, допаднали под хомота най-вече за неизплатени дългове.“ О, това вече е прекалено, а най-лошото е, че е истина! — угрижено поклати глава Рутилий Руф. — Вече няма народ в цяла Италия, който да не е написал петиция до Сената, и съдържанието на всичките е едно и също: протестира се не толкова срещу официалната политика на Рим, колкото срещу злоупотребите, извършвани от множество частни римски лица, притежаващи необходимата власт. Марсите, пелигните, пиценците, умбрите, самнитите, апулийците, луканите, етруските, маруцините, вестините… мисля, че списъкът е пълен, Гай Марий!

— Е, поне не може да се каже, че подобно раздвижване ни изненадва — каза Марий. — Надеждата ми е все пак заплахата от страна на германите да спои разединена Италия.

— Не мисля, че ще успее. Всички народи в Италия са единодушни, че Рим умишлено държи дребните и средните им стопани дълго време далеч от дома, така че земите им да останат без надзор, фермите им да се разорят и да им бъдат отнети. Всички онези, които са имали големия късмет да останат живи след няколкото години военна служба в полза на Рим, се връщали у дома си задлъжнели към римските земевладелци или към местни лихвари с римско гражданство. Така според тях Рим бил практически собственик на целия им пролетариат и като роби разорените италийци били пръснати от единия край на Вътрешно море до другия! Според писмата, които чета, Рим проявявал най-голям интерес към робите със знания и способности на земеделци, които се разпращали я в Африка, я в Сардиния, я в Сицилия.

Марий започваше да се чувства на свой ред неловко.

— Нямах представа, че нещата са стигнали чак дотам. Притежавам доста земя в Етрурия, включително много дребни стопанства, конфискувани заради дългове. Но какво мога да направя? Ако аз не ги бяха купил, щяха да ги глътнат Прасчо и брат му Далматик! Наследил съм значителни владения в Етрурия от майка си Фулциния, ето защо и съм съсредоточил поземлената си собственост главно в Етрурия. Тъй или иначе обаче, ето ме и мен един от големите римски земевладелци.

— Обзалагам се, че ако те питам, дори няма да знаеш как са постъпили агентите ти с всички онези хора, чиито земи си отнел — подметна Рутилий Руф.

— Прав си, нямам най-малка представа — изгледа го смутено Марий. — Никога досега не ми е минавало през ума колко много италийци попадат в дългово робство. Все едно заробваме римляни!

— Е, нима не го правим и с римляни, когато не могат да си платят дълговете?

— Но все по-рядко, Публий Рутилий!

— Вярно е.

— Още щом встъпя в длъжност, ще се погрижа да прегледам всички оплаквания от страна на италийците — зарече се Гай Марий, решен да действа.

Цял декември в Италия цареше духът на недоволството, като най-изявено оставаше то сред войнолюбивите племена от централните части на Апенините нагоре по поречията на Тибър и Лирис. Начело на всички стояха марсите и самнитите. Но и в самия Рим назряваше недоволство, макар и насочено към друго — към привилегиите на римските патриции — и предизвикано от други римски нобили.

Новите народни трибуни наистина бяха много активни. Особено се отличаваше Луций Касий Лонгин, който трябваше да измие от името си позора на баща си — един от онези некадърни пълководци, навлекли си гнева на обществото. Именно с цел да докаже, че е различен от него, младият Касий предложи един неочакван законопроект, който трябваше да бъде разискван предварително от плебейското събрание на тъй нареченото концио. Касаеше се за това всички висши римски магистрати, на които плебейското събрание е отнело империума, да бъдат автоматично изключвани от състава на римските сенатори. Това беше истинска война, която младият трибун обявяваше на Цепион, и своего рода възмездие. Защото никой не си правеше илюзии, че бъде ли изправен пред съда по обвинение в държавна измяна, при съществуващите процедури Цепион никога нямаше да бъде осъден. Благодарение на богатствата и личното си влияние той държеше в ръцете си твърде много конници от първата и втората класа, за да не може да разчита на тях, че ще го оправдаят. Но според новия закон това нямаше да попречи на плебейското събрание да му отнеме сенатското място. Колкото и да се съпротивляваха срещу него Метел Нумидик и привържениците му, той беше приет и Луций Касий повече нямаше да се срамува заради баща си.

И тогава изведнъж се разрази нова буря, този път на религиозна основа. Понеже въпросът имаше своята комична страна, просто нямаше как новоизникналият проблем да не прикове цялото обществено внимание върху себе си. Когато Гней Домиций Ахенобарб се спомина на рострата в желанието си да попречи на вписването името на Гай Марий в кандидатските списъци ин абсенция, мястото му в колегията на понтифексите остана свободно. По онова време върховен понтифекс беше застаряващият Луций Цецилий Метел Далматик, а сред останалите жреци в колегията личаха имената на Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, на Публий Лициний Крас, на Сципион Назика.

Нови жреци биваха допускани в колегията само при съгласието на действащите й членове, като беше прието на мястото на плебей да бъде избран друг плебей, на мястото на патриций — друг патриций; гледаше се колегиите на понтифексите и на авгурите да наброяват по равно плебеи и патриции. Според традицията новоизбраният понтифекс трябваше да принадлежи към същата фамилия, към която е принадлежал и покойният, позволяващо всички длъжности на понтифексите и авгурите да се предават от баща на син или от чичо на племенник, или в краен случай — от братовчед на братовчед. Целта беше фамилията да запази своята дигнитас. И естествено се очакваше, че не друг, а Гней Домиций Ахенобарб Младши, който бе най-възрастният мъжки представител на рода си, ще заеме мястото на баща си като понтифекс.

Възникна обаче един проблем и този път проблемът се наричаше Скавър. Когато колегията на понтифексите се събра на заседание да определи кой да бъде новият й член, Скавър обяви на всеослушание, че не е привърженик на идеята покойният Ахенобарб да бъде наследен от сина си. Една от причините да мисли така, която обаче той намери за благоразумно да не обявява, беше, че Гней Домиций Ахенобарб е бил прост, избухлив, невъздържан и най-общо казано неприятен за околните човек, който при това си е създал син лика-прилика. Разбира се, останалите тринадесет понтифекси много добре разбраха каква е истинската причина Скавър да е против младежа и щяха да намерят оправдание да го подкрепят. По принцип трудно щеше да се намери римски патриций или нобил, който да се оплаква от характера на събратята си; точно обратното — винаги би се старал да ги защити пред околните. Но жреческата колегия се отличаваше с това, че членовете й бяха все хора, близки един на друг, пък и им се налагаше да провеждат събранията си в крайно ограниченото пространство на Регията, малката служебна сграда на върховния понтифекс. А младият Ахенобарб беше само на тридесет и три години. За хора като Скавър, задължени да търпят баща му в продължение на десетилетия, самата мисъл, че на негово място ще застане недораслият му син, беше направо противна. Скавър цитира в полза на анти-Ахенобарбовата си кауза два особено силни аргумента.

Първият беше, че след като цензорът Марк Ливий Друз се беше споминал тъй неочаквано, неговото място на понтифекс не бе наследено от сина му, който по онова време беше само на деветнайсет. Тогава бяха решили, че все пак младежът е твърде млад, за да бъде включен в състава на жреческата колегия. Втората причина беше от психологическо естество. След завръщането си от Араузио младият Марк Ливий Друз внезапно изяви склонност да изостави едва ли не вродения си консерватизъм. Скавър бил на мнение, че ако му се даде жреческо място, което тъй и тъй трябвало да наследи от баща си, това щяло да му позволи да се върне към традициите на предците си. Баща му се славеше като един от най-заклетите врагове на Гай Гракх, а изведнъж се оказваше, че синът държи речи на Форум Романум съвсем в духа на реформатора Гракх! Вярно, че за Скавър съществуваха „смекчаващи вината обстоятелства“ и сред тях на първо място споменът от Араузио, но в такъв случай какъв по-удобен начин младият Друз да бъде спечелен обратно за бащината си кауза от този да му се предложи място на понтифекс.

Тринадесетината останали понтифекси, включително Далматик Понтифекс Максимус, решиха, че предложението на Скавър е идеалният начин проблемът с Ахенобарбите да бъде разрешен веднъж завинаги, особено след като малко преди смъртта си старият Ахенобарб вече бе осигурил на по-малкия си син Луций място сред авгурите. Следователно семейството му не можеше да се оплаква, че им е била напълно отнета свещенослужителската власт.

Но когато Гней Домиций Ахенобарб Младши научи, че очакваното му избиране за понтифекс се проваля заради Марк Ливий Друз, той не остана доволен. Напротив, почувства се смъртно обиден. Още на следващото заседание на Сената обяви, че възнамерява да даде Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус под съд по обвинение в светотатство. Повод за това беше неправомерното осиновяване на патрицианско дете от плебей, което по принцип беше сложна работа и за което се изискваше съгласието както на колегията на понтифексите, така и на ликторите на тридесетте курии. Младият Ахенобарб твърдеше, че Скавър не е изпълнил всички необходими условия. Понеже добре се знаеше каква е истинската причина Ахенобарб да проявява тъй неочаквано своя религиозен пуризъм, никой в Сената не обърна сериозно внимание на заканите му. Още по-малко Скавър, който стана от мястото си, изгледа презрително червендалестия Ахенобарб и заяви:

— Ти ли точно, Гней Домиций, дето дори не си понтифекс, ще обвиняваш мен, Марк Емилий, понтифекс и принцепс сенатус в светотатство? — прозвуча леденият му глас. — Я иди да се забавляваш с новите играчки пред плебейското събрание, пък като пораснеш, върни се!

И с това наглед цялата дандания приключи. Ахенобарб изхвърча от сградата на Сената, съпроводен от смехове и подигравки. „Не се е научил да губи!“ — мълвяха сенаторите.

Но Ахенобарб не се призна за победен. Скавър го бе посъветвал да се забавлява с новите играчки пред плебейското събрание и той тъкмо това стори. Само след два дни представи свой проектозакон, който беше обсъден, гласуван и приет още преди края на годината. Според лекс Домиция де сацердоциис в бъдеще новите членове на колегиите на понтифексите и авгурите нямало да се избират от останалите членове, ами на специално насрочено заседание на трибутните комиции, пред които всеки би имал право да се кандидатира.

— Глупаво — беше всичко, което Метел Далматик Понтифекс Максимус намери да каже на Скавър по въпроса. — Получи се много глупаво!

Но Скавър гледаше на въпроса откъм веселата му страна.

— Е, Луций Цецилий, трябва да признаеш, че момчето добре подреди нас, дъртите понтифекси! — бършеше той с ръка сълзи от смях. — Признавам, че ми се издигна в очите.

— Но само някой от нас да се помине и ето ти го Ахенобарб кандидат за понтифекс — мрачно предрече Далматик Понтифекс Максимус.

— Че защо не? В крайна сметка, заслужил си го е! — възкликна Скавър.

— Ами ако взема, че умра най-напред аз? Той върховен понтифекс ли ще стане?

— Ще бъде заслужено наказание за нас — сякаш ни най-малко не се разкайваше за думите си Скавър.

— Чувам, че сега се е захванал да съди Марк Юний Силан — подметна Метел Нумидик.

— Точно така. За незаконно започване на военни действия срещу германите на територията на Трансалпийска Галия — обясни Далматик Понтифекс Максимус.

— Навярно за да го изправи на съд пред плебейското събрание. Реши ли да го обвини в държавна измяна, ще си има работа с центуриатните комиции — подсвирна Скавър. — Бива си го момчето! Започвам да се питам не сбъркахме ли, дето просто не го избрахме на мястото на баща му.

— О, я стига глупости! — нервно му възрази Метел Нумидик. — Имам чувството, че се радваш на позорния ни провал.

— Че защо не? — престори се на изненадан Скавър. — Това е Рим, назначени отци! Рим, такъв какъвто трябва да бъде! Всички знатни римляни са се впуснали в състезанието за властта!

— Глупости, пълни глупости! — побеснял извика Метел Нумидик, който още не можеше да се примири с мисълта, че Гай Марий ще бъде за втори път консул. — Рим, такъв какъвто го знаехме, загива! Избират се хора за консули за втори пореден път, без дори да благоволят да се явят в Рим… Пролетарии пълнят легионите… Понтифекси и авгури се избират от народа… Решенията на Сената кой какво ще управлява се отхвърлят от плебейското събрание… Държавата ще плаща баснословни суми за поддържането на армията… Разни нови хора и провинциалисти ще се разпореждат като господари… Пфу!

7

Година седма (104 г. пр.Хр.)

В консулството на Гай Марий (II) и Гай Флавий Фимбрия

Година осма (103 г. пр.Хр.)

В консулството на Гай Марий (III) и Луций Аврелий Орест

Година девета (102 г. пр.Хр.)

В консулството на Гай Марий (IV) и Квинт Лутаций Катул Цезар

На Сула се падна задачата да организира триумфалното шествие на Марий. Той следваше стриктно получените нареждания въпреки вътрешното си недоволство, което се дължеше не на друго, а именно на въпросните нареждания.

— Искам триумфът да бъде подготвен и проведен бързо и без излишни усложнения — беше заръчал Марий още в Путеоли, когато двамата стъпиха на италийския бряг. — До шестия час най-късно шествието трябва да се е качило на Капитолия, за да се съчетае церемонията с тази по встъпването в длъжност на консулите и с първото годишно заседание на Сената. Но самото шествие не бива да те тревожи излишно, защото това, с което искам да се запомни този ден, е пирът след заседанието. В крайна сметка, налага ми се да устроя два пира едновременно: единият — като триумфиращ пълководец, другият — като новоизбран първи консул. Така че, Луций Корнелий, искам всичко, свързано с пиршеството, да е готово до последната подробност! Никакви твърдо сварени яйца и вмирисани сирена, разбираш ли ме? Храната да е прясна и възможно най-скъпа, танцьорите, певците и музикантите да са най-добрите и най-известните в Рим, чиниите да са златни, а ложетата — тапицирани в пурпур.

Докато слушаше всичко това, на Сула му се свиваше сърцето. Марий щеше да си остане завинаги един селянин с аспирации към властта; да се претупат шествието и церемонията по встъпването в длъжност, а след това да се дават богоугодни пиршества, беше проява на изключително лош вкус. Особено с такава евтина показност със златото и пурпура!

Тъй или иначе, нямаше да се нарича Сула, ако не изпълнеше дословно дадените му нареждания. На бърза ръка намери нужните глинени делви, измазани отвътре с восък, за да не пропускат вода, и ги прати до Бая за стриди, до Кампания за раци, до залива Кратер за скариди, докато цял керван каруци, снабдени със същите съоръжения, се запъти нагоре по течението на Тибър, за да търси змиорки и щуки; изкусни рибари застанаха пред отходните тръби на римската канализация, за да ловят костури — гиганти, а доставчиците се завтекоха да носят на готвачите стада и ята от специално угоявани с тестени сладки животни — от петли и патици, прасета и ярета до фазани и малки сърнички — с нареждането да ги опекат добре и да ги натъпчат с всевъзможни пълнежи; без да забравяме внушителното количество гигантски охлюви, които Марий и Сула бяха донесли от Африка — един вид почит от страна на Публий Вагиений, който се надяваше да научи за реакцията на римските сладокусници.

По този начин Мариевият триумф държеше постоянно под творческо напрежение Сула, който се утешаваше с мисълта, че когато дойде ред за неговия триумф, ще се погрижи шествието да се проточи толкова дълго, че да са му нужни три дни да мине от единия до другия край на определения още в дълбока древност маршрут — досущ както беше направил Емилий Павел. Защото беше проява на истински аристократизъм както да придадеш блясък на парада си, така и да му отделиш по-дълго време, за да могат колкото се може повече римляни да станат свидетели на триумфа ти. Докато обратно — да похарчиш луди пари и да прекараш целия си ден в храма на Юпитер Оптимус Максимус, за да ядеш и пиеш, това си беше чиста проба селящина, отчаян опит на едно парвеню да спечели благоразположението на видните римски граждани.

Все пак Сула успя да превърне самото шествие в запомнящо се зрелище. Имаше с какво да представи на зрителя всяко едно от паметните сражения в Африка — като се започне с гигантските охлюви от Мулухат и се свърши със самата Марта Сирийката. Пророчицата се беше излегнала върху кушетка, тапицирана в пурпур, която беше покачена на огромна платформа, имитираща тронната зала на княз Гауда в Картаген. До нея седеше актьор, изобразяващ Гай Марий, и друг, играещ възможно най-достоверно ролята на Гауда. По нареждане на Сула върху покрива на голяма покрита каруца, покрита с орнаменти и украшения, бяха подредени всички бойни отличия на Марий. Нататък се тътрузеха колите с плячката, след тях — колите с пленените от врага доспехи, колите с всичко онова, отнето от неприятеля, което си струваше да се покаже на римския гражданин. Купищата предмети обаче бяха подредени толкова майсторски, че зрителите можеха отдалеч да ги различават и да се възхищават на всеки един поотделно. Още по-назад бяха теглени затворени в клетки лъвове и чудати маймуни, а подире им гордо пристъпваха две дузини африкански слонове. И шестте легиона от африканската армия се бяха строили, за да участват в шествието, но им бяха отнети копията, мечовете и ножовете — вместо тях всеки един легионер държеше дървена тояга, окичена с лавров венец.

— Да си вдигате високо краката като, марширувате, куни такива! — крещеше Марий на войниците си, докато участниците в шествието се събираха на изпотъпканите ливади, известни като Вила Публика. — Аз самият трябва в шестия час да съм на Капитолия и няма да ви наблюдавам. Но и боговете няма да ви помогнат, ако ме изложите, чувате ли ме, фелатори недни?

Войниците обожаваха началникът им да ги нарича с обидни имена. Но всъщност, мислеше си Сула, както и да се обърнеше към тях, Марий щеше да си остане техният любимец.

В шествието участваше и Югурта, облечен в царската си пурпурна роба. За последен път беше завързал около главата си бялата лента с пискюлите, тъй наречената диадема, която беше знак за царското му достойнство. От горе до долу го бяха покрили със злато, което искреше под ослепителните лъчи на зимното слънце. До Югурта вървяха и двамината му синове, също като него облечени в пурпур.

Когато Марий върна Югурта в Рим, противникът му не можеше да повярва — толкова беше убеден, че заедно с Бомилкар са се разделили веднъж завинаги с големия град. Че никога повече той, Югурта, няма да крачи между тези покрити с теракота къщи и изрисувани колони, между боядисаните в ярки цветове стени и статуите, които сякаш дебнеха отвсякъде и с жизнеността си създаваха впечатление, че само след миг ще заразмахват меча си, ще държат речи, ще препускат из града или ще оплакват нещастията си. В Рим нищо не приличаше на измазаните в бяло градове на Африка — тукашните жители вече бяха отвикнали да гледат цвета на кирпича, но вместо просто да варосат стените на домовете си, боядисваха ги във всевъзможни цветове. Хълмовете и скалите, отворените пространства, потънали в зеленина, заострените върхове на кипарисите и чадърите на боровете, храмовете, извисяващи се от издигнатите си площадки, неизбежните изображения на крилатата богиня Виктория, качила се на шеметно препускащата си квадрига, които те наблюдаваха кажи-речи от всеки фронтон, лека-полека заличаващият се белег от големия пожар във Виминал и горния Есквилин, това беше той — Рим, градът за продан. И каква трагедия, че Югурта все пак не бе успял да намери достатъчно пари, за да го купи! Колко различно биха изглеждали нещата, ако му се беше удало!

Квинт Цецилий Метел Нумидик го беше приел у дома си като скъп гост, комуто все пак не е разрешено да напуска временното си жилище. Бяха вкарали Югурта в къщата на патриция по тъмно и вече от няколко месеца го държаха напълно откъснат от света; не му позволяваха дори да се покаже на лоджията, която гледаше точно срещу Форум Романум и Капитолия. На пленения цар не му оставаше друго, освен да крачи напред-назад из затворения перистил като лъв в клетка — какъвто всъщност и се чувстваше. Гордостта не му позволяваше да затлъстее от бездействие: всеки ден тичаше на място, правеше гимнастически упражнения, боксираше се с въображаеми противници, набираше се на някои от по-здравите клони в градината. Искаше, когато най-после дойде време за триумфа на Гай Марий, да си спечели възхищението на тези най-обикновени римляни; да знаят, че са имали срещу себе си достоен противник, не просто някой слабохарактерен ориенталец.

С Метел Нумидик Югурта се държеше извънредно хладно, понеже най-малко му се искаше в такъв момент да сводничи в полза на един римлянин за сметка на друг — нещо, което силно разочарова домакина му, който се надяваше от устата на пленника да изкопчи някакви свидетелства, че Марий е превишавал пълномощията си на проконсул. Това, че Нумидик си остана с празни ръце, в крайна сметка беше и последната радост, която Югурта можеше да си позволи. Добре знаеше кой единствен сред римляните би могъл да се изправи срещу него и ако не друго, беше спокоен, че го е победил силен човек. Никой не отричаше на Нумидик, че произхожда от голям род и че е имал случай да докаже своята неподкупност, но като човек и като войник той не можеше дори да целува обувките на Гай Марий. Разбира се, в сравнение с патриций от ранга на Метел Нумидик, Гай Марий си оставаше едва ли не едно плебейско копеле, а в очите на Югурта, който цял живот беше преследван от извънбрачната връзка на родителите си, това беше още една причина да изпитва дружески чувства към другаря си от под стените на Нуманция.

В деня, преди Гай Марий да влезе в Рим като триумфиращ пълководец и като бъдещ консул, Метел Нумидик и започналият му да заеква син дадоха официална вечеря в чест на Югурта и двамата му синове. На вечерята присъстваше и Публий Рутилий Руф, за когото Югурта лично бе помолил да бъде поканен. От всички онези, които навремето се бяха сражавали под командването на Сципион Емилиян при Нуманция, само Гай Марий отсъстваше.

Вечерта мина много странно. Метел Нумидик беше прахосал сумата средства, за да удостои гостите си с подобаващи за техните особи ястия. Оправдаваше прахосничеството си с това, че нямал намерение нито за миг да се задържи на пиршеството, което Гай Марий щял да даде на другия ден в храма на Юпитер Оптимус Максимус, щом като се разпусне първото заседание на Сената.

— В целия град почти не са останали раци, стриди или охлюви, за да добавя нещо по-специално към менюто — тюхкаше се Нумидик, докато сътрапезниците се излягаха около масите. — Марий е изкупил всичко от пазара.

— Да не би и за това да е виновен Марий? — попита Югурта, като видя, че Рутилий Руф внимава да не изпусне вместо него някоя по-язвителна бележка.

— Гай Марий е виновен за абсолютно всичко — държеше на своето Нумидик.

— На твое място не бих говорил такива неща. В крайна сметка, Квинт Цецилий, нищо не ви пречеше на вас, патрициите, да издигнете някого от неговия мащаб измежду вас самите. Само че просто не намерихте кого. Рим създаде Гай Марий. Нямам предвид самия град, нито римския народ, а Рома, безсмъртната богиня, гения на вашия град, неговата движеща сила. Изведнъж ви трябва силен и могъщ човек. Благодарение на Рома човекът е намерен — рече Югурта Нумидиеца.

— Сред нас има и такива, които хем произхождат от висшите съсловия, хем са не по-малко способни от Гай Марий — тросна се Нумидик. — Всъщност аз съм един от тях и трябваше да го докажа. Но Гай Марий ми открадна империума, а утре ще отнесе и лаврите, които се падаха на мен.

По лицето на Югурта се изписа недоумение, затова Цецилий Метел добави кисело:

— Ето например, да не би Гай Марий да те залови теб в плен, царю? Онзи, който успя да извърши това, беше именно човек от благородно потекло, чиито предци имат с какво да се похвалят — Луций Корнелий Сула. Спокойно може да се твърди, че не Гай Марий, а Луций Корнелий Сула завърши войната — пое си дълбоко въздух Нумидик; не му беше никак лесно да лиши самия себе си от славата на победителя, но в името на патрицианската чест, а и на здравия разум реши, че ще е по-добре, ако обяви за герой Сула. — В действителност Луций Корнелий притежава всички добри качества на Гай Марий, но заедно с това и типичните черти за един достоен римлянин.

— Не съм съгласен! — скастри го леко презрително Югурта, който усещаше, че през цялото време Рутилий Руф не сваля поглед от него. — Този човек е като леопард — целият на петна, тук тъмни, там светли. Докато Гай Марий е праволинеен, ако разбираш какво искам да кажа.

— Изобщо не те разбирам — отвърна му сухо Нумидик.

— Затова пък на мен ми е ясно — усмихна се доволно Рутилий Руф.

Югурта му върна усмивката. В погледа му се четяха същите онези приятелски чувства, с които двамата младежи се бяха обвързали навремето при Нуманция.

— Гай Марий не е като другите — обясни той. — Представлява сочен и съблазнителен плод, който обаче е израснал на най-обикновено дърво, останало вън от овощната градина. Хора като него, скъпи ми Квинт Цецилий, не могат да бъдат спрени или подлъгани в друга посока. Те притежават волята, смелостта и остротата на ума — не само това, но и онази невидима нишка безсмъртие, която другите не познават, — за да превъзмогнат всяко препятствие, което им се изпречи на пътя. Боговете обичат този тип хора! Затова и Фортуна щедро ги обсипва със своите скъпоценни дарове. Затова и Гай Марий върви смело напред, а дори там, където трябва да забави крачка или да се приведе, той продължава с гордо вдигната глава.

— Колко си прав! — не можа да се въздържи да възкликне Рутилий Руф.

— Лу-Лу-Луций Кор-Кор-Корнелий е мно-мно-много ппо-ппо-добър — гневно се обади Прасчо Метел Младши.

— Не е така! — поклати глава Югурта, за да наблегне на думите си. — Нашият приятел Луций Корнелий притежава ума… смелостта… и може би волята… но не мисля, че в него има тази нишка безсмъртие, за която ви говоря. За него и калната пътека е за предпочитане, стига да го отведе по-скоро до целта. Бойните слонове не са за хора, свикнали да яздят мулета. Вярно, смел е като бик! В сражение винаги излиза пръв срещу врага; никой по-добре от него не вижда къде трябва да се помогне на отстъпващите, къде да се пробие, къде да се заобиколи неприятелят в гръб. Но Луций Корнелий не е способен да чуе гласа на Марс. Докато Гай Марий постоянно разговаря с него. Между другото, предполагам, че „Марий“ е някое латинско изопачаване на „Марс“? Може би значи „син на Марс“? Не знаете? Или просто не ти се иска да узнаеш, Квинт Цецилий? Жалко. Латинският е велик език! Може да звучи сухо и насечено, но притежава такива неизброими нюанси!

— Разкажи ми нещо повече за Луций Корнелий — помоли го Рутилий Руф, докато си подбираше някое по-прясно хлебче и яйце, по възможност кокоше.

Югурта се беше нахвърлил хищно върху охлювите, тъй като откакто беше в плен, не бе имал възможност да вкуси подобен деликатес.

— Какво има за разказване? Той е просто продукт на своята класа. Всичко, с което се захване, му иде отръки. Толкова лесно се справя във всяка ситуация, че от десет души девет никога не биха разбрали дали е естествен в поведението си, или играе роля. Но за времето, докато бях с него, нито за миг не ми се удаде възможност да открия що за риба е този човек и в какви води е свикнал да плува. О, не ще и съмнение, че за в бъдеще ще печели не една и две войни, че ще се покаже прекрасен управник, но вътре в себе си като че ли ще остане завинаги чужд на тези неща. — По брадата на почетния гост се стичаше чеснов сос, така че той за миг престана да говори и повика един от прислужниците да избърше внимателно цялото му лице. След това царствено се оригна и продължи: — Винаги ще избере бързината, защото при цялата си способност не е бил дарен с онази нишка безсмъртие, която помага на човек да бъде търпелив. Ако пред Луций Корнелий се представят две алтернативи, той винаги ще се хване за онази, която смята, че ще го отведе по-бързо до целта. Не е толкова усърден в подробностите, колкото Гай Марий, или просто не притежава неговия широк мироглед.

— От-т-къде зн-знаеш т-толкова много за Лу-Лу-Луций К-К-Корнелий? — попита Метел син.

— Наложи ни се веднъж да яздим заедно — замисли се Югурта и зачовърка зъбите си с клечка. — А след това пътувахме на един кораб от Икозиум до Утика. Имахме достатъчно време да се поопознаем.

Последните думи бяха произнесени с такъв тон, че останалите не разбраха точно какъв смисъл влагаше в тях. Но никой не посмя да задава въпроси.

Салатите бяха отнесени, дойде редът на месата и Метел Нумидик и гостите му се нахвърлиха лакомо върху ястията. Единствено двамата млади африкански князе, Ямпсас и Оксинтас, нямаха апетит.

— Искат да умрат заедно с мен — прошепна Югурта на Рутилий Руф.

— При нас това би било недопустимо — поклати глава Рутилий Руф.

— И аз така им казвам.

— Знаят ли къде им е отредено да живеят?

— Оксинтас ще бъде в град Венузия, който нищо не ми говори, както и Аскулум Пицентум, където трябва да отиде Ямпсас.

— Венузия се намира на юг от Кампания, по пътя за Брундизиум, докато Аскулум Пицентум е североизточно от Рим, отвъд Апенините. Ще се чувстват достатъчно удобно.

— Колко време ще ги задържите? — загрижи се Югурта.

Рутилий Руф се замисли, после вдигна рамене.

— Трудно е да се каже. Няколко години най-вероятно. Докато местните управници пратят до Сената нужните доклади, че и двамата вече достатъчно добре са усвоили римските правила на поведение, че са се привързали към римската идея и могат да бъдат върнати в родината им, без това да представлява опасност за Рим.

— Значи ще си останат в изгнание цял живот — рече с тъга Югурта. — Защо наистина не ги оставите да умрат с мен, Публий Рутилий!

— Не, Югурта, не бива да говориш така. Кой ще знае какво им крие бъдещето?

— Прав си.

После бяха поднесени още меса и салати, а най-накрая сладки, сирена, малко пресни плодове, колкото можеха да се предложат по това време на годината, и много сушени плодове. Само Ямпсас и Оксинтас не се оказаха достатъчно възпитани да отдадат заслуженото на предлаганите им изкушения.

— Кажи ми, Квинт Цецилий — обърна се Югурта към Метел Нумидик, след като и последните чинии бяха прибрани от масите и робите донесоха от най-доброто вино от избата на домакина, — какво ще правите, ако някой ден се появи нов Гай Марий, сиреч друг човек с неговите способности, с неговата енергия и поглед в бъдещето, без да забравяме за нишката безсмъртие в съзнанието му, но роден римски патриций?

Нумидик примигна недоумяващо.

— Не разбирам за какво намекваш, царю. Гай Марий си е Гай Марий.

— Но не е задължително да се окаже единствен по рода си — настояваше Югурта. — Какво ще правите, ако новият Гай Марий се окаже с патрицианско потекло?

— Просто не би могъл — твърдеше Нумидик.

— Глупости, разбира се, че би могъл — отпи от превъзходното киантско вино Югурта.

— Мисля, че Квинт Цецилий смята Гай Марий изключително за продукт на своята класа — намеси се любезно Рутилий Руф.

— Един Гай Марий може да израсне, в каквато и да е класа или среда — не се съгласи Югурта.

Но всички римляни в стаята едновременно поклатиха глави в знак на несъгласие.

— Не — възрази Рутилий Руф от името на цялата група. — Това, което казваш, може да важи за Нумидия или за която и да е друга страна по света, но не и за Рим! Никой патриций дори не би помислил да действа като Гай Марий.

И това сложи точка на дискусията. Още няколко чаши вино и всички станаха от местата си. Публий Рутилий Руф се върна у дома си, а живеещите при Метел Нумидик се запътиха към своите легла. Сити и доволни от порядъчното похапване и пийване, а и от интересните разговори, Югурта и Нумидик потънаха в дълбок, спокоен сън.

Когато два часа преди зазоряване Югурта беше събуден от роба, назначен да му бъде личен прислужник, той се чувстваше в прекрасна форма — отпочинал и пращящ от сили. Позволиха му да вземе гореща баня, сетне се зае с усърдие с тоалета си; с помощта на нагорещена маша косата му беше навита на дълги къдрици, подобни на наденички, както беше накъдрена и грижливо подрязваната му брада, завързана на снопчета със златни и сребърни нишки. Иначе бузите и врата бяха внимателно обръснати. Напарфюмиран с най-скъпи помади, сложил си диадемата и всичките си скъпоценности (които вече бяха минали през ръцете на чиновниците от хазната, защото в деня след триумфа щяха да бъдат добавени към плячката, извадена за подялба на Марсово поле), в мига, в който се показа от покоите си, цар Югурта въплъщаваше самата идея за елинистичния владетел, чиято царственост лъха отвсякъде, от главата до петите.

— Днес — обърна се той към синовете си, докато се возеха на носилките си към Марсово поле — за пръв път в живота си ще видя Рим с очите си.

Тримата бяха посрещнати лично от Сула, който се луташе из наглед пълен безпорядък от човешки силуети на фона на светлините на факлите. Но вече по билото на Есквилина се показваше червеникавата линия на зората и Югурта си каза, че най-вероятно врявата около него се дължи на огромния брой хора, скупчени на едно място, а не на пропуски в организацията.

Бяха му сложили окови, но те си оставаха просто част от зрелището: дори да избягаше, къде можеше да се скрие в Италия един пунически цар?

— Вчера те обсъждахме — опита се да захване някаква тема за разговор със Сула Югурта.

— О, така ли? — учуди се той, сложил си блестяща сребърна броня и пола от птериги. Беше си вързал сребърни набедреници, на раменете си носеше аленочервено военно наметало, а главата му се криеше под сребърен атически шлем, окичен с пухкаво червено перо. В очите на Югурта, който допреди го беше виждал само със сламена шапка, Сула се беше превърнал сякаш в непознат. Зад квестора постоянно се щураше някакъв роб, който носеше на специално сглобена рамка всичките бойни отличия на господаря си, които вече вдъхваха респект у зрителя.

— Да — кимна Югурта, който наистина изгаряше от желание да се поразбъбри с някого. — Водеше се спор кой в действителност е спечелил войната срещу мен: Гай Марий или ти.

Белезникавите очи на Сула се спряха върху лицето на Югурта.

— Интересен спор, царю. Ти самият на кое мнение беше?

— На правилното. Казах им, че Гай Марий е спечелил войната. Той взимаше основните решения, той знаеше кой за какво да използва, включително и теб. В крайна сметка негова е била заповедта да се срещнеш с тъста ми Бокх — усмихна се Югурта. — Тъй или иначе, в спора единствено старият ми приятел Рутилий Руф взе моята страна. И Квинт Цецилий, и синът му поддържаха тезата, че войната е била спечелена от теб, защото си ме заловил в плен.

— Наистина си взел правилната страна — съгласи се Сула.

— Винаги е относително коя е правилната страна в един спор.

— Не, не и в този случай — кимна Сула по посока на Мариевите войници, стълпени наблизо. — Никога не бих могъл да се оправям с тях. Разбираш ли, просто ние сме замесени от различно тесто.

— Значи си се научил да го криеш — рече Югурта.

— О, не, повярвай ми, те никога няма да сбъркат що за човек съм аз. Марий спечели войната, защото ги имаше изцяло на свое разположение. Това, което направих, можеше да бъде дело на всеки друг легат от щаба му — пое си той дълбоко въздух при тези думи. — Предполагам, че вечерта ти е минала приятно, царю?

— Повече от приятно! — разтърси веригите си той, но за негова радост оказа се, че са достатъчно леки, за да не му пречат в движенията. — Квинт Цецилий и заекващият му син ми бяха устроили истинско царско пиршество. Ако попитате някой нумидиец какво би искал да хапне вечерта, преди да бъде убит, той винаги би ви отговорил: охлюви. А снощи ядох тъкмо охлюви.

— Значи си добре заситен, царю.

Югурта се ухили широко.

— Така си е! Най-добрият начин да се оставиш на удушвача, бих казал.

— Само че в случая никой не те пита какво ти би казал — сряза го Сула, чиито зъби изглеждаха почти черни в сравнение с бледия тен на лицето му.

Югурта мигом помръкна.

— Какво имаш предвид?

— Аз съм този, който отговаря за провеждането на триумфалното шествие, царю Югурта. Което означава, че аз ще се разпореждам и с твоята смърт. Вярно е, че ако следваме традицията, би трябвало да те удушим с въже. Но това не е правило, така че има и друга възможност. А именно да те хвърлим в дупката на Тулианум, където да те оставим да пукнеш от глад — усмивката му ставаше все по-широка и по-широка. — След подобно царско пиршество — и особено след като си се опитал да всееш неразбирателство между мен и моя пряк началник — мисля, че ще бъде жалко, ако не те оставим да смелиш на спокойствие изядените охлюви. Така че, царю, за теб няма да има въже като за другите! Ще си умреш бавно-бавно.

За щастие синовете на Югурта бяха далеч, за да чуят разговора му със Сула. Царят изпрати с поглед квестора, който му махна вместо сбогом и отиде до момчетата да им провери веригите. Югурта се огледа наоколо, за да се наслади на суматохата, която го обграждаше. Цели тълпи от роби притичваха насам-натам, за да носят лавровите венци, с които трябваше да се окичи всеки един легионер; встрани музикантите настройваха роговете си и причудливите тръби във формата на конски глави, които навремето Ахенобарб беше донесъл като плячка от Дългокоса Галия; близо до музикантите се бяха събрали танцьорите, които в последния момент се изпитваха дали са заучили добре този или онзи номер; конете потропваха с копита и пръхтяха неспокойно, изнервени от стоенето на едно място; освен тях на Марсово поле бяха доведени още десетки волове с позлатени рога и окичени с цветя вратове, впрегнати в многобройните товарни коли за плячката; отнякъде се показа магаре, носещо вода, на което бяха сложили вместо лавров венец сламена шапка, пробита на две места, за да се покажат свободно ушите; някаква дърта и беззъба вещица с гърди, плоски като спукани мехове, облечена от главата до петите в злато и пурпур, беше качена на огромна платформа, където я чакаше специално ложе, тапицирано също в пурпур, сякаш беше най-известната куртизанка на света; и ето, че дъртата вещица впиваше поглед в лицето на Югурта, сякаш аха-аха ще се превърне в Цербер, само да й изникнеха три глави вместо една…

Щом най-сетне шествието потегли, всички изведнъж се разбързаха. Обикновено най-отпред вървяха сенаторите, както и всички магистрати без консулите, зад тях — някои от музикантите, сетне — танцьорите и смешниците, имитиращи известни персонажи от обществения живот; след клоунадата идваше ред на каруците с плячката и платформите, на които се разиграваха пред зрителите паметни сцени, нататък следваха отново музиканти, танцьори и смешници, придружени от жреците и жертвените животни, античната колесница, в която се возеше самият триумфиращ пълководец, и най-накрая — победоносните легиони. Но Гай Марий беше внесъл сериозна промяна в реда на минаващите, като сам бе застанал заедно с жертвените животни пред музикантите, танцьорите и колите с плячката, за да може да стигне по-скоро Капитолия, да извърши своето жертвоприношение и моментално да встъпи в длъжност. След това щеше да свика първото годишно заседание на Сената и да председателства на пиршеството, което щеше да даде в храма на Юпитер Оптимус Максимус.

За свое учудване Югурта установи, че първата му и последна разходка по улиците на Рим му доставя истинско удоволствие. Какво го вълнуваше начинът, по който щеше да умре? Човек тъй и тъй трябва някой ден да се прости с живота, а той поне от нищо не можеше да се оплаче от своя, дори и да го завършваше победен. Беше ги накарал здраво да се изпотят римляните, за да си спечелят парите му. Покойният му брат Бомилкар… Минаваше му през ума, че и той беше умрял в тъмница. Може би братоубийството не се беше понравило на боговете, независимо от причините, които бяха подтикнали Югурта към него. Пък и само боговете можеха да кажат колко точно от своите най-близки роднини нумидийският цар беше погубил или беше накарал да погубят. Дали това, че сам гледаше да не мърси ръцете си, беше основание да не се чувства виновен?

О, колко високи бяха тези къщи с апартаменти! Шествието рязко зави по Викус Тускус във Велабрум, една от частите на града, най-гъсто застроени с инсули, които сякаш се привеждаха над тесните алеи и още малко да се срещнат над главите на минувачите. От всеки прозорец надничаше нечие лице, а по всички лица беше изписана все същата радост и веселие при вида на празничния парад. За Югурта беше голяма изненада да открие, че римляните поздравяват не само победителите, но и самия него, изпращаха го по пътя към смъртта с думи за кураж и най-искрени благопожелания.

По-нататък шествието мина покрай пазара за месо, тъй наречения Форум Боариум, където голата статуя на Херкулес Триумфалис беше украсена специално за триумфа на пълководеца — победител: бяха й навлекли огромна пурпурно — златна тога пикта, под нея пурпурната туника палмата със задължителните палмови листа, избродирани по ръба й; в едната си ръка Херкулес държеше лаврова клонка, в другата — скиптър от слонова кост с орел в горния си край, а лицето му беше боядисано в яркочервено с миним. Явно, че в ден като този римляните нямаше как да си купят месо, защото пред изящните храмови постройки около площада нямаше нито една сергия. Ето там! Това е храмът на Церера, който се смяташе за най-красивата сграда в цял Рим; и няма как другояче да бъде от римска гледна точка, след като цялата му фасада беше боядисана в ярки червени, сини, зелени и жълти цветове, а подиумът му се издигаше не по-ниско от този на всеки друг римски храм. Югурта знаеше, че това е своего рода главна квартира на плебейското съсловие, където се пазят протоколите от заседанията на плебейското събрание и изпълняват своите задължения плебейските едили.

Парадът се насочваше право към вътрешността на Големия цирк, постройка, с размерите, на която Югурта не бе виждал никъде другаде; трибуните следваха по дължина целия Палатин и можеха да поберат около сто и петдесет хиляди души. Всеки един от редовете дървени пейки беше зает до последно от радостни зяпачи, които идваха да поздравят Гай Марий за триумфа му. Понеже самият Югурта вървеше само на няколко метра пред Марий, той ясно чуваше, че където и да минат, радостните възгласи преминаваха едва ли не в коленопреклонни хвалебствия. Никой не обръщаше внимание на забързаната крачка на маршируващите, тъй като Марий предвидливо бе пратил свои агенти сред тълпите да разпространяват мълвата, че ако бърза толкова много, прави го в името на римските интереси; искал, колкото се може по-бързо, да тръгне на поход към Трансалпийска Галия, за да срази германите.

Далеч над множеството в цирка, по билото на Палатина, зрителите също не бяха малко. Застанали под сенките на големите дървета или на богаташките си домове, множество римляни, предимно жени, деца и роби — прислужници, както бяха казали на Югурта, се чувстваха в безопасност от пъплещите из тълпата джебчии. Шествието излезе от Големия цирк и пое по Вия Триумфалис, който заобикаляше Палатина от далечната му страна. Отляво се падаха скалите и парковете на хълма, а отдясно — накачулени в подножието на Целийския хълм, се издигаше още цял квартал от многоетажни сгради. Насреща се показваше Палус Церолия — блатото в подножието на Карина и Фагутал, — а след него маршрутът извиваше за последно във Велия и по надолнището и изтърканите през вековете павета на осветения още в древността Вия Сакра шествието излизаше на Форум Романум.

Най-после Югурта щеше да види какво представлява центърът на света, новият център, който беше изместил някогашния — атинския Акропол. Но този път царят бе изключително разочарован. Повечето постройки около площада бяха схлупени и стари колкото света, освен това не бяха подредени според никаква логика, понеже повечето гледаха на север, докато самият Форум беше проектиран в посока северозапад — югоизток. Дори по-новите здания, които поне бяха обърнати с лице към площада, бяха съвсем неподдържани. В действителност почти всички сгради, които Югурта бе успял да зърне по време на обиколката си, струваха много повече от тези на Форума, да не говорим за храмовете, които бяха и по-големи, и по-блестящи, и по-внушителни. Вярно, че жилищата на жреците бяха боядисвани наскоро, а малкото кръгло светилище на Веста имаше своя чар, но само величественият храм на Кастор и Полукс и строгите линии на построения в типичен дорийски стил храм на Сатурн привличаха погледа, понеже и единият, и другият можеха да се считат за образци. Иначе мястото беше скучно и неприветливо, просто една усойна клисура между римските хълмове.

Пред храма на Сатурн — от чийто подиум наблюдаваха шествието висшите чиновници в Хазната — Югурта, синовете му и всички останали нумидийски големци, които се бяха оставили да бъдат пленени заедно със съпругите си, бяха изведени от шествието и задържани настрана. На свой ред се превърнаха в зрители и наблюдаваха как пред тях минават ликторите на пълководеца, танцьорите, музикантите и хората с кадилниците, барабанчиците и тръбачите, висшите легати, най-сетне самият триумфиращ пълководец, който със своето боядисано с червен миним лице и с всички останали символи на властта си стоеше далечен и напълно откъснат от околните. Всички се насочваха към близкия хълм, откъдето големият храм на Юпитер Оптимус Максимус, разположен по оста север-юг, показваше към Форума страничната си фасада с колоните. Входът му се отваряше на юг, към Нумидия.

Югурта се обърна към синовете си.

— Живейте дълго и се радвайте на дните си — заръча им той. Те единствени щяха да бъдат задържани в отдалечените римски колонии; всички други велможи със семействата си щяха да се върнат в Нумидия.

Ликторите, които пазеха царя, отпуснаха оковите му, за да може да върви сам, и той тръгна с тях по претъпкания Форум под сянката на дърветата около Курциевото езеро, покрай статуята на сатира Марсий, свирещ на своята флейта, по ръба на огромния амфитеатър, в който се събират на заседание трибутните комиции, и оттам до началото на Кливус Аргентариус. Нагоре се издигаше Аркс, втората могила на Капитолия, с храма на Юнона Монета, където се помещаваше и монетосекачницата. От далечната страна на Кладенеца на Комициите стоеше жалка наглед сградата на Сената, а зад нея скромната Базилика Порция, построена от Катон Цензор.

Дотук беше съдено на Югурта да се разхожда по улиците на Рим. Тулианум се намираше в полите на Аркс веднага след стълбите на Гемония. Представляваше малка сива постройка от големи камъни, наредени един върху друг без никаква мазилка — конструкция, която навсякъде по света знаеха като циклопска. Имаше само един етаж и само един вход, дори не врата, ами просто правоъгълен отвор в една от стените. Отдалеч Югурта си каза, че входът е нисък за човек като него и понечи да се приведе, но като се приближи, трябваше да си каже, че няма смъртен, който да не би могъл да мине с високо вдигната глава.

Ликторите свалиха от гърба му скъпите дрехи, накитите, диадемата му и ги предадоха на чиновниците от Хазната, които затова и чакаха; на бърза ръка се попълни описът, който тържествено бе предаден на ликторите в знак, че са се отнесли както подобава към една държавна собственост. Югурта остана само по долна дреха; добре, че се бе намерил Метел Нумидик, запознат с ритуала, да го посъветва да си сложи нещо под царските одежди. Прикрил, ако не друго, то поне срамотиите, човек можеше да отиде спокоен на смърт.

Вътре в помещението единствената светлина идваше от входа, но и така Югурта ясно виждаше кръглата дупка в пода пред себе си. Тъкмо в нея щяха да го оставят да изгние. Ако му бяха отредили смърт чрез удушване, екзекуторът щеше да го последва, придружен от пазачи в подземието, където, свършеше ли се работата, трупът на жертвата щеше да бъде хвърлен в някой от отворите на канализацията. След това, макар и с чужда помощ, изпълнителите на присъдата щяха да се качат обратно на земята и да се върнат към всекидневието си.

Явно Сула бе имал време да даде своите разпореждания, защото никъде не се виждаше удушвач. Отнякъде се извади стълба, но Югурта махна с ръка, че няма да е нужна. Застана на ръба на дупката, после направи крачка напред и празното пространство под него го глътна, без жертвата да каже нито дума. Та наистина, какви биха били думите на човек в подобна ситуация? Почти веднага се чу как тялото на Югурта тупва на земята, защото подземието не беше дълбоко. Щом се увериха, че осъденият е попаднал там, където му бе отредено да посрещне смъртта, присъстващите се обърнаха към изхода и безмълвно се изнизаха навън. Никой не си направи труда да запечата отвора на дупката, нито да застане да пази пред входа. Досега не бе имало случай някой да се покаже отново из подземието на Тулианум.

Делът на Марий за новогодишното жертвоприношение бяха два бели вола и един бял бик, но само воловете се смятаха за част от триумфа. Марий слезе от квадригата си в подножието на стъпалата към храма на Юпитер Оптимус Максимус и ги заизкачва сам. Вътре, в централното помещение на храма, той положи лавровата си клонка и лавровите си венци в нозете на Юпитер, след което в светилището влязоха и ликторите му, за да поднесат на божеството и своите венци.

Беше точно пладне. Досега не бе имало случай нечие триумфално шествие да е минало толкова бързо. Всъщност беше избързал Марий, а останалата част от парада вече бе успокоила крачка и се точеше из улиците на Рим достатъчно бавно, за да могат всички желаещи да зърнат плячката, бойните трофеи, войниците и не на последно място разиграването на събитията от изминалата война. Денят обаче тепърва започваше за Марий. Все още с боядисано в червено лице, той, облечен в златопурпурната си тога и туниката си с палмовите листа, се насочи надолу по стълбите на храма към чакащите го сенатори, без дори да остави на някого скиптъра си от слонова кост. Крачката му беше нервна и насечена и той като че ли не обръщаше никакво внимание на необичайното си облекло, важното беше церемонията да свърши възможно най-скоро. Сетне подкани нетърпеливо останалите:

— Е, да започваме!

Думите му обаче бяха посрещнати с пълно мълчание. Никой от присъстващите не помръдна, нито издаде с гримаса какво мисли. Дори Мариевият колега Гай Флавий Фимбрия и досегашният консул Публий Рутилий Руф (Гней Малий Максим беше пратил известие, че е болен) седяха безмълвни.

— Какво ви става? — зачуди се Марий.

От тълпата се показа Сула, който беше свалил парадните си, сребърни доспехи и се бе облякъл в тога, както подобава за случая. На лицето му бе изписана широка усмивка, ръката му се протягаше в приятелски жест, в който всеки можеше да открие живо свидетелство за лоялните чувства на квестора към своя началник.

— Гай Марий, Гай Марий, съвсем си забравил! — възкликна той на висок глас, а в същото време се доближи до Марий и като го стисна здраво за ръката, му прошепна на ухото: — Иди се преоблечи, човече!

Марий си отвори устата да му възрази нещо, но в същия миг погледът му улови доволното изражение на Метел Нумидик. Внезапно бъдещият консул допря ръка до лицето си, свали я и изгледа червените петна по дланта си.

— Богове! — едва не се хвана за главата Марий. — Простете ми, уважаеми назначени отци — обърна се отново към сенаторите той. — Знам, че много съм се разбързал да се срещна с германите, но постъпката ми е направо смешна! Моля ви още веднъж да ми простите. Ще се върна възможно най-скоро. Един римлянин, пък ако ще и триумфатор, не може да носи знаците на своята власт на заседание на Сената, щом то се провежда в рамките на помериума.

И с бърза крачка Марий се устреми през Азилума към Аркс, без да забрави да благодари през рамо на Сула.

Сула се отдалечи от тълпата на безмълвните зрители и хукна да го догони; общо взето, тогата е крайно неудобна дреха да тичаш с нея, но той притежаваше нужната грация движенията му да изглеждат дори по-естествени от обикновено.

— Наистина ти благодаря — повтори му Марий, щом квесторът го настигна. — Но в крайна сметка какво толкова? По-добре ли ще им е на всички тези да мръзнат един час на открито, докато аз се мъча да измия тая гадост от лицето си и да си сложа тога претекста!

— За тях това има голямо значение — възрази Сула. — Както и за мен самия. — Макар и по-късокрак, той постоянно изпреварваше Марий. — Подкрепата на сенаторите ще ти бъде нужна, Гай Марий, така че, моля те, не ги предизвиквай повече днес! На никого не направи приятно впечатление, че смесваш триумфа си с официалната новогодишна церемония, затова нищо няма да спечелиш, ако им го натякваш!

— Добре, добре! — призна се за победен Марий. Бяха стигнали до стълбата, която водеше от върха на Аркс право до задния вход на Мариевия дом. И двамата взимаха по три стъпала наведнъж, а Марий се втурна с такъв устрем през вратата, че чак помете на земята пазача, който закрещя от ужас.

— Мълчи, глупако, не съм гал, пък и те идваха насам преди триста години, не сега! — опита се да го успокои господарят му и с пълен глас започна да вика личния си прислужник, жена си и отговарящия за банята.

— Всичко е готово — посрещна го със спокойна усмивка Юлия, най-добрата съпруга в цял Рим. — Предполагах, че както винаги ще пристигнеш забързан. Банята ти е стоплена, всички чакат на услугите ти, така че тичай, Гай Марий. — Сетне тя се обърна към Сула: — Добре дошъл, братко мой. Навън май доста е застудяло, а? Защо не отидеш в стаята ми да се постоплиш малко на мангала, докато ти приготвя чаша греяно вино?

— Права си, навън е голям студ — съгласи се той, когато домакинята се върна с чашата живителна течност и му я подаде. — Вече свикнах с горещините в Африка. Докато търчах да гоня великия ти съпруг, си казах, че това ще ме постопли, но сега усещам, че здравата съм премръзнал.

Юлия го изгледа изпитателно.

— Какво се е случило?

— О, не, ти си жена, какво ще ти обяснявам? — опита се да се измъкне Сула, но в гласа му прозвуча известна горчивина.

— Ти ги остави тия, Луций Корнелий — настоя тя, — и ми кажи какво се е случило.

Сула се усмихна кисело и поклати глава.

— Знаеш ли, Юлия, обичам този човек, доколкото изобщо мога да обичам някого, но понякога ми иде и него да го пратя на удушвача в Тулианум!

Юлия се изкикоти.

— И на мен са ми минавали подобни мисли през главата — опита се да успокои гостенина си. — В крайна сметка, какво толкова чудно? Мъжът ми е велик човек, а с великите трудно се излиза наглава. Какво е направил днес?

— Реши да встъпва в длъжност, облечен в дрехите си на триумфатор — обясни Сула.

— О, скъпи братко! Разбирам те. Навярно е вдигнал голям шум, задето трябва да се губи излишно време, и е настроил всички срещу себе си? — предположи на глас Юлия, която можеше и да бъде една предана съпруга на велик човек, но това не значеше, че е сляпа за слабостите му.

— За щастие, дори през червената му маска успях навреме да предугадя какво смята да прави — доволно се ухили Сула. — Много е лесно по веждите му. След като си прекарал три години редом с Гай Марий, трябва да си пълен глупак, ако не си се научил да четеш мислите му по кривенето на веждите му. Нали си забелязала, ти със сигурност не си глупачка, те представляват нещо като код какво му минава в тази или онази минута през ума.

— Да, забелязала съм — на свой ред се усмихна лукаво Юлия.

— Както и да е, успях да го изпреваря и като изляза пред тълпата, да се направя на ударен, уж че Гай Марий е забравил. Пфу! За миг-два ми се струваше, че съм направил голяма грешка, защото му беше на езика да ми каже да се хвърля в Тибър. Но за щастие видя напрегнатото очакване на нещо хубаво по лицето на Квинт Цецилий Нумидик и промени решението си. Какъв актьор е този човек! Мисля, че с изключение на Публий Рутилий всички присъстващи наистина са си помислили, че е забравил в какви дрехи е облечен.

— О, благодаря ти, Луций Корнелий! — зарадва се Юлия.

— Беше изцяло мое удоволствие — отвърна й той и навярно беше искрен.

— Още греяно вино?

— Да, благодаря.

Тя се завърна не само с още вино, но и с цяла чиния димящи пирожки.

— С месо са и са много крехки. Току-що са изпечени. Прекрасни са! Готвачът ни само това готви за малкия Марий. Синът ми тъкмо минава през онзи стадий, когато децата искат да ядат само противопоказни неща.

— Моите и двете ядат всичко, което им се поднесе — похвали се Сула и лицето му светна. — О, Юлия, те са прекрасни! Никога не съм си мислил, че някое живо същество може да бъде толкова, толкова съвършено!

— И аз съм много привързана към децата ти — съгласи се леля им.

— Бих искал и Юлила да го кажеше — помръкна изведнъж бащата.

— Така си е — рече тихо сестрата на Юлила.

— Какво й има! Имаш ли представа?

— Мисля, че прекалено много я разглезихме. Майка ми и баща ми не са искали четвърто дете. Вече си имали две момчета, а когато съм се родила аз, казали си, че и едно момиче няма да им дойде зле. Но Юлила била истинско нещастие за тях. Пък и бяхме доста бедни. Затова, щом сестра ми порасна, всички започнаха да я гледат със съжаление и съчувствие. Особено майка ми и баща ми, тъкмо защото навремето я бяха посрещнали с ужас. Каквото и да стореше, намираше се кой да я оправдае. Ако отнякъде паднеше някоя и друга сестерция, винаги я даваха на нея да я похарчи, за каквото иска и никой не й държеше сметка какво точно си е купила. Мисля, че това, което показа сега, е било открай време заложено в нея, но ние нито веднъж не сме си направили труда да му обърнем внимание. Трябваше да я научим на търпение и въздържаност, но не го направихме. Юлила порасна със самочувствието, че на света няма по-важна особа от нея, стана егоистка, за всичко все тя знаеше най-добре и беше склонна да не се чувства отговорна за нищо. Ние имаме своята вина, но горката Юлила ще е тази, която най-много ще си пати от грешките.

— Пие прекалено много — отбеляза Сула.

— Да, знам.

— И не обръща почти никакво внимание на децата.

Юлия трудно се сдържаше.

— Да, и това знам.

— Какво мога да направя аз?

— Е, можеш да се разведеш с нея — подхвърли Юлия през сълзи.

Сула вдигна ръце, и двете изцапани от пълнежа на пирожката.

— Как бих могъл да си издействам развод, когато няма да се върна в Рим, преди да сме разбили германите? А все пак тя е майка на децата ми. Пък и навремето я обичах, доколкото можех да обичам жена.

— Ти все това говориш, Луций Корнелий: обичам, доколкото мога да обичам! Защо си мислиш, че си способен да обичаш по-малко от останалите?

Но това беше въпрос, който го засягаше твърде дълбоко, за да му отговори искрено. Затова и той мигом изгуби непринудеността си.

— В младостта си никога не съм срещал нито обич, нито любов, така че никога не съм разбрал какво точно представляват тези чувства — излезе с изтърканото си обяснение. — Тъй или иначе, вече със сигурност знам, че не обичам жена си. Дори мисля, че я мразя. И все пак тя е майка на сина ми и на дъщеря ми, а докато германите не бъдат превърнати в страница от миналото, децата ми ще могат да разчитат единствено на Юлила. Ако наистина поискам развод, тя неминуемо ще направи някой театрален жест: ще полудее, ще се самоубие или най-малкото ще утрои количеството вино, което пие. Кой знае какво ще й дойде на ума…

— Да, прав си, разводът не е изход. Така може да навреди много повече на децата си, отколкото, ако останете съпрузи — въздъхна Юлия и избърса сълзите си. — Там е работата, че в семейството ми има не една, а две проблемни жени. Може ли да ти предложа нещо?

— Да, разбира се, ще се радвам на всякакъв съвет! — подкани я Сула.

— Виж, втората проблемна жена е майка ми. На нея никак не й се нрави да живее под един покрив с брат ми Секст и семейството му. Най-лошото е, че в отношенията със снаха си Клавдия майка ми все още държи на положението си на господарка на къщата. Постоянно са в конфликт. Клавдиите са твърдоглави хора, свикнали да заповядват, а пък възпитават дъщерите си така, че да не обръщат особено внимание на чертите, които обществото е свикнало да цени у жената. Докато майка ми е тъкмо на обратното мнение — обясни Юлия и тъжно поклати глава.

Сула се опита да се направи, че всичко му е ясно и че женският начин на мислене му е добре познат. За всеки случай обаче не каза нищо.

Юлия продължи нататък:

— Откакто баща ни се спомина, мама много се е променила. Никога досега не сме си давали сметка колко здраво привързани са били един към друг родителите ни или колко много тя е разчитала на неговите съвети и нареждания. Станала е взискателна във всичко, пъха си носа навсякъде и мисля, че понякога капризите й са просто непоносими! Гай Марий вече имаше случай да се увери колко зле вървят нещата и предложи на мама да й купи самостоятелна вила някъде край морето, така че бедният Секст да остане на спокойствие. Но тя се нахвърли срещу него като някоя съскаща котка и заяви, че ако наистина никой не я желае, то тя ще е първата да го разбере, и как можело някой да я третира като клетвопрестъпница и да иска от нея да напусне собствения си дом. Лоша работа, няма що.

— И предполагам, искаш от мен да поканя Марция да живее при нас с Юлила — изпревари я Сула. — Но защо мислиш, че подобно предложение ще й се понрави, когато вече е отказала вилата край морето?

— Защото на нея й беше пределно ясно, че Гай Марий й прави подобно предложение единствено с цел да я разкара надалеч, а пък вече й се е насъбрало твърде много срещу Клавдия, за да й оказва каквато и да е услуга — каза си го без капка смущение Юлия. — Но ако ти я поканиш да живее при вас с Юлила, нещата ще бъдат съвсем различни. Първо, защото живеете в съседната къща. Второ, защото ще знае, че я искат. Че имат нужда от нея. Пък и така би имала възможност да държи сестра ми под око.

— А дали ще иска? — зачеса се Сула по главата. — От Юлила разбирам, че Марция никога не й идвала на посещение, нищо, че живее в съседната къща.

— Те и с Юлила са в постоянен конфликт — започна да се подсмихва Юлия, явно поуспокоена. — Да си представиш само! Само да види майка си на входа, и Юлила веднага й заповядва да си върви вкъщи. Но ако ти поканиш тъща си да живее с вас, тогава Юлила нищо не може да й каже.

Сула се усмихна.

— Виждам, че си твърдо решена да превърнеш дома ми в един малък Тартар.

Юлия надигна вежда.

— А това дали ще те тревожи толкова, Луций Корнелий? В края на краищата нали ще отсъстваш непрекъснато?

Той потопи ръце в съда с вода, който робът му беше донесъл да се измие от пирожките. На свой ред също вдигна вежда.

— Благодаря ти, балдъзо. — Стана от стола си, наведе се над Юлия и я целуна по бузата. — Още утре ще се видя с Марция и ще я поканя да живее при нас. Пък и имам достатъчно оправдания защо искам от нея подобна постъпка. Стига да знам, че около децата ми има човек, който да ги дарява с нужната обич, мога да съм спокоен за тях.

— Робите не се ли грижат добре за тях? — попита Юлия и също стана от мястото си.

— О, робите само гледат как повече да ги разглезят — затюхка се бащата. — Юлила си е направила труда да купи някои от най-добрите детегледачки в цял Рим, но това е все едно да искаш да превърнеш собствените си деца в роби, Юлия! Да ги превърнеш в едни малки гърчета, тракийчета, келтчета или не знам какво си, в зависимост от това, откъде идва гледачката им! На всички главите им са пълни с разни суеверия, със спомени за обреди и ритуали, мислят на своя си език, а след това се опитват да преведат мислите си на латински, гледат на родителите и близките си като на някакъв неизтощим извор на власт и авторитет, нищо че са откъснати на хиляди километри. Докато аз искам децата ми да бъдат отгледани както трябва, като истински римляни. За целта е нужно за тях да се грижи римлянка. Би трябвало това да бъде собствената им майка. Но понеже си имам причини да смятам това за невъзможно, не мога да се сетя за по-добра алтернатива от способната им на всякакви жертви баба Марция.

— Прекрасно — зарадва се Юлия.

Двамата вече бяха на вратата, когато Сула изведнъж попита:

— Юлила изневерява ли ми?

Юлия дори не се опита да се направи на учудена или възмутена от подобен въпрос.

— Много се съмнявам, Луций Корнелий. Нейният порок е виното, не мъжете. Понеже ти самият си мъж, сигурно мислиш изневярата за далеч по-голямо зло от виното. Но аз съм на друго мнение. Мисля, че пиенето може да донесе на децата ти много повече нещастия от изневярата с други мъже. Една невярна съпруга не забравя заради слабостта си към плътски наслади грижата за децата си, още по-малко ще запали покрива над главата си. Докато една пияна жена е способна на всичко. — Юлия щракна с пръсти. — Важното е мама да се залови за работа.

В този миг в стаята влезе Гай Марий, облечен в сенаторската си тога с пурпурен ръб, която само подчертаваше впечатлението, че човек има пред себе си един достоен римски консул.

— Хайде, хайде, Луций Корнелий! Да се връщаме, че току-виж слънцето залязло, преди представлението да е започнало!

Юлия и Сула си размениха по някоя тъжна усмивка, убедени, че предстоят неприятности, след което двамата мъже се насочиха с бърза крачка към мястото на церемонията.

Първото, с което се захвана Марий в Сената, беше, доколкото му позволяваха силите, да уталожи гнева на италийските съюзници.

— Те може и да не са римляни — говореше новият консул пред колегите си сенатори на първото действително заседание, провело се на януарските нони, — но винаги са били естествени наши съюзници във всички политически и военни ходове, които сме предприемали, а освен това живеят на същия този Италийски полуостров, на който живеем и ние. Те не по-малко от нас се грижат за сигурността на Италия, но никога нищо не са спечелили от своята лоялност към Рим. Както много добре знаете, назначени отци, в момента пред плебейското събрание е представен за разглеждане един съдебен иск, който сам по себе си е изключително тъжен факт. Бившият консул Марк Юний Силан трябва да се защищава пред народния трибун Гней Домиций. Макар в обвинителния акт да не се споменава изрично терминът „държавна измяна“, за всички е повече от ясно, че грехът на Марк Юний се състои в това да е от няколкото римски пълководци, които в последните години придобиха навика да погубват по цяла една римска армия наведнъж. А в тези погубени армии неизменно се включваха и легиони, пратени да се сражават от страна на италийските ни съюзници.

Марий се обърна право към Силан, който присъстваше на заседанието, защото ноните са фасти, сиреч празнични или пазарни дни и плебейското събрание нямаше да се събира.

— Не е моя работа точно сега да предявявам и аз обвинения към Марк Юний. Просто констатирам един факт. Нека нужните институции и нужните хора да се занимаят с юридическия случай на Марк Юний. Повтарям, просто констатирам един факт. Марк Юний не е длъжен да се оправдава днес пред нас.

Марий нарочно повтаряше думите си, а сега дори се спря, за да се покашля, с мисълта Силан да се възползва от случая, за да каже нещо, каквото и да е; но той запази каменно безмълвие, сякаш изобщо не забелязваше присъствието на първия консул.

— Пак повтарям, назначени отци, не искам да правя заключения, просто констатирам факт. Фактите са си факти.

— О, я давай нататък! — прекъсна го отегчен от тъпченето му на едно място Метел Нумидик.

Марий се поклони театрално и на лицето му се появи широка усмивка.

— Благодаря ти за вниманието, Квинт Цецилий! Как бих могъл да не продължа нататък, след като ти, нашият августейши и височайши консуларен сенатор, си правиш труда да ми го наредиш?

— „Августейши“ и „височайши“ означават едно и също, Гай Марий — на свой ред го прекъсна Метел Далматик Понтифекс Максимус, който също едва прикриваше прозевките си. — Ще спестиш много време на Сената, ако не прибягваш толкова често до ненужни тавтологии.

— Моля августейшия и височайши консуларен сенатор Луций Цецилий за извинение — повтори шутовския си поклон Марий, — но в нашето свободно и демократично общество Сенатът стои отворен за всички римски граждани, дори и за такива като мен, които не могат да се определят като „августейши“ или „височайши“. — Марий се спря, сякаш беше изгубил нишката на мисълта си и веждите му се срещнаха над носа в чудене сега накъде. — Докъде бях стигнал? А, да! До тежките задължения по набирането на боеспособна армия за защита границите на Италия, които съюзниците изпълняват не по-зле от нас, римляните. Едно от възраженията, които най-често се срещат в купищата писма, изпращани до нас от самнитските, апулийските, марсийските и други управници по повод нежеланието им повече да ни предоставят войски, се отнася до… — Марий пое няколко свитъка от ръцете на един от личните си секретари и ги показа на сенаторите. — Отнася се до законността на нашите искания италийските съюзници да ни предоставят войници за водене на военни действия извън границите на Италия и Италийска Галия. Италийските съюзници, августейши и височайши назначени отци, поддържат мнението, че от известно време са давали на Рим много войници, от които повечето са си останали по бойните полета, които същият този Рим е използвал за свои лични интереси в чужбина! Така пише в писмата, не си го измислям.

Сред сенаторите се дочу недоволно мърморене.

— Това твърдение е напълно необосновано! — сопна се Скавър. — Враговете на Рим са врагове и на Италия!

— Просто цитирам какво пише в писмата, Марк Емилий Принцепс Сенатус — опита се да го успокои Марий. — Ние трябва добре да се запознаем със съдържанието на тези писма, защото съм сигурен, че в скоро време ще ни се наложи да посрещаме пратеничества от страна на всички италийски народи, които са изразили своето недоволство във въпросните послания.

В този миг тонът му рязко се промени. Нито следа не бе останала от шегите отпреди малко.

— Е, стига толкова глупави шеги! Ние трябва веднъж завинаги да запомним, че живеем на един полуостров с италийските си приятели, които обаче не са римляни и никога няма да бъдат. Това, че са се издигнали до сегашното си влиятелно положение по отношение на другите народи, се дължи единствено на великите постижения на Рим и на римляните. Това, че в днешно време италийци присъстват навсякъде, където Рим е създал свои провинции или си е спечелил влияние, също е следствие единствено от постигнатото от Рим и от римляните. Хлябът на масата на италиеца, огънят в огнището, здравето на многобройната му челяд, всичко това той дължи единствено на Рим и на римляните. Преди Рим съществуваше хаос. Пълно разединение. Преди да се основе Рим, полуостровът се владееше от жестоките етруски царе на север и от алчните гърци на юг. Да не говорим за келтите в Галия.

Сенаторите се бяха успокоили и внимателно слушаха. Вземеше ли сериозно думата Гай Марий, никой, дори и най-заклетите му противници, не смееше да вдига шум или да се разсейва. Защото макар да беше мъж на войната, макар да имаше груб език и да беше до невъзпитание прям, той си оставаше голям оратор. Дори и да говореше на родния си латински диалект, освен в случаите, когато изпускаше нервите си, никой не можеше да твърди със сигурност, че акцентът му се различава от този на един Скавър.

— Назначени отци, вие и римският народ ми дадохте този мандат, за да ви отърва, както и да отърва цяла Италия от германската опасност. Колкото се може по-скоро, аз ще взема със себе си като легати пропретора Мании Аквилий, както и предостойния сенатор Луций Корнелий Сула и всички заедно ще се прехвърлим в Трансалпийска Галия да защитим, пък макар и с цената на собствения си живот, веднъж завинаги Рим и Италия от германите. Това е клетвата, която давам пред вас от свое име, както и от името на своите легати и на всеки един от подчинените ми войници. За нас воинският ни дълг е свещен. Няма да останем нито за миг спокойни, докато над народа ни тегне такава огромна опасност. Но ние навсякъде ще носим сребърните орли на римските легиони и с тяхна помощ ще побеждаваме!

В дъното на залата, където се бяха сбутали по-неизвестните сенатори, нямащи право да се изказват, започна силен тропот с крака и пляскане с ръце, което скоро се прехвърли и на първия ред, та дори и Скавър започна да аплодира думите на консула. Само Метел Нумидик не сподели ентусиазма на колегите си.

Марий изчака в залата да се възцари отново тишина.

— И все пак, преди да напусна Рим, бих искал да помоля Сената да направи всичко възможно италийските ни съюзници да не гледат на нас като на свои скрити неприятели. Ние по никакъв начин не можем да се съгласим с твърденията, че италийските войски са жертвани в походи, които нямат пряко отношение с италийските ни съюзници. Нито можем да си позволим изведнъж да престанем да набираме войници сред съседните народи — право, което вече сме си извоювали веднъж завинаги по силата на сключените договори. Германите заплашват еднакво целия полуостров, още повече Италийска Галия. И все пак трябва да признаем, че ужасяващата загуба на хора се отразява на италийските ни съюзници не по-малко катастрофално, отколкото на нас самите. Образно казано, скъпи ми колеги — сенатори, кладенецът е пресъхнал, а ще има да чакаме, докато се напълни отново. Единственото, което мога да сторя, е да уверя лично от свое име нашите съюзници, че докато на моята неавгустейша и невисочайша личност сърцето още бие в гърдите, нито един италийски, както и римски войник няма да изгуби напразно своя живот по бойните полета. Отсега нататък животът на всеки един войник, тръгнал да брани моята и своята родина от неприятеля, ще представлява за мен ценност, към която ще се отнасям единствено с уважение и преклонение — също както се отнасям със своя собствен! Това е моята клетва.

И тези думи на Марий бяха посрещнати с ръкопляскане и тропане на крака, този път предните редове дори изпревариха задните. Но Метел Нумидик отново не аплодираше. Нито Катул Цезар.

Още веднъж Марий трябваше да изчака колегите му да се умълчат.

— До моето знание тези дни беше доведено нещо изключително неприятно. А именно, че ние, римският Сенат и народ, сме взели в дългово робство хиляди италийски мъже и сме ги разпратили като роби по всички земи около Вътрешно море, които управляваме. Понеже голямата част от тях са по природа земеделци, ние и като такива ги използваме; огромната част от тези заробени люде работят нашите житници в Сицилия, Сардиния, Корсика и Африка. Това, назначени отци, е долна несправедливост! Ако ние вече сме се отказали от печалната практика да налагаме данъчно робство на римските граждани, откъде накъде ще продължаваме да я поддържаме по отношение на италийските си съюзници? Да, знам, че те не са римляни. Знам, че никога няма да станат римляни. Но те са нашите по-малки братя, с които делим една и съща земя. А никой римлянин няма да остави по-малкият му брат да бъде отведен в робство.

Марий дори не остави време на няколкото едри земевладелци, имащи повече от всички други интереси в споменатите провинции, да протестират; просто продължи с гневната си реч.

— Докато не успея да заместя робите-италийци с германи, които да обработват нивите на засегнатите земевладелци, те трябва да си намерят друг начин да експлоатират собствеността си. Защото, назначени отци, още днес трябва да приемем декрет, а трибутните комиции да го ратифицират, че всички роби от италийски произход автоматически получават своята свобода. Ние не можем да налагаме на нашите най-стари и най-верни съюзници тежести, които отдавна сме отвикнали да налагаме на себе си. Тези роби трябва да бъдат освободени! Трябва да бъдат върнати в Италия, за да изпълнят своя естествен дълг към Рим — да служат в нашите спомагателни легиони.

Беше ми казано, че сред италийските народи вече изобщо не можело да се говори за пролетарии, защото всички, които могли да минат за такива, отдавна били превърнати в роби. Е, колеги — сенатори, мисля, че италийските пролетарии могат да бъдат използвани по много по-изгоден за самите нас начин, отколкото да ги караме да ни орат нивите. Ние нямаме повече възможност да набираме армии по традиционния начин, и то не за друго, а защото всички мъже собственици, които трябва да служат в легионите, са или твърде стари, или твърде млади, или мъртви! За настоящия момент пролетариите са единствените, на които можем да се опрем за защитата на родината. Моята смела африканска армия, съставена изцяло от пролетарии, вече доказа, че и хората от тази обществена група могат да бъдат превърнати в железни войници. И тъй както историята е имала много случаи да ни докаже, че италиецът собственик по нищо не отстъпва в бой на римлянина собственик, мисля, идните няколко години ще докажат, че и италийските пролетарии по нищо няма да отстъпват на римските!

Марий слезе от ниския подиум, където седеше на куриатния си стол, и застана в средата на залата.

— Аз искам от вас този декрет, назначени отци! Ще ми го дадете ли?

Цялата работа се оказа изключително добре изпипана. Под внушението на прекрасната Мариева реч целият Сенат, за броени мигове се раздели на две части — за и против, както беше прието да се гласуват предложенията на ораторите. Независимо от вялите опити на Метел Нумидик, на Метел Далматик, Скавър, Катул Цезар и някои други да надвикат множеството, решението явно беше в полза на Марий.

— Но как смяташ — чудеше се на глас Публий Рутилий Руф, докато двамата с Марий вървяха към намиращия се в близост до сградата на Сената дом на консула след закриването на заседанието — да накараш едрите земевладелци да се съгласят с подобен декрет? Надявам се, разбираш, че с това си решение настъпваш не други, а тъкмо онези конници и делови люде, на които разчиташ най-много за поддръжка. Всички услуги, които успя да издействаш за клиентите си в Африка, ще се окажат нищо в сравнение с удара, който им нанесе току-що. Даваш ли си ясно сметка колко от робите — земеделци са италийци? Сицилия буквално гъмжи от тях!

Марий вдигна рамене.

— Агентите ми отдавна са се захванали за работа; все някак ще оцелея. Освен това не бива да мислиш, че щом съм прекарал цял месец в Кума, съм стоял със скръстени ръце. Накарах да бъдат направени разследвания и резултатите са ако не любопитни, то поне доста показателни. Да, наистина има хиляди италийци, попаднали в дългово робство. Но специално в Сицилия огромната част от робите — земеделци са гърци. Колкото до Африка, вече съм писал до цар Гауда, че в мига, в който тамошните италийци получат свободата си, искам от него да намери техни заместници. Той ми е клиент, така че няма друг избор, освен да ме слуша какво му казвам. Най-неразрешим е проблемът със Сардиния, където почти всички земеделци са италийци. Но съм сигурен, че новоназначеният управител там, достопочтеният пропретор Тит Албуций ще се остави да бъде убеден, че е в негов интерес да подкрепи каузата ми.

— Той има при себе си един твърде арогантен квестор в лицето на Помпей Кривогледия от Пиценум — напомни малката подробност на приятеля си Рутилий Руф.

— Квесторите са като комари — заяви презрително Марий. — Нямат и грам опит и попаднат ли в непознати води, човек може с два-три шамара да ги разгони.

— Не е много мило от твоя страна да се изказваш така за Луций Корнелий!

— Той е различен.

Рутилий Руф въздъхна.

— Не знам, Гай Марий, и това си е! Просто се надявам нещата да излязат такива, каквито очакваш!

— Старият ми циник — изрече с неприкрита нежност Марий по адрес на приятеля си.

— Стар скептик, ако обичаш! — поправи го Рутилий Руф.

На Марий беше докладвано, че германите не давали никакви признаци да продължават похода си на юг, навътре в територията на римската провинция Трансалпийска Галия. Изключение правели кимврите, които се прехвърлили на западния бряг на Родан, но гледали да заобикалят отдалеч римските селища. Според агента на Марий тевтоните се скитали някъде на северозапад, а тигурините, маркоманите и херуските се върнали отново при хедуите и амбарите и давали вид, сякаш не са били тръгнали по свое желание срещу римляните. Разбира се, докладът не изключваше възможността всеки момент ситуацията коренно да се промени. Но на осемстотинте хиляди души щеше да е нужно доста време да се съберат на едно място заедно с конете и добитъка, да стегнат обоза си и да тръгнат отново на поход заедно. Гай Марий не бивало да очаква да се появят каквито и да е германи надолу по течението на Родан преди май или юни. Ако изобщо някога се появят отново.

Този доклад в действителност не се понрави много на Гай Марий. Войниците му живееха в постоянно вълнение, очаквайки всеки момент да влязат в кръвопролитно сражение, а офицерите и центурионите бяха сторили всичко необходимо да организират една добре обучена армия. Въпреки че още при стъпването си на италийска земя миналия декември той беше научил сведенията на германския преводач, който разправяше за разрива между варварите, трудно му беше да повярва, че нашествениците наистина не са продължили похода си навътре в римската провинция. След като германите бяха избили почти до крак цяла една огромна римска армия, логично беше да се възползват от категоричната си победа и да се преместят навътре в една територия, която вече бяха завоювали по всички правила на войната. Иначе защо щяха изобщо да дават сражение? Защо щяха да мигрират на юг? Защо изобщо щеше да ги има!

— За мен германите си остават пълна мистерия! — възкликна той пред Сула и Аквилий, щом дойде докладът, и чак започна да се задъхва от безпомощност.

— Какво искаш, варвари — обобщи Аквилий, който си беше спечелил легатското място главно с това, че лично бе предложил Марий да бъде преизбран за консул, и сега искаше да докаже, че наистина е способен.

Но Сула остана необичайно замислен.

— Ние не знаем за тях почти нищо.

— Точно това отбелязах преди секунда! — тросна му се Марий.

— Да, но аз разсъждавам в друга насока… — плесна се по крака Сула. — Все пак ще ме оставиш да поразмисля още малко, Гай Марий, и тогава ще ти кажа мнението си. В крайна сметка нищо не ни подсказва какво ще открием от другата страна на Алпите.

— Ето точно това трябва да решим сега — посочи Марий.

— Кое? — не разбра Аквилий.

— Дали ще преминаваме Алпите или не. След като вече имаме сигурни сведения, че германите няма да се появят отново преди май-юни, аз лично не виждам никакъв смисъл да се прехвърляме оттатък Алпите. Или поне не и по класическия маршрут. В края на януари напускаме Рим заедно с огромен обоз. Той ще ни забави доста. Това, което мога да кажа за Метел Далматик в качеството му на върховен понтифекс, е, че по-голям календарен фанатик от него не се е раждал. Благодарение на него месеците и сезоните не се разминават. Беше ли ти студено тази зима? — попита Марий Сула.

— Доста.

— И на мен. Кръвта ни е изтъняла, Луций Корнелий. Цялото това време в Африка, където студовете се задържат някоя и друга седмица, а сняг вали само по върховете на планините. А защо да мислим, че и на войниците ни не им е студено? Да тръгнем да преминаваме прохода Монс Генава през зимата, ще им се строи твърде тежичко.

— След този отпуск в Кампания ще им е нужно и малко стягане — рече Сула, който не изпитваше особено съчувствие към легионерите.

— Да, така е! Но това не е причина да им измръзнат пръстите и на ръцете, и на краката. Те всички имат зимна екипировка, но може ли някой да е сигурен, че подобни куни ще си я сложат, след като досега са карали без нея?

— Ако ги накараме, ще си я сложат, и още как!

— Явно си решил да ставаш строг — отбеляза Марий. — Добре тогава, няма да ти давам повече логични обяснения. Просто ще слушаш заповедите ми. Няма да се прехвърлим в Трансалпийска Галия по традиционния маршрут. Ще следваме брега през цялото време.

— Богове, но това ще отнеме цяла вечност! — хвана се за главата Аквилий.

— Кога за последен някоя римска армия е вървяла за Испания или Галия покрай брега? — попита го Марий.

— Не си спомням изобщо някоя да го е правила!

— Ами ето, виждате ли! — възкликна победоносно той. — Ето защо ние ще минем оттам. Искам да видя колко труден е преходът, колко време ще ни отнеме, на какво приличат пътищата в областта, какъв е теренът, изобщо всичко. Ще взема четири от легионите на бърз ход, а ти, Маний Аквилий, ще поемеш останалите два заедно с допълнителните кохорти, които сме могли да съберем, и ще вървиш заедно с обоза. Ако някой ден германите се насочат към Италия, вместо към Испания, откъде можем да сме сигурни, че и те ще използват прохода Монс Генава? Нищо не им пречи, вместо да заобикалят през Италийска Галия, да минат покрай брега и да се насочат право към Рим. Досега, ако не друго, то поне сме се уверили, че враговете ни ни най-малко не се опитват да мислят като нас, така че кой ще им каже, че до Рим е по-кратко не покрай брега на морето, а през Алпите и Италийска Галия?

И двамата легати впериха погледи в началника си.

— Да, разбирам какво имаш предвид — рече Сула, — но защо да взимаме цялата армия със себе си? Двамата с теб и една дружина отбрани конници ще свършим много по-добра работа.

Марий енергично поклати глава.

— Не! За нищо на света не искам да се отделям от армията си, при това на неколкостотин километра непроходими планини. Там, където съм аз, ще бъдат и войниците ми.

И така, в края на януари Гай Марий поведе цялата си армия на север по Вия Аврелия, който следваше морския бряг. През цялото време си водеше бележки и пращаше кратки писма до Сената, в които изброяваше в кои участъци е наложително да бъдат извършени ремонтни дейности, кой мост трябва да се укрепи допълнително, къде е желателно да се издигне виадукт и така нататък.

„Това е Италия — пишеше Марий в едно от писмата си, — и всички съществуващи пътища към северните части на полуострова и Италийска Галия трябва да бъдат поддържани в прекрасно състояние; иначе можем да проклинаме дните си.“

Пиза, точката, където река Арн се вливаше в морето, представляваше границата между това, което се приемаше за Италия, и Италийска Галия, страна, която нямаше подобна на себе си никъде по Средиземноморието: нито се смяташе за римска провинция, нито се управляваше самостоятелно, както се управляваха народите в Италия. На областта се гледаше, общо взето, като на ничия земя. От Пиза чак до Вада Сабация пътят беше чисто нов, макар че имаше още много работа да се върши по него; именно той беше големият принос на Скавър като цензор, затова и се наричаше Вия Емилия Скаври. Марий не се сдържа и написа специално писмо до Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус:

„Заслужаваш големи похвали за своята предвидливост и поглед в бъдещето. Аз лично гледам на Вия Емилия Скаври като на един от най-важните пунктове на отбраната на Рим и Италия; най-важният от прокарването на прохода Монс Генава, което явно е било извършено доста отдавна, щом като още Ханибал се е възползвал от него. Отклонението ти за Дертона е от изключителна важност, защото представлява единственият път от долината на Пад до Тиренското крайбрежие, преминаващ напряко през Лигурийските Алпи. А Тиренското крайбрежие е нужно на Рим.

Проблемите обаче са безчет. Разговарях с твоите инженери, които ми се струват невероятно способен колектив, и съм щастлив да ти пратя тяхното искане допълнителните средства за строеж да бъдат увеличени, за да може по-скоро да се завърши тукашният участък от пътя. Налага се да се построят виадукти, които по своята височина — и съответно дължина — мисля, няма да имат равни никъде в Италия. Очертава се строежите да придобият повече форма на серия от акведукти, отколкото на обикновен път. За щастие местността предлага богати находища на камъни и кариерите работят задоволително. За нещастие работната ръка е ограничена и се страхувам това да не забави повече от необходимото по-нататъшното строителство. С цялото си уважение към теб те моля да използваш целия си личен авторитет пред Сената и Хазната, за да издействаш нужните за по-скорошното завършване на проектите ти средства. Ако пътят може да бъде завършен до края на идващото лято, Рим ще спи по-спокойно при мисълта, че някакви си седемдесет — осемдесет километра път могат да спестят на армията ни неколкостотин километра заобикаляне.“

— Ето, чети — подаде Марий листа на Сула. — Надявам се това да направи голямото момче щастливо и да му намери достатъчно работа да не мисли за друго!

— И аз така се надявам — усмихна се Сула.

Вия Емилия Скаври завършваше при Вада Сабация; оттам нататък не съществуваше път според значението, което римляните влагаха в тази дума, само пътека, широка, колкото да минават товарни каруци, и която следваше всяка по-проходима гънка в пресечения терен.

— Ще има да съжаляваш, че тръгнахме оттук — тюхкаше се Сула.

— Напротив — отвърна му Марий, — много се радвам на решението си. Набелязал съм си поне хиляда местенца, където може да се устрои засада. Най-после разбирам защо никой с ум в главата не би тръгнал за Галия оттук, защо хора като Публий Вагиений, който, както си спомняш, произхожда от тукашните места, са способни заради едни охлюви да изкачат отвесен наклон, и в крайна сметка защо можем да сме спокойни, че германите няма да ни нападнат оттук. Нищо чудно да се подлъжат да продължат покрай морето, но два-три дни ще са им достатъчни да разберат, че са сбъркали. Ако за нас е трудно да минем оттук, за тях ще е практически невъзможно. Това е чудесно!

Марий се обърна към Квинт Серторий, който въпреки низшия си чин се ползваше с доста привилегии, все плод на собствените му заслуги.

— Квинт Серторий, моето момче, къде мислиш, че се намира обозът ни в момента? — попита той.

— Като се има предвид плачевното състояние на Вия Аврелия, най-вероятно някъде между Популония и Пиза — предположи Серторий.

— Как е кракът ти?

— Не чак толкова добре, че да яздя чак дотам — застрахова се Серторий, за когото не беше трудно да предугади следващите думи на Марий.

— Тогава намери трима души, които да не се оплакват от същото, и ги прати назад с това — заръча той и извади пред себе си восъчна таблица.

— Ще препратиш обоза по Вия Касия до Флоренция, после по Вия Ания до Бонония и най-накрая през прохода Монс Генава — в Галия — въздъхна облекчено Сула.

— Нищо чудно да ни дотрябват греди и болтчета, че и машинария — замисли се Марий. Натисна с юмрука си върху восъка, така че да се отбележи ясно личният му печат и затвори сгъваемата таблица. — Дръж — подаде я той на Серторий. — И да се увериш, че е завързана както трябва и запечатана повторно. Не ми се ще разни любопитковци да си пъхат носа, където не им е работа. Трябва да бъде връчена лично на Маний Аквилий, разбрано?

Серторий кимна и излезе от палатката.

— Колкото до нашата армия, ще й намерим малко работа по пътя — обясни Марий на Сула. — Прати землемерите напред. Може и да не построим истински път, но и тази пътека ще разширим колкото ни трябва.

В Лигурия, както и навсякъде другаде, където от баири почти не остава място за обработваеми земи, жителите се занимаваха със скотовъдство, отдаваха се на разбойничество и пиратство, или, подобно на Публий Вагиений, се записваха в съюзническите легиони или в наемната конница. Всеки път, когато Марий се озовеше в някое крайморско село и решеше, че корабите и лодките, закотвени на брега, подхождат повече на пирати, отколкото на мирни рибари, той заповядваше и кораби, и къщи да се изгарят, оставяше жените, старците и децата да се скитат под открито небе, а мъжете впрягаше на работа да строят път. Междувременно идваха сведения от Араузио, Валенция и Виен, дори от Лугдунум, които повтаряха все едно и също — до края на годината не се очертава никакъв сблъсък на римляните с германите.

В началото на юни, след четири месеца поход, Марий изведе легионите си в широката крайбрежна равнина, откъдето започваше Трансалпийска Галия. Богатата и заселена област между Арелат и Аква Секстия му се стори подходяща за разполагане на легионите, които си построиха лагер в съседство с град Гланум, южно от река Друенция. И един факт, достоен за отбелязване: обозът беше дошъл по-бързо от основните части, след като целият път му беше отнел само три месеца и половина.

Марий избра местоположението на бъдещия си лагер след изключително внимателно изследване на околността. Наоколо нямаше никакви обработваеми земи, лагерът щеше да се издига върху голям хълм, завършващ от три страни със стръмни, скалисти склонове. На билото на хълма бликаха няколко извора, а четвъртата страна не беше нито твърде стръмна, нито твърде тясна, за да попречи на намиращата се в лагера войска да маневрира достатъчно бързо.

— Тук ще прекараме дълги месеци — рече той и кимна доволно. — А сега да превърнем мястото в един нов Каркасон.

Нито Сула, нито Маний Аквилий си позволиха коментар, обади се само Серторий, който още не се бе научил да се въздържа от забележки:

— Мислиш ли, че е нужно? Ако смяташ да се задържим по тези места толкова дълго, защо просто не разквартируваме войските в Арелат или Гланум? И защо да стоим точно тук? Не е ли по-добре сами да потърсим германите и да ги ударим, преди да са дошли толкова близо до Италия?

— Виж, млади Серторий — тръгна да му обяснява Марий, — по всичко изглежда, че германите са се разделили и са се пръснали на всички посоки. Кимврите, които допреди месеци следваха течението на Родан, изведнъж са си променили решението и са извили — да приемем, че с цел да стигнат до Испания, — към далечните краища на Цебена, право през земите на Арверните. Тевтоните и тигурините са напуснали земите на хедуите и са отишли да се заселят в земите на белгите. Така поне твърдят източниците ми на информация. В действителност мисля, че никой не може да предполага какво възнамеряват да правят в бъдеще.

— Не можем ли по някакъв начин да научим по-добре какви са им плановете? — попита Серторий.

— Как да стане това? — на свой ред го попита Марий. — Галите нямат никаква причина изведнъж да ни заобикнат и да започнат да ни носят сведения. Това, че все пак са ни пратили някоя и друга вест, аз си го обяснявам просто с нежеланието им да търпят германите насред земите си. Само в едно можем да сме сигурни: че когато германите стигнат Пиренеите, те неминуемо ще се обърнат назад. От германска гледна точка най-лесна цел би се оказала Италия. Затова и ние ще останем тук, Квинт Серторий, и ще чакаме германите да се появят. Не ме е грижа, ако ще да чакаме и години.

— Ако наистина чакаме години, Гай Марий, войниците ни ще се разхайтят, а теб ще свалят от върховното командване — напомни му Маний Аквилий.

— Войниците ни въобще няма да се разхайтят, защото смятам да ги накарам да работят — възрази му Марий. — Командвам почти четиридесет хиляди пролетарии, на които плаща държавата. Държавата е собственик на оръжието им, държавата ги храни. Когато те напуснат армията, ще се погрижа пак държавата да осигури старините им. Но докато служат в държавната армия, моите войници ще са в качеството на най-обикновени държавни служители. Като консул аз представлявам държавата. Ето защо те са мои наемни служители. При това ми струват доста пари. Ако това, което очакваме в замяна от тяхна страна, е просто да си клатят краката и да чакат да им се представи случай да се бият, можем да си представим каква гигантска цена има да плащаме за спечелването на това евентуално сражение. — Веждите на Марий се бяха разиграли яростно върху челото му. — Но моите легионери не са подписвали договор, за да си клатят краката, докато не дойде време да се бият, а са се записали в армията, за да служат на държавата, независимо какво иска тя от тях. Щом като държавата им плаща, те трябва да работят за нея. И тъкмо това ще правят. Ще работят! Тази година те ще поправят Вия Домиция в отсечката от Немавз до Оцелум. Догодина ще прокопаят плавателен канал от морето до Родан, при Арелат.

Всички го гледаха с удивление, но известно време никой не се осмели да обели дума.

Най-накрая Сула тихичко подсвирна.

— Но на войника му се плаща да се бие!

— Ако си е купил оръжието и екипировката със собствени пари и ако чака от държавата само да го храни за времето на похода, то естествено всеки римски войник ще може сам да реши как да си прекарва времето. Но това не важи за моите легионери. Щом като няма срещу кого да се бият, ще работят по обществените строежи. Ако не друго, то така поне няма да забравят, че са длъжни да служат на държавата по същия начин, по който наемният служител служи на работодателя си. Така ще си знаят мястото!

— Ами ние? — сети се да попита Сула. — Да не смяташ нас да ни превърнеш в инженери?

— А защо не? — рече Марий.

— Първо, защото аз самият не съм на държавна служба — Сула се опитваше думите му да прозвучат шеговито. — Аз дарявам доброволно времето си на държавата, както и всички останали легати и трибуни.

Марий го изгледа изпитателно.

— Можеш да ми вярваш, Луций Корнелий, това е дар, който високо ценя.

И след тези му думи темата трябваше да се смени.

И все пак Сула си тръгна от палатката на главнокомандващия недоволен. Излизаше, че ги превръщат в наемни служители на държавата! Що се отнася до войниците, това можеше и да има своите основания, но както самият той беше отбелязал, трибуните и легатите бяха съвсем различен сорт хора. Марий добре знаеше, че е така, затова и избяга от въпроса на Сула. Но това, което остана недоизказано на глас, сякаш продължи да витае из въздуха. Това, което трибуните и легатите можеха да очакват като възнаграждение за службата си, все още беше в ръцете на германите. Никой не можеше да каже каква плячка ще им бъде отнета и дали изобщо ще има плячка. Разпродажбата на пленниците като роби си оставаше право единствено на пълководеца; легатите, трибуните, центурионите, войниците, никой не можеше да сложи ръка върху тях. А у Сула се загнездваше чувството, че след тази война, която не се виждаше още кога ще започне, камо ли кога ще свърши, римляните щяха да се радват само на пленници.

Дългото, уморително пътуване до Родан никак не му се беше понравило. За разлика от него Квинт Серторий се държеше като хрътка, вързана на каишка, която души земята и върти неспокойно опашка, очаквайки удоволствието от всяка нова задача, която му се постави. Вече се беше научил да използва тъй наречената грома, инструмента на землемера; захванал се бе да чиракува при инженерите, които знаеха как да се оправят с прииждащи реки, със срутени мостове, със земни свличания и какво ли още не; от време на време повеждаше една-две центурии войници да прочисти някое скрито местенце от пирати и разбойници, друг път му даваха да командва заловените бандити, които се потяха да строят път; случваше се дори да излиза на най-предните линии заедно със съгледвачите, а неизвестно как, но му оставаше и време да се занимава със странични дейности — така например излекува счупеното крило на младо орле, което от тогава не престана да го навестява. Да, нямаше работа, от която Квинт Серторий да избяга. Ако не по друго, то само по това страничният наблюдател можеше да открие връзката му с Гай Марий.

Но Сула копнееше за нещо драматично. Сега, когато беше придобил повече опит и можеше да си позволи да изследва сам себе си, той си казваше, че за един сенатор подобна слабост към елементарното насилие е по-скоро недостатък, но пък и той беше все още на тридесет и шест и не мислеше, че ще му е по силите да се лиши напълно от цяла една черта от характера си. Докато не му се бе наложило да пропътува тези ужасяващи километри по Вия Емилия Скаври и нататък през Крайморските Алпи, Сула постоянно си беше повтарял, че военната кариера му се нрави. За него това беше дейност, изпълнена с изпитания и предизвикателства, независимо дали става дума да се разгроми една чужда армия, или да се съгради една нова Африка. Но да се строят пътища и да се копаят канали? Не беше дошъл в Трансалпийска Галия, за да върши черната работа на Рим! Затова и останалите нямаше защо да разчитат на съдействието му!

А в края на есента щяха да се проведат нови избори за консул и Марий щеше да бъде сменен от някой свой недоброжелател. Какъв спомен щеше да остави той от второто си консулство? Един прекрасно построен път, който обаче ще носи чуждо име. Как можеше началникът му да стои спокоен, да гледа без безпокойство в бъдещето? Дори не си беше направил труда да отговори на Аквилий, когато той му спомена за задаващите се нови избори. Какво ли замисляше тази лисица? Защо не се тревожеше от бъдещето?

Но изведнъж Сула забрави всички тези въпроси, въртящи се в главата му като следствие от обидата, която смяташе, че са му нанесли, защото погледът му забеляза нечие ново лице. Нова билка, нов късмет. Задаваше се скромно забавление, което щеше да го разсее.

Пред палатката, където се хранеха висшите офицери, разговаряха двама мъже. Или поне така би си казал страничният наблюдател, който не би им обърнал особено внимание. Но за Сула този разговор не беше случаен и той можеше да се превърне в прелюдия на един чудесен фарс. По-високият от двамата беше Гай Юлий Цезар, а по-ниският — Гай Лузий, племенник (по сватовска линия, както навремето Марий не бе пропуснал да отбележи) на главнокомандващия.

„Дали може от пръв поглед да познаеш що за човек е този насреща ти?“ — питаше се мислено Сула, докато вървеше към двамата. Цезар явно не разбираше с кого си има работа, но отдалеч си личеше, че непознатият с нещо го плаши.

— О, Луций Корнелий! — изцвили от удоволствие Гай Лузий. — Тъкмо питах Гай Юлий дали не знае нещо за нощния живот в Арелат, ако изобщо има такъв. И дали не би желал да бъдем в една компания.

Хубавото издължено лице на Цезар излъчваше любезност и доброжелателство, но по многото странични и прикрити жестове Сула заключи, че шуреят му само гледа как да се отърве от досадника — погледът му се опитваше с усилие да се задържи върху този на Лузий, и все пак постоянно бягаше встрани, вътре в ботушите краката му нервно се свиваха, а пръстите му несъзнателно щракаха от нетърпение.

— Може би Луций Корнелий е по-осведомен от мен — хвана се за предоставилата му се сламка Цезар и по движението на краката му си пролича, че само след секунда смята да се обърне на другата страна.

— О, не, Гай Юлий, не си отивай! — опита се да го спре Лузий. — Колкото повече луди глави, толкова повече смях ще падне!

Толкова беше доволен от себе си, че чак се закикоти.

— Съжалявам, Гай Лузий, чака ме работа — откопчи се Цезар и се изгуби сред войниците.

Сула беше кажи-речи еднакъв ръст с Лузий, затова приятелски сложи ръка на рамото му и го притегли по-далеч от палатката.

Гай Лузий беше красив младеж. Очите му бяха зелени, криеха се от дълги мигли, гъстата му червена коса се спускаше над раменете му, веждите му бяха тъмни и изящно изписани, носът му бе дълъг, симетричен и счупен в горната си част като на някой грък. Сула го оприличи на един малък Аполон, но вече не се поддаваше на подобни изкушения.

Той с основание се съмняваше дали Марий изобщо е благоволил да се види с племенника си; не би му било присъщо. Понеже нямаше как да откаже на сестра си да вземе Гай Лузий на служба при себе си, консулът го беше назначил за военен трибун — тъй и тъй възрастта му беше подходяща. Но занапред би предпочел да се прави, че племенникът му изобщо не съществува. Поне докато младежът не привлечеше погледите върху себе си, по възможност с някое храбро деяние или проява на изключителни способности.

— Гай Лузий, ще ти дам един малък съвет — изрече Сула отсечено.

Клепачите с дългите мигли примижаха и младежът стеснително сведе поглед надолу.

— Ще ти бъда благодарен за всякакъв съвет, Луций Корнелий.

— Пристигна тук вчера, нали? Дошъл си сам от Рим — започна Сула.

Лузий го прекъсна:

— Не от Рим, Луций Корнелий. От Ферентинум. Чичо ми Гай Марий ми даде изрично разрешение да остана във Ферентинум, понеже майка ми беше болна.

„Аха! — каза си Сула. — Това обяснява до голяма степен защо Марий се държи толкова хладно с нежелания си племенник! Колко би му било неприятно да чуе от устата на закъснелия подобно извинение, след като в цялата армия няма да се намери друг да го използва!“

— Чичо ми още не ме е повикал при себе си — седна да се жалва Лузий. — Кога ще мога да го видя?

— Не и преди той лично да те извика, което много се съмнявам дали някога ще стори. Докато не покажеш, че си с нещо способен, за чичо си ти си просто една тежест в повече. И то ако не за друго, заради това, че си поискал да ти се дадат привилегии още преди походът да е започнал — имал си нахалството да закъснееш толкова време.

— Но майка ми беше болна! — възмутено протестира Лузий.

— Ние всички си имаме майки, Гай Лузий, или поне някога сме имали. Много от нас са били принудени да тръгнат на война, когато и техните майки са били болни. Много от нас е трябвало да научат, че майките им са умрели, докато синовете са се сражавали на хиляди километри от дома. А и останалите са достатъчно дълбоко привързани към своите, за да чувстват болезнено отсъствието им в продължение на дълги години. Но това, че майката на един войник е болна, не се счита за оправдание той да отложи своеволно военната си служба. Предполагам вече си казал на другарите си в палатката защо си се забавил?

— Да — отговори Лузий, когото това посрещане удивляваше все повече и повече.

— Много жалко. Най-добре би било, ако си беше замълчал, нека останалите сами си блъскат главата да отгатват. Сега нито ще си помислят с добро за теб, нито за чичо ти, че е допуснал такова своеволие — и той много добре го знае. Но кръвта вода не става и човек е склонен да прощава на близките си — намръщи се Сула. — Тъй или иначе, не това исках да ти кажа. Тук е армията на Гай Марий, а не на Сципион Африкански, ако разбираш какво имам предвид.

— Представа си нямам — отговори му напълно искрено Лузий.

— Катон Цензор обвинил навремето Сципион Африкански, че позволява в армията му да цари нравствен упадък. Е, трябва да знаеш, че Гай Марий много повече прилича на Катон Цензор, отколкото на Сципион Африкански. Сега разбираш ли какво искам да ти кажа?

— Не — отново отвърна Лузий, но видимо побледня.

— А пък аз мисля, че да — усмихна се зловещо Сула и показа характерните си кучешки зъби. — Ти изпитваш повече влечение към хубавите млади мъже, отколкото към хубавите млади жени, нали така? Не мога да те обвиня в женственост, но ако продължаваш да правиш мили очи на хора като Гай Юлий, който явно не си научил, че се пада шурей на чичо ти, както и на мен самия, ще трябва да знаеш, че те чака казанът. Римляните никак не ценят предпочитанията на човек към хора от същия пол. Нещо повече, подобни влечения се смятат, особено в легионите, като крайно нетърпим порок. Ако не беше така, навярно жените, живеещи в близост до военните лагери, нямаше да трупат толкова пари, а пък тези на враговете ни нямаше да бъдат изнасилвани толкова методично. Това поне трябва да го знаеш!

Лузий целият се беше свил, разкъсван между страха, че се намира пред някого много по-високопоставен от него, и желанието да се защити от явна несправедливост.

— Времената се менят — опита се да протестира той. — На подобно поведение отдавна вече не се гледа като на порок.

— Мисля, че имаш грешна представа в какво точно време си попаднал, Гай Лузий. Навярно това се дължи на твоето собствено вътрешно желание нещата да бъдат различни от това, което са. Сигурно досега си живял в среда на такива като теб, които също имат грешна представа за времето, в което живеят. Навярно често сте се събирали да обсъждате положението си и все отнякъде сте изнамирали някой текст, някоя мисъл, че сте в правото си. Но аз мога да те уверя — каза Сула с напълно сериозен тон, — че колкото по-добре опознаеш света, в който си имал късмета да се родиш, толкова повече ще се уверяваш как жестоко си се заблуждавал. А никъде другаде предпочитанията към хора от същия пол не са по-малко толерирани, отколкото в армията на Гай Марий. Научи ли за твоята малка тайна, Гай Марий ще бъде безмилостен с теб.

Лузий беше готов да заплаче. Беше вплел пръсти в жест на дълбока паника.

— Но така ще полудея! — изхленчи той.

— Няма, не се бой. Просто ще си наложиш дисциплина, ще бъдеш внимателен в отношенията си с другарите и възможно най-скоро ще научиш да улавяш сигналите, които хората от твоя сорт си подхвърлят един на друг. Аз лично не мога да ти кажа какви са те по простата причина, че не съм жертва на подобен порок, а и не съм се интересувал. Но ако си решил да постигнеш обществена кариера, Гай Лузий, искрено те съветвам да надвиеш, докато е време, своите слабости. Вярно, че като те гледам такъв млад, сигурно ще ти е трудно да се обуздаеш напълно. Но внимавай, внимавай да не сбъркаш с човека!

При тези си думи Сула се усмихна още веднъж, този път по-благосклонно на Гай Лузий и го остави сам.

За момент просто започна да се шляе безцелно насам-натам. Беше скръстил ръце безгрижно зад гърба си и едва-едва забелязваше движението около себе си. Легионите бяха инструктирани да построят временен лагер, нищо че по това време в провинцията не се беше чуло за никакви вражи сили; просто една римска армия не можеше да спре без закрилата на палисадите. Горе на хълма землемерите и инженерите вече правеха изчисления как да бъде разположен бъдещият постоянен лагер. Онези поделения, които не бяха нужни за издигането на временния лагер, бяха хванати да вършат подготвителните работи по укрепяването на хълма. Засега това се изразяваше в носене на дървен материал за греди, от които впоследствие щяха да бъдат построени стените, кулите, жилищните помещения. По долното течение на Родан горите бяха редки, понеже местността се обитаваше вече от няколко века — още от времето, когато гърците бяха основали Масилия, — и за това време гърци, римляни и попадналите под тяхното културно влияние гали бяха успели да усвоят огромен дял от земите си.

Армията се беше разположила на север от големите солени блата, които представляваха делтата на Родан, но се разпростираха и на запад, и на изток от коритото на реката. Типично беше за Марий да избере за своите легиони място, където те да не засегнат с нищо обработваеми земи, независимо от продължителността на престоя си.

— Няма никакъв смисъл излишно да настройваме против себе си онези, които трябва да считаме за свои съюзници — оправдаваше той своята политика пред Сула. — Освен това с тези петдесет хиляди гладни гърла повече, които доведохме на местното население, то ще има нужда от всичките си земи, за да ги изхрани.

Мариевите снабдители вече бяха хукнали по всички посоки да сключват контракти със стопаните в провинцията, а войниците вече строяха складове за зърно и провизии, в които да се побере достатъчно за изхранването на петдесет хиляди мъже в продължение на дванадесет месеца, когато ще дойде времето на следващата реколта. В огромния обоз Марий предвидливо беше включил всички онези необходими за преживяването на една армия неща, които от достоверни източници бе научил, че не ще може да намери в Трансалпийска Галия, а именно: солидни греди, борова смола, скрипци й въжета, инструменти, подемни кранове, вар и астрономически количества железни гвоздеи и пирони. В Популония и Пиза, двете пристанища, където се разтоварваха докарваните от остров Илва слитъци желязо, префектус фабрумът се беше погрижил да изкупи цялото налично количество метал и да го препрати по суша на Марий в случай, че инженерите му решат да леят стомана. В обоза бяха предвидили и такава възможност и сега римската армия разполагаше с наковални, тигели, чукове, брикети, изобщо всичко необходимо за устройването на една огромна ковачница и металолеярница. Вече войници бяха поели грижата да съберат достатъчно дървен материал за осигуряването на нужните за целта дървени въглища, защото без дървени въглища би било невъзможно да се постигне нужната температура за топенето на желязо, да не говорим за превръщането му в стомана.

Докато свърши с разходката си и се озове отново пред палатката на главнокомандващия, Сула вече бе решил, че му е дошло времето да действа. Защото той още преди седмици беше изнамерил лек за скуката, която го обхващаше при това бездействие, и знаеше как да я замени с наистина драматични преживявания, тъкмо по вкуса му. Всъщност идеята се беше родила в главата му още в Рим, но истински смисъл тя доби по време на безкрайното пътуване покрай морския бряг. Сега вече можеше да се помисли за нейното реализиране. Да, време беше да говори с Гай Марий.

Великият мъж беше сам и се беше заел с писане.

— Гай Марий, чудех се дали можеш да ми отделиш малко време. Какво ще кажеш двамата да се поразходим? — рече Сула и застана на входа на палатката, като умишлено задържа коженото платнище, без да го пуска. На фона на ярката слънчева светлина навън силуетът му се беше обвил в своеобразна златиста аура. Стоеше гологлав и ясно се открояваха дългите му, гъсти къдрици, спускащи се до раменете.

Марий повдигна глава и видяното никак не го очарова, поради което отсече:

— Косата ти плаче за подстрижка. Още някой сантиметър и ще заприличаш на танцьорка!

— Колко странно! — учуди се Сула, без да помръдва от мястото си.

— Бих го нарекъл разпуснатост — каза Марий.

— Не, странното е, че вече няколко месеца не ти е направило впечатление, че си пускам коса, а го забелязваш тъкмо когато смятах да ти говоря за това. Дори да не си се научил да четеш мисли, Гай Марий, мисля, че си развил невероятна способност да мислиш като хората, с които работиш.

— И си започнал да говориш като някоя танцьорка — никак не се трогна Марий. — Защо искаш да се разхождаме?

— Защото имам да ти разправям поверителни неща, а тук и стените имат уши, тъй да се каже. Ако излезем да се разходим, никой не би могъл да чуе за какво си говорим.

Марий не чака повече да го подканят; веднага остави писеца на масата и нави на руло листа, върху който пишеше.

— Мисля, че и аз обичам повече да се разхождам, отколкото да пиша — рече той и стана от стола си.

Двамата се запътиха с бърза крачка вън от лагера, без да говорят и без да усещат всички любопитни погледи, които ги проследяваха. Войници, центуриони и кадети — за изминалите три години служба при Гай Марий и Луций Корнелий Сула всички се бяха научили отдалеч да познават, щом началниците им замислят нещо сериозно. И сега двамата мъже им подсказваха, че наистина се задават новости.

Вече притъмняваше, така че нямаше за кога да се катерят към върха на хълма, затова двамата се спряха веднага щом решиха, че вятърът не може да отнесе думите им до ушите на войниците в лагера.

— Е, казвай какво има — сръчка Марий баджанака си.

— Започнах да си пускам коса още в Рим — обясни Сула.

— Досега не ми беше правило впечатление. Предполагам, че косата ти има нещо общо с онова, което щеше да ми съобщаваш?

— Искам да заприличам на гал — тържествено обяви той.

Марий го изгледа изпитателно.

— О-хо! Продължавай, продължавай, Луций Корнелий!

— Най-слабият пункт в цялата ни тактика срещу германите се състои в това, че не разполагаме с абсолютно никакво разузнаване — започна Сула. — От самото начало, когато тавриските ни пратиха своята молба за помощ и ние научихме за тези мигриращи германи, ние практически стоим с вързани ръце, защото не знаем абсолютно нищо за враговете си. Нито знаем що за хора са, нито откъде идват, нито какви богове почитат, нито защо са напуснали родните си места, нито какво обществено устройство познават, нито как се управляват. И най-важното: не можем да разберем защо всеки път разгромяват армията ни, но упорито отказват да нахлуят в Италия, докато преди векове не бихме могли да спрем Ханибал и Пир да го сторят, ако ще и да им изправехме милион бойни слонове насреща.

Погледът му не беше обърнат към Марий, ами точно на деветдесет градуса встрани. Последните лъчи на слънцето се отразяваха в очите му и изпълваха Марий с непознато страхопочитание; и преди, макар и много рядко, му се беше случвало изведнъж да се сблъска с тази спотайвана черта от характера на Сула, а именно способността му да надраства смъртните, да се превръща пред очите на събеседника си в безсмъртно същество. И все пак в такива случаи той не можеше да бъде наречен и бог, просто придобиваше контурите на непознато божествено създание, различно от човека. Сега, с тези слънчеви лъчи, които, сякаш светеха през очите му, това качество на Сула само се подсилваше.

— Продължавай — направи жест Марий.

И Сула продължи:

— Преди да тръгнем от Рим, си купих двама нови роби. Взех ги със себе си и в момента са при мен. Единият е гал от племето на карнутите, племето, което държи под контрол цялата келтска религия. Техните са странни вярвания: галите вярват, че дърветата са живи същества, че притежават дух, сянка или знам ли и аз какво. Трудно е мисленето им да се преведе на латински, защото ние разсъждаваме според други правила. Другият е герман от племето на кимврите, пленен при Норикум, преди Карбон да бъде разбит. Двамата ги държа изолирани един от друг. Никой от тях дори не подозира за съществуването на другия.

— И не можа ли да измъкнеш от кимвриеца някаква информация за германите? — попита Марий.

— Нито дума. През цялото време той продължава да твърди, че не знае кои са и откъде идват. Направих някои разследвания и открих, че пълното незнание е характерно за всички германски пленници, макар че, вярно е, те не са особено многобройни. Разбира се, може и да съм бил подлъган, защото се съмнявам някой римлянин да се е заинтересувал от миналото на робите си. Когато купувах своя германец, целта ми беше да извлека от него някакви сведения за народа му, но когато се уверих, че няма да изкопча нищо от него — между другото не виждам какъв смисъл би имало да подлагам на изтезания човек едър и здрав като бик, — ми хрумна по-добра идея. Обикновено, Гай Марий, сведенията достигат до нас през втора ръка. А за целите ни това не е достатъчно.

— Така си е — съгласи се Марий, който вече ясно разбираше накъде бие Сула, но нямаше желание да го кара да бърза с обясненията си.

— Затова си казах, че ако в най-близко бъдеще не се очертава нова война с германите, най-добре би било сами да се опитаме да научим нещо за тях. И двамата ми роби вече от години слугуват в Рим, така че са научили латински. Е, вярно, че германецът го говори твърде зле, но все пак… Това, което ми се стори доста интригуващо, е, че навътре в Дългокоса Галия, щом се отдалечиш от бреговете на Вътрешно море, вторият език на галите бил не гръцкият, а латинският! Е, това далеч не значи, че галите си разменят латински сентенции, но все пак с годините на активни контакти между хедуите и нас, независимо дали под формата на война или търговия, сред галите започнали да се срещат и хора, които знаят някоя и друга думичка латински, все такива, които могат да четат и пишат. И понеже келтите нямат своя писменост, въпросните люде четат и пишат на латински. А не на гръцки. Не е ли впечатляващо? Ние дотолкова сме свикнали да мислим, че международният език в целия свят е гръцкият, че да открием как цяла една страна предпочита латинския, ни се струва направо забележително!

— Без да съм нито учен, нито философ, Луций Корнелий, трябва да си призная, че подобен факт не може да ме развълнува особено — усмихна се някак вяло Марий. — Но затова пък бих се развълнувал истински, ако науча нещо повече за германите.

Сула вдигна ръце, сякаш се предаваше пред подобна логика, и по лицето му се изписа подигравателна гримаса.

— Така да бъде, Гай Марий! Много добре. В продължение на близо пет месеца съм се захванал да изучавам езика на карнутите, които населяват централната част на Дългокоса Галия, както и езика на кимврите. Учителят ми по карнутски е много по-ентусиазиран при мисълта да ме ограмоти, отколкото този по германски, но пък и той не е за изхвърляне. — Сула се спря насред думите си и се умисли, сякаш недоволен от изказването си. — Може би впечатлението, с което съм останал, че германецът е по-неинтелигентен, няма да се окаже напълно вярно. Нищо чудно при човека шокът от преминаването от едно културно равнище на друго да се е отразил много по-болезнено, отколкото при гала. Просто той е свикнал да мисли по съвсем различен начин. Но пък самият факт, че е бил пленен в сражение, което неговите хора са спечелили, навярно е свидетелство, че си имаме работа с глупав германец.

— Луций Корнелий, търпението ми не е безпределно — напомни му Марий, по-скоро отчаяно, отколкото троснато. — Да не би да искаш да ми докажеш, че от всички перипатетици ти си най-перипатетичният!

— Моите извинения — захили се Сула и се обърна този път да погледне Марий в очите. Блясъкът в очите му беше изгаснал и Сула отново беше придобил вида си на смъртен.

— С моята коса, кожа и очи — обясни той накратко — спокойно бих могъл да мина за такъв. Именно затова възнамерявам да се превърна в гал и да отида до области, където никога преди не е стъпвал римски крак. Най-вече смятам да проследя германите по техния път към Испания. Доколкото разбирам, натам са се насочили именно кимврите, но навярно ще ги последват и другите племена. Вече знам достатъчно кимврийски, колкото да ги разбирам какво говорят, именно затова смятам да насоча вниманието си към кимврите. — Сула прихна да се смее. — В действителност косата ми би трябвало да бъде значително по-дълга от тази на танцьорките, но засега и толкова стига. Ако някой се заинтересува защо е толкова къса, ще гледам да му обясня, че съм прихванал някаква болест на скалпа и е трябвало да се обръсна гола глава. За щастие косите ми растели бързо.

Сула се умълча. В продължение на няколко мига Марий не посмя да отвори уста, само стъпи на един пън, подпря лакът върху коляното си и глава върху лакътя. Истината беше, че просто не му идваше наум какво да каже. От месеци беше живял с постоянното притеснение, че някой ден на Луций Корнелий ще му омръзне от скуката в лагера и ще хукне към Рим, а ето, че през цялото това време същият този Луций Корнелий търпеливо бе разработвал свой план, как да се избави от скуката, без да изоставя началника си. И то какъв план! Какъв човек беше този Сула, наистина! Доколкото се знаеше, първият шпионин на света бил Одисей, който се преоблякъл като неизвестен троянец и се промъкнал през стените на Илион, за да се добере до някакви сведения. Един от най-любимите на учители и ученици спорове се отнасяше до това, дали Калхас е „пропял“ пред ахейците, защото му било омръзнало от троянците, или на свой ред е искал да шпионира в полза на цар Приам, или му е било заръчано да всее раздор сред гръцките царе.

И Одисей е бил червенокос. И Одисей е произлизал от славен род. И все пак имаше нещо, което не позволяваше на Марий да отъждествява Сула с един съвременен Одисей. Сула беше сам себе си, истински и завършен. Както и планът му. Това, което беше повече от ясно, бе, че той не се страхува изобщо от възможните последици. Подхождаше към тази необикновена мисия по съвсем делови начин, сякаш се смяташе за недосегаем. С други думи, разсъждаваше като истински римски аристократ. Дори не си представяше, че може и да се провали, защото знаеше, че превъзхожда всички останали.

След минута-две Марий се надигна от позата си на мислител и като си пое дъх, попита:

— Наистина ли мислиш, че ще успееш, Луций Корнелий? Ако е така, то ти си най-истинският римлянин, когото някога съм срещал! Не мога да изразя възхищението си от теб! Планът ти е наистина блестящ. Но за да го изпълниш, ще ти трябва да се разделиш и с последната черта на римския си характер, а съм сигурен, че това няма да се удаде на никого от нас. Културните ни окови са прекалено здрави, за да ги разчупим. А дори да го сторим, по ръцете и краката ни винаги ще останат белези. През цялото време ще се страхуваш да не се издадеш.

Сула вдигна вежда; ъгълчетата на устата му провиснаха.

— О, Гай Марий, та аз цял живот съм живял в лъжа и досега нито веднъж не съм се изпуснал!

— Дори и в момента?

— Дори и в момента.

Двамата се обърнаха към лагера и тръгнаха да се връщат.

— Сам ли възнамеряваш да тръгнеш, Луций Корнелий? — заинтересува се Марий. — Не смяташ ли, че ще е добра идея някой да те придружи? Ами ако ти се наложи спешно да ми пратиш вест, а нещо те задържи? Няма ли да ти бъде от помощ другар, играещ ролята на огледало, в което да се наблюдаваш доколко добре играеш ролята си? По същия начин, по който и той ще се оглежда в теб?

— И аз си мислех за това — рече Сула, — и изборът ми се спря на Квинт Серторий.

Първоначално Марий грейна от радост и гордост, но само след миг помръкна.

— Той е много смугъл. Никога няма да мине за гал, да не говорим за германец.

— Вярно е. Но може да го издокараме на грък с келтиберийска кръв в жилите. — Сула се покашля. — Всъщност, когато тръгвахме от Рим, му дадох и на него един роб. Келтибериец от племето на илергетите. Още не съм казал на Квинт Серторий точно какво съм си наумил, но му заръчах да научи езика на роба си.

Марий го зяпна.

— Наистина си се подготвил. Е, имаш съгласието ми.

— Значи мога да взема Квинт Серторий със себе си?

— О, да. Макар че продължавам да мисля, че е твърде тъмен. Чудя се дали това няма да ти навреди повече, отколкото да ти помогне.

— Не, всичко ще бъде наред. Квинт Серторий ще бъде от изключително значение за успеха ми, а ако бъдещето не ме опровергае, тъмните му коси могат да се окажат още един коз в наша полза. Разбираш ли, в Квинт Серторий се таи някаква животинска магия, а към подобни хора варварите винаги са се отнасяли със страхопочитание. Тъмната му кожа само ще допълни впечатлението за шаманските му способности.

— Животинска магия? Какво по-точно имаш предвид?

— Квинт Серторий е способен да привиква при себе си дивите зверове. Забелязах го още в Африка, когато той просто подсвирна на един пустинен леопард и за кратко време го направи свой другар. Започнах да обмислям ролята му в своята мисия обаче едва наскоро, когато го видях как излекува и привърза към себе си едно орле, без обаче да му отнема естествения нагон към свободата и дивото. Сега орлето си живее, както са живели и родителите му, но продължава да посещава Квинт Серторий и да му изразява приятелството си. Каца на ръката му и го целува. Войниците силно го почитат. За тях това е щастливо предзнаменование.

— Знам — кимна Марий. — Орелът е символът на всеки легион, а Квинт Серторий само е доказал връзката между едното и другото.

Двамата се загледаха по посока на шестте сребърни орли, забити в земята на своите сребърни пръчки и окичени с крони, фалери, медали и торкове. Пред тях беше сложен триножник, в който постоянно гореше огън, наоколо пазеха стражи, а всяка вечер по залез-слънце, докато четеше своите молитви, специален жрец в тога криеше лицето си в гънките на дрехата си и хвърляше тамян върху въглищата в триножника.

— В какво се състои по-точно смисълът на животинската магия? — попита Марий.

— Галите са твърде суеверни и вярват в духове, които населяват всички живи твари. Доколкото разбирам, същото е характерно и за кимврите. Квинт Серторий ще се направи на шаман, който произхожда от далечно испанско племе. Така дори народите, населяващи земите около Пиренеите, няма да могат да го разобличат, че не е ибериец.

— Кога смяташ да тръгнете?

— Твърде скоро. Но предпочитам ти да съобщиш за намеренията ми на Квинт Серторий — помоли Сула. — Той ще иска да дойде с мен, но до такава степен ти е предан, че току-виж отказал да те остави. Ако обаче му кажеш ти, ще бъде съвсем друго. — Сула силно изсумтя. — Но никой не трябва да научи. Никой!

— И аз съм на същото мнение — отново се съгласи Марий. — Все пак остават тримата роби, които знаят поне малко, щом са ви давали уроци. Искаш ли да ги продам от твое име и да ги пратя някъде отвъд морето?

— Защо да създаваме излишни усложнения? — изненада се Сула. — Мислех да ги убия.

— Прекрасна идея. Но така ще изгубиш парите от евентуалната сделка.

— Не са цяло състояние, та да плача за тях. Приеми го като моя личен дял за успеха на войната ни срещу германите — пошегува се той.

— Ще ги убия веднага щом тръгнете.

Но Сула поклати глава.

— Не, сам ще си свърша мръсната работа. И то още сега. Вече са ме научили мен и Квинт Серторий на всичко, което могат. Утре ще ги пратя в Масилия да ми свършат уж някаква работа. — Той се протегна и блажено се прозя. — Много съм добър с лъка и стрелите, Гай Марий. А солените блата са доста пусто място. Всички ще приемат, че робите ми са избягали. Дори и Квинт Серторий.

„Ако става дума за мен, аз съм човек, родил се ниско до земята — каза си Марий при тези му думи. — Нямам нищо против убийството на хора, дори когато е извършено толкова хладнокръвно. Убийството е част от живота, такъв какъвто го познаваме, и никой бог не би го счел за обида. Но все пак Сула е от стар патрициански род. Родил се е високо в небесата. У него има поне зрънце божественост и виж го с каква лекота е готов да погуби човешкия живот.“ Неусетно се замисли върху предсказанието на Марта Сирийката. „Римлянин, много по-велик от мен самия, който ще се казва Гай, но ще бъде Юлий, а не Марий…“ Това ли беше нужно, за да се достигне истинското величие? Патрицианската кръв, която да те доближи до боговете?

Есента Гай Марий получи писмо от Публий Рутилий Руф, датирано от края на септември.

„Най-сетне Публий Лициний Нерва има смелостта да пише до Сената какво е действителното положение в Сицилия. Като първи консул, предполагам, заедно с моето писмо ще получиш и официалните сведения за събитията, но, разбира се, първо ще прочетеш моята версия, която не е толкова скучна, при това ще дойде едновременно с официалните вести, тъй като си уредих моето да пътува в една и съща торба с тях.

Но преди да ти разкажа за Сицилия, трябва да се върнем обратно в началото на годината, когато, както си спомняш, Сенатът предложи на римския народ да гласува закон, според който всички роби от италийски произход се освобождават автоматически от дългово робство, независимо в коя част на света се намират. Но явно още не си узнал до какви непредвидени последствия доведе това решение. Не само италийците, но и много роби от други народности, най-вече сред тези, които официално са си спечелили статута на приятели и съюзници на римския народ, решиха на своя глава, че законът се отнася и до тях или пък, че ако не е така, толкова по-зле. Това важи особено много за робите — гърци, които представляват мнозинство не само в Сицилия, но и в цяла Кампания.

Февруари месец някой си римски гражданин, Тит Ветий, син на конник от Кампания, всичко на всичко двадесетгодишен, полудял. Причината за лудостта му се кореняла в огромните му дългове; младежът се бил задължил да изплати седем таланта сребро за някакво си скитско момиче — робиня. Но понеже старият Тит Ветий бил изключителен скъперник, а пък и синът му вече бил достатъчно голям, за да няма нужда от родителски надзор, младежът заел въпросната сума срещу ужасяваща лихва, като заложил цялото си наследство. Разбира се, в ръцете на лихварите Тит Ветий се е оказал безпомощен като пиле, на което му предстояло да бъде здравата оскубано. Заемодателите настоявали той да си върне дълга в уговорените тридесет дни. Естествено той не е могъл да го стори, но все пак си издействал удължаване на срока с още тридесет дни. Когато обаче се видяло, че и на втория месец няма да събере парите, лихварите отишли право при баща му и поискали той да заплати борчовете на сина си, при това с още по-голяма лихва. Бащата отказал и лишил сина си от всякакво наследство. И синът полудял.

Следващото нещо, което Тит Ветий сторил, било да си сложи диадема на главата, да облече пурпурна роба и да се обяви за цар на Кампания и да вдигне всички роби в областта на въстание. Баща му, бързам да уточня, е един от малцината останали старомодни едри земевладелци: държал се е винаги добре с робите си, при това сред тях няма нито един италиец. Но в съседство с него бил друг земевладелец — новобогаташ, чиито хора имали навика да купуват роби, където ги дават най-евтино, да ги връзват да работят, без дори да се заинтересуват откъде идват, и да ги заключват за през нощта в дъсчени бараки. Името на този презрян душегубец беше Марк Макрин Мактатор, който между другото се оказа близък приятел с колегата ти консул, нашия достопочтен и уважаван съгражданин Гай Флавий Фимбрия.

В деня, когато Тит Ветий полудял, той закупил на старо петстотин комплекта бойно снаряжение от близката школа за гладиатори, раздал ги на робите си и тръгнал с тях право срещу имението на Марк Макрин Мактатор, за да сложи край на мъките на събратята им. Мактатор и семейството му били избити след продължителни мъчения, а голямата част от робите се видели свободни. Както се оказало, повечето от тях били италийци, затова и били задържани противозаконно в робство.

За кратко време младият Тит Ветий, царят на Кампания, бил събрал армия от четири хиляди роби, които се укрепили здраво на лагер върху близкия хълм. Оттам насетне към импровизираната крепост се завтекли стотици и хиляди роби! В Капуа се видели принудени да затворят портите на града, да вдигнат гладиаторите в бойна готовност и да пратят вест за помощ до Сената в Рим.

Фимбрия вдигна голям шум около събитията и публично носеше траур заради приятеля си Мактатор Касапина, докато най-накрая на назначените отци не им омръзна от фасоните му и не назначиха самия чуждестранен претор Луций Лициний Лукул за командващ специално сформираната армия с цел потушаването на размириците в Кампания. Както знаеш, Луций Лициний Лукул е един от най-видните аристократи в цял Рим и никак не му стана приятно да получава заповеди от някаква бълха като Фимбрия.

Сега да отворим една малка скоба. Предполагам, знаеш, че Лукул е женен за сестрата на Прасчо Метел, Метела Калва. Двамата си родиха две синчета, от които сега едното е на четиринайсет, а другото — на дванайсет години и за тях вече се говори, че са многообещаващи римски граждани. Като си представиш и каква гледка е Прасчо Младши, който не може и две думи на кръст да върже, ясно ти е, че в целия род на Метелите младият Луций и младият Марк Лукул са на голяма почит. И няма какво да се смееш, Гай Марий! Чак оттук те слушам как си казваш: «Хо-хо» и «Ха-ха»! Това са важни неща, трябва най-сетне да го разбереш. Как мислиш да си пробиваш и занапред път сред римския обществен живот, ако не се научиш да слушаш клюките и да се интересуваш от семействата на своите евентуални врагове или съюзници? Жената на Лукул, сестрата на Прасчо, е известна на всички като въплъщение на порочността. Първо, защото има навика да занимава цял Рим с авантюрите си: не могат да се изброят случаите, когато е изпадала в истерии пред дюкяна на някой известен бижутер или се е събличала гола пред хора с мисълта да скача да се дави в Тибър. Но второ, защото бедната Метела Калва не си търси мъжлета в средите на своята класа, ами се занимава с простолюдието, а тъкмо това най-силно докача честта на нашия Прасчо. Да не говорим за още по-надменния й съпруг Лукул. Не, Метела Калва предпочита хубави роби и здравеняци хамали, които сама си търси по кейовете на римското пристанище. Затова отдавна се е превърнала в непоносимо бреме и за Прасчо, и за Лукул, нищо че по мое мнение като майка на двете момчета се справя чудесно.

Затваряме скобата. Беше ми нужна, колкото да добавя малко пикантен привкус на разказа си. Сега разбираш защо на Лукул му е било толкова неприятно да върши черната работа на Фимбрия, след като вторият консул, само да беше по-беден — колкото до физиката му, по-голям здравеняк от колегата ти не мога да си представя, — би бил тъкмо типът на сладострастната му жена! Между другото напоследък Фимбрия ми се струва доста подозрителен. От всички хора на света той взе, че завърза приятелство тъкмо с Гай Мемий и от известно време двамата са неразделни. Големи пари се прехвърлят от едни ръце в други, но с каква цел, не е ясно.

Както и да е, Лукул набързо прочисти Кампания от бунтовниците, младият Тит Ветий беше екзекутиран, както и офицерите, и всичките му войници — роби. Лукул получи похвала за добре свършената работа и мигом се върна към функциите си на чуждестранен претор да раздава правосъдие в места като Реата.

Сега ми идва наум, че аз още преди време ти бях писал, че миналогодишните надигания в Кампания не вещаят нищо добро? И както виждаш, съм познал. Първо се появи Тит Ветий. А след това цяла Сицилия попадна в ръцете на робите!

Винаги съм си мислил, че и по вида си, и по действията си Публий Лициний Нерва напомня на голяма мишка, но кой ще предположи каква опасност представлява той като претор и управител на провинция, в случая Сицилия? Като го знам какъв е стриктен и прилежен, подобна длъжност сигурно му се е усладила повече, отколкото на всеки друг. Да се щура насам-натам, да се рови из складовете за храна за зимата, да пише подробни доклади с върха на опашчицата си и да мърда доволно мустачки.

Разбира се, всичко щеше да бъде наред, ако не се беше появил този проклет закон за освобождаването на робите-италийци. Нашият претор Нерва веднага хукна към Сицилия и се зае с освобождаването на всички италийци на острова, които се оказаха около една четвърт от всички роби, експлоатирани в производството на зърно. Започна от Сиракуза, докато квесторът му го замествал в другия край на острова, в Лилибеум. Работата вървяла бавно, но без спънки. С присъщата си методичност Нерва разобличавал всеки роб, който си приписвал италийски произход, без да може да го докаже; за целта той просто разпитвал лъжеиталийците по оскански или върху географията на полуострова. Освен това се погрижил приетият декрет да бъде разпространен единствено на латински, като така смятал да прецеди всички онези, които могат сами да го прочетат, останалите най-вероятно ще се окажат дошли от другаде. Но това се оказало нож с две остриета, защото онези, които можели да четат само на гръцки, се видели принудени да искат от приятели да им превеждат, а пък от превод на превод смисълът на закона все се изменял и объркването се ширело навсякъде…

През втората половина на май Нерва беше освободил само осемстотин роби-италийци в Сиракуза, докато квесторът му в Лилибеум все чакал изрични разпореждания какво да прави с тамошните. Най-накрая в Сиракуза пристигнала цяла делегация от разгневени земевладелци, които недвусмислено заплашили Нерва, че ако продължава да освобождава робите им, ще му се случи нещо лошо — като се почне с даване под съд и се свърши с бой и кастриране. Нерва се уплашил от заканите им и веднага преустановил работа. Нямало да се освобождават повече никакви роби. За нещастие обаче разпореждането му до квестора в Лилибеум закъсняло; уморен да чака, квесторът на своя глава сформирал трибунал насред градския пазар и започнал да освобождава. Сега и той трябвало да престане, още преди да е свършил кажи-речи нищо. Робите стояли напразно на опашка пред съда и като видели, че им се затварят вратите му под носа им, побеснели от ярост и тръгнали сами да си търсят справедливост.

Като резултат от всичко това в западния край на острова избухнало истинско въстание, което започнало с убийството на двамина богати братя — робовладелци, които владеели голямо имение край Халикия. Оттам насилието се разпространило във всички посоки. Из цяла Сицилия робите напускали именията на господарите си на тълпи от стотици и дори хиляди души. Много от надзирателите и дори собственици били заклани, докато робите им се насочвали към Гората на Полиците, която, доколкото знам, се намира на шейсет-седемдесет километра северозападно от Етна. Нерва свикал набързо местната милиция и след като завзел старата цитадела в Сиракуза и избил събралите се между стените й роби, решил, че въстанието е вече потушено. Затова разпуснал доброволците и ги пратил по живо, по здраво вкъщи. Но се оказало, че въстанието тепърва започва. Следващите сблъсъци били в съседство с Хераклея Миноа, а когато Нерва отново призовал милицията си на бой, всички се направили на глухи. Преторът се видял принуден да прибегне до услугите на кохортата съюзнически войски, разположена на гарнизон край Етна, доста далеч от Хераклея Миноа, но пък и Нерва нямал друг избор. Този път обаче акцията му не успяла. Цялата кохорта била изклана, а робите се сдобили с оръжие.

Докато се случвали тези събития, робите си издигнали свой водач, по всяка вероятност италиец, от онези, които Нерва не смогнал да освободи навреме. Казва се Салвий и по произход е марсиец. Изглежда, докато е бил свободен, е изкарвал хляба си с дресиране на змии. Даден е бил в робство, защото го спипали да свири с флейтата си на змии по време на Дионисиевите празници, които толкова много бяха наплашили Сената преди няколко години. Сега Салвий се е обявил за цар, но понеже е италиец, в мисълта си се вижда повече римски управник, отколкото елинистичен деспот. Ходи облечен в тога претекста, вместо да си сложи диадема, и навсякъде е придружаван от ликтори с фасции и брадви.

В противоположния край на Сицилия, някъде около Лилибеум, се появил друг робски цар, този път грък на име Атенион, който също си събрал войска. И Салвий, и Атенион се насочили към Гората на Полиците, където се съвещавали известно време. В крайна сметка за общ водач бил избран Салвий, който се кръстил цар Трифон и избрал за своя главна квартира непревземаемата твърдина Триокала, в подножието на планините, обърнати по посока на Африка, някъде на средата на пътя между Агригентум и Лилибеум.

Точно в този момент, ако някой седне да описва злощастията на Сицилия, ще се получи нова Илиада. Като се изключи онова, което робите са отделили за себе си, цялата реколта е изпотъпкана и унищожена и Рим няма да може да разчита тази година на сицилийско зърно. Градовете на острова са препълнени с бягащите от гнева на робите свободни сицилийци, които обаче скоро стават жертва на глада и болестите. Цяла една армия от шейсет хиляди роби, при това заедно с петхилядна конница, се разхожда съвсем свободно от единия край на Сицилия до другия и всеки път, когато нещо я заплаши, се оттегля в безопасност в Триокала. Робите са нападнали и превзели Мурганция, а за малко да превземат и Лилибеум, който за щастие бил спасен от шепа ветерани, научили за бунтовете и доплавали специално от Африка.

И ето, че стигаме до нечий повече от недостоен ход, с който се цели да се използва положението в Сицилия и задаващата се криза с храните, за да се предизвика, сигурен съм, изкуствен недостиг на зърно за жителите на Рим! Слуховете, че събитията в Сицилия рязко ще ограничат количеството зърнени храни за града, можеха да се окажат лъжлива тревога, но изведнъж се разбира, че зърно наистина няма. Нашият уважаван Принцепс Сенатус Скавър вече е тръгнал да души следата, която да го отведе до виновника — престъпник, който няма равен на себе си. Подозирам го, че той подозира презрения консул Фимбрия и Гай Мемий. Как тъй се случи, че един толкова почтен и неподкупен човек като Мемий влезе в заговор с отрепки от типа на Фимбрия? Е, разбира се, отговорът не е много труден. Гай Мемий трябваше да бъде избран за претор още преди години, но стъпи на този пост едва сега. Той обаче не притежава нужните средства, за да гони и консулство, а когато някой си науми, че дадена служба му се полага по право, той е готов на всичко, дори на крайно непредпазливи ходове, за да я получи.“

Марий въздъхна с облекчение, че най-сетне е стигнал до края на писмото, и го остави на масата; после извади един подир друг свитъците с официалните бюлетини, които му пращаше Сенатът, и ги прегледа. За свой късмет, беше съвсем сам и можеше спокойно да чете на глас кореспонденцията си, опитвайки се да разграничи изреченията едно от друго. Не че имаше нещо срамно в това да четеш на глас — повечето римляни го правеха. Просто за останалите се предполагаше, че знаят и гръцки, та Марий трябваше да компенсира със способностите си по латински.

Както винаги Публий Рутилий беше познал. Неговото изключително дълго писмо беше много по-богато на информация от бюлетините, нищо че в тях беше включен пълният текст на доклада на Нерва, както и много статистика. Те нито можеха да се похвалят, че са интересни, нито се спираха на такива подробности, на каквито обръщаше внимание Рутилий Руф.

За Марий не беше трудно да си представи тревогата, обхванала Рим. Всеки път, когато се очертаеше недостиг на зърно, над града надвисваше призракът на политическите промени. Хазната започваше да пъшка от дългове, а едилите се надпреварваха да измислят по-радикални мерки за справяне с положението. Сицилия беше големият панер на Рим и всеки път, когато реколтата на острова не се окажеше достатъчно богата, Рим се изправяше лице в лице с глада. Африка и Сардиния, взети заедно, произвеждаха по-малко зърно от Сицилия. Наполовина по-малко! Сегашната криза можеше да доведе до това, народът публично да обяви Сената за виновен, че е пратил в провинцията неспособен управител, а пък пролетариите щяха да обвинят и народа, и Сената, че ги е оставил с празни кореми.

Пролетариите нямаха политически интереси. Те никога и не помисляха, че могат да притежават властта, нито ги вълнуваше кой всъщност ги управлява. Цялото им участие в обществения живот се свеждаше до това да гледат игрите по време на празненствата, когато не се плащаше, и да недоволстват, когато хлябът свърши. В такива случаи пролетариатът изведнъж се оказваше сила, на която не можеше да се устои току-тъй.

Не че бедняците получаваха своя хляб без пари. Просто с помощта на едилите и квесторите Сенатът се грижеше за това на пролетариите да се продава зърно на умерени цени, дори когато страната не тъне в изобилие. Това се отразяваше твърде зле за хазната, която при всяка слаба реколта трябваше да купува зърното на завишени цени, а да го продава на същите като друг път. Всеки римски гражданин, който е записан, че живее в рамките на града, независимо от имущественото си положение имаше право на своя дял от евтиното зърно, осигурявано от Сената. Разбира се, ако намери достатъчно търпение да се нареди на километричната опашка пред бюрото на едила на Портикус Минуция, за да получи своята бележчица. С тази бележчица в ръка той можеше да се представи пред някой от държавните складове за зърно, разположени покрай Авентинския хълм при римското пристанище и да закупи своите пет модии евтино зърно. Това, че повечето римляни не си правеха толкова труд, се дължеше на простия факт, че човек винаги можеше да си напазарува нужните количества от Велабрум, където продавачите носеха зърно от частните складове в полите на Палатина, покрай Викус Тускус.

Понеже добре разбираше как една подобна политическа нестабилност може да се отрази на него самия, Гай Марий изпадна в дълбок размисъл. В момента, в който Сенатът заръчваше на Хазната да бръкне в прашните си пазви и да извади пари, за да нахрани бедните, в Рим щеше да се надигне големият вой: по-видните трибуни ерарии — чиновниците в Хазната — щяха да изброят хиляда и една причини защо не могат да си позволят похарчването на такива огромни суми в момента, в който шест легиона войници — пролетарии си живеят живота за сметка на държавата в Трансалпийска Галия и си прекарват времето не във водене на войни, ами в провеждането на благоустроителни мероприятия! Това автоматически щеше да прехвърли топката в двора на Сената, който трябваше да поведе жестока война с Хазната за евтиното зърно; най-накрая Сенатът щеше да се оплаче пред народното събрание, че пролетариите са се превърнали в голяма напаст и от тях спасение няма.

Прекрасно! Как смяташе сега Марий да се кандидатира за втори пореден път за консул ин абсенция, след като именно той я беше създал тази платена армия от пролетарии, а в Рим техните събратя заплашваха да изядат съгражданите си? Да пукне дано, проклетият му Публий Лициний Нерва! Да пукнат и всички спекуланти с него!

Единствен Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус беше предусетил нещо подозрително, преди зърнената криза да се разрази; обикновено в края на лятото, когато по пазарите започваше да се продава зърното от новата реколта, в Рим цените спадаха поне малко. Докато тази години те не само че не паднаха, ами продължиха да се качват. Като че ли причината за това беше от ясна по-ясна: освобождаването на робите-италийци, които представляваха главните производители на зърно в провинциите, е довело до рязко ограничаване на засетите площи. Да, но всъщност робите все още не бяха получили свободата си, а пък и още преди месеци се беше очертала добра реколта. Така че редно би било цените да паднат, както и други години. Те обаче се покачваха с всяка седмица.

Подобно наблюдение естествено наведе Скавър до мисълта, че някой от колегите му сенатори си прави сметката да спекулира със зърно, а лека-полека подозренията му се насочиха към консула Фимбрия и градския претор Гай Мемий, които вече цяла пролет и цяло лято взимаха огромни парични заеми, явно целейки да се сдобият с възможно най-много пари в наличност. Заключението се налагаше от само себе си: консулът и преторът навярно купуваха зърното евтино, за да го продават наесен скъпо.

Но изведнъж в Рим научиха за въстанието на робите в Сицилия, а Фимбрия и Мемий, вместо да се успокоят, се хвърлиха в сложни операции по разпродажбата на имотите си, прехвърляйки на всевъзможни купувачи ниви и имения, оставяйки си единствено домовете си в Рим и достатъчно земя, за да не изгубят сенаторския си ценз. От това пък Скавър реши, че какъвто и финансов удар да бяха гонили, той едва ли би бил във връзка със снабдяването със зърно.

Разсъжденията му се основаха на доводи, които можем да определим най-малкото като измамливи, но никой в нищо не можеше да го обвини; според Скавър, ако консулът и градският претор наистина имаха пръст в покачването цените на зърното, сега просто щяха да си пълнят гушите от печалбата, а нямаше като луди да погасяват дългове с цената на кажи-речи цялата си собственост. Не, Фимбрия и Мемий стояха извън подозрение! Трябваше да се търси другаде.

След като се получи писмото на Публий Лициний Нерва, в което той описваше с подробности ситуацията в Сицилия, Скавър започна да чува около себе си все по-често и по-често да се споменава името на някой си сенатор, влязъл в тясна връзка с търговците на зърно. Той веднага изостави почти изгубилата се следа на Фимбрия и Мемий и се насочи право по тази на Луций Апулей Сатурнин, квестора на пристанището в Остия. Човекът беше млад и наскоро се бе сдобил с място в Сената, но беше заел най-сериозния пост, който можеше да се даде на човек на неговата възраст или поне, ако имаше интереси в търговията със зърно. Защото именно квесторът в Остия контролираше разтоварването на зърното от корабите, неговото складиране, познаваше лично всички, заети в бранша, имаше възможност да се сдобие с всякакъв сорт информация, много преди тя да е достигнала до ушите, на който и да е от колегите му сенатори.

Скавър продължи с разследванията си, които само го убедиха, че вече е спипал истинския виновник. В началото на октомври за доброто име на Сената Скавър реши да използва едно от заседанията му, за да нанесе своя удар. Луций Апулей Сатурнин беше обвинен, че стои в дъното на зловещата машинация, довела до драстичното покачване на цените на зърното, преди хазната да е осигурила средствата за попълването наличните количества на държавно зърно и следователно е предизвикал огромни разходи на държавни пари. За смълчаните сенатори квесторът се оказа идеалната изкупителна жертва. Обхванати от безгранично възмущение, сенаторите гласуваха с огромно мнозинство на Луций Апулей Сатурнин да бъдат отнети правомощията на квестор, което автоматически го изхвърляше и извън състава на Сената; така можеше спокойно да бъде открит процес срещу него по обвинение за злоупотреба с обществено положение.

Извикан спешно от Остия, за да се яви пред Сената, Сатурнин не можеше да стори нищо, за да се защити от обвиненията на Скавър. В действителност Принцепс Сенатус не разполагаше с никакви доказателства в своя подкрепа, но пък и обвиненият с нищо не можеше да удостовери, че е вършил работата си честни и почтено; така че всичко се сведе до това, кой ще успее да накара другите да му повярват, а тук младежът нямаше никакви шансове срещу Скавър.

— Дай доказателства, че съм замесен! — крещеше Сатурнин.

— Дай ми доказателства, че не си! — отвърна му презрително Скавър.

И естествено, целият Сенат хвана вяра на своя председател, защото досега Скавър бе има случай неведнъж да докаже, че е способен да разобличава престъпници.

Но Луций Апулей Сатурнин нямаше да се предаде така лесно. На възраст той беше тъкмо подходящ за квесторския пост, сиреч беше на тридесет и отскоро беше приет за сенатор. Това обаче означаваше, че никой не го познаваше що за риба е, понеже като млад нито се бе прочул с някое блестящо спечелено дело на Форума, нито се беше изявил в нужната светлина на бойното поле. Най-лошото при него обаче сякаш беше, че макар и сенатори предците му произхождаха чак от Пиценум. Никой не го питаше дали е съгласен с отнемането на квесторските му пълномощия или на мястото му в Сената; дори не можеше да протестира, когато Сенатът прехвърли квесторската служба в Остия не на друг, а на Скавър Принцепс Сенатус, до края на изтичащата година! И все пак Сатурнин нямаше да се даде без бой.

В Рим трудно щеше да се намери един-единствен човек, който да се усъмни във вината му. Навсякъде, където минеше, Сатурнин беше оплюван, блъскан в ребрата, дори замерван с камъни. Отвън цялата му къща беше изписана с неприлични думи: „СВИНЯ“, „ПЕДЕРАСТ“, „ПРОКАЗА“, „ВЪРКОЛАК“, „ЧУДОВИЩЕ“, „ЧЕКИДЖИЯ“ и други, написани едни върху други, тъй че всъщност и да искаше, обектът, за когото се отнасяха, да не можеше да ги разчете. И жена му, и децата му принудително се превърнаха в отшелници и прекарваха повечето от времето си в плач. Дори робите си позволяваха да гледат господаря си отвисоко и всеки път, когато той им наредеше нещо, или се правеха, че не са чули, или се туткаха, за да го извадят извън нерви.

Най-добрият приятел на Сатурнин беше човек, когото много малко хора познаваха; практически не представляваше никой. Казваше се Гай Сервилий Главция и беше няколко години по-възрастен от Сатурнин. Главция си беше извоювал славата на способен адвокат, който обаче далеч не притежава блясъка на много от колегите си; познаваше до последната запетайка законите, но това не можеше да му помогне особено за обществена кариера, защото по произход не беше нито от патрициите Сервилии, нито дори от някоя по-влиятелна плебейска фамилия. Ако не беше реномето му на адвокат, Главция навярно можеше да бъде сбъркан с един друг Гай Сервилий, който, здраво вкопчен в полите на Ахенобарб, си беше извоювал дори място в Сената. И все пак, докато другият плебей Гай Сервилий все още не можеше да се похвали с когномен, Главция се радваше на своя, никак лош при това, защото се отнасяше до красивите сивкаво-зеленикави очи на хората в рода му.

Сатурнин и Главция представляваха приятна гледка: единият тъмнокос, другият рус, но и двамата притежаващи всички хубави черти на своя тип. Това, което ги беше свързало, беше, че и единият, и другият можеха да разсъждават и имаха поглед върху нещата, а едновременно с това криеха една и съща амбиция — да се доберат до консулския стол и да направят наследниците си аристократи. И политиката, и законодателството ги привличаха, което автоматически ги правеше годни да заемат тъй желаните управнически длъжности.

— Още не се признавам за победен — заяви тържествено Сатурнин на Главция. — Има и друг начин да се влезе в Сената и тъкмо него смятам да използвам.

— През цензорите втори път няма да минеш — предупреди го Главция.

— Знам! Не, аз няма и да ги питам, ами ще се кандидатирам за народен трибун — закани се Сатурнин.

— Никога няма да те изберат — рече Главция не от желание да секне ентусиазма на приятеля си, но просто защото беше свикнал да гледа трезво на нещата.

— Не и ако си намеря някой силен съюзник.

— Гай Марий.

— Че кой друг? Той не се обича нито със Скавър, нито с Нумидик, нито с когото и да е от другите дебели глави, дето ни правят политиката. Още утре сутринта ще отплавам за Масилия, за да разясня случая си на единствения човек, който би намерил добрата воля да ме изслуша и да ми предложи подкрепата си.

Главция кимна в знак на одобрение.

— Да, това е най-правилната тактика, Луций Апулей. В крайна сметка вече няма какво да губиш. — Хрумна му нещо и той се усмихна. — Помисли си само как можеш да съкратиш дните на Скавър, изберат ли те наистина за народен трибун!

— Не, това изобщо не ми влиза в намеренията! — възпротиви се Сатурнин. — Той постъпи така, както му се струваше най-добре за всички. Не мога да му се сърдя за това, че тъкмо у мен видя криво. Някой умишлено и съвсем целенасочено е обърнал подозренията на Скавър към мен, и тъкмо този някой ме интересува. Ако наистина стана народен трибун, ще му съкратя на него дните, и още как… Стига да открия кой е.

— Ще отидеш в Масилия да говориш с Гай Марий, а в това време аз ще търся в Рим истинския виновник за зърнената криза, имаш думата ми — увери го Главция.

Есента е подходящ сезон да се пътува по море в западна посока, затова Луций Апулей Сатурнин не видя големи трудности да се добере до Масилия. Оттам му трябваше само да си наеме кон и за няколко дни да се добере до римския лагер край Гланум, където да поиска среща с Гай Марий.

Когато Марий беше заявил на легатите си, че възнамерява да построи един нов Каркасон, оказа се, че не е преувеличил особено. Новият Каркасон се беше превърнал в реалност, макар и да беше изцяло от дърво и кал, за разлика от каменния си оригинал. Хълмът, върху който беше разположен римският лагер, целият беше осеян с крепостни кули. Още като го видя за пръв път, Сатурнин си каза, че хора като германите, абсолютно неопитни в изкуството на обсадата, никога не биха могли да превземат подобно чудо, ако ще да хвърлят и последния си човек срещу палисадите.

— Но — обясняваше Гай Марий на неочаквания си посетител, докато го развеждаше из лагера — всичко това не е толкова да пази армията ми, колкото да подлъже германите, че намеренията ни са да се браним.

„С човек като този не може да има скрито-покрито! — помисли си Сатурнин, който все пак нямаше как да не се възхити на изобретателността на Гай Марий. — Ако има на света човек, който да ми помогне, това е той!“

Двамата се бяха харесали от пръв поглед, навярно защото и единият, и другият бяха по характер решителни и безкомпромисни, или пък заради несвойственото си за един римлянин мислене. Сатурнин беше доволен да научи, че — както се беше надявал — е смогнал да изпревари новината за изпадането си в немилост и има възможност да я съобщи лично в Гланум. Все пак трябваше да се увери, че не зависи от никого, дори от самия Марий, който като главнокомандващ римската армия, застанал начело на едно сложно военностратегическо мероприятие, имаше далеч по-важни задачи, кога точно ще му се даде шанс да изложи случая си и да потърси съдействието на консула.

Сатурнин очакваше на вечерята в офицерската палатка да присъстват много хора, но за негово учудване бяха само трима с Маний Аквилий и Гай Марий.

— Луций Корнелий да не е в Рим? — заинтересува се той.

Без да издаде с нищо неудобството си от подобен въпрос, Марий посегна към едно от сварените яйца.

— Не, действа по специално поръчение — обясни той накратко.

Сатурнин си каза, че няма никакъв смисъл да крие неволите си от Маний Аквилий, който вече бе имал случай да докаже на всички, че е човек на Марий, а пък и в качеството си на висш офицер нямаше как да не научи от първа ръка за събитията около квестора. Затова използва момента почти веднага след като свършиха с вечерята, за да изложи просбата си. Двамата му сътрапезници го изслушаха от край до край, без да го прекъсват, без да му зададат дори един-единствен въпрос, което се стори на Сатурнин добър знак — беше подредил едно след друго събитията ясно и логично.

Най-накрая Марий въздъхна:

— Много се радвам, че дойде лично да поискаш помощта ми. Това придава много по-голяма тежест на твърденията ти, Луций Апулей. Ако беше наистина виновен, щеше да прибегнеш до множество хитринки, но никога нямаше да имаш смелостта лично да ме посетиш. Доколкото знам, не се славя като наивен човек. Нито може някой да обвини Марк Емилий Скавър в подобно нещо. Но ти ми харесваш, затова съм склонен да вярвам, че обвиненията срещу теб в един толкова заплетен случай са плод по-скоро на поредица от заблуждения и може би предубеждения. Пък и в крайна сметка като квестор в Остия ти си идеалният човек другите да те използват вместо изкупителна жертва.

— Ако някъде нещо куца в обвинението срещу мен, Гай Марий, то е в това, че никога не съм притежавал нужните средства да закупя подобни количества зърно — рече Сатурнин.

— Така е, но подобно разсъждение не може автоматически да те оневини — напомни му Марий. — Нищо не ти пречи да заемеш от някого колкото пари ти трябват, или просто да прибереш някой тлъст подкуп.

— Мислиш ли, че съм направил подобно нещо?

— Не. Смятам, че си жертва, не извършител.

— Аз също — обади се Маний Аквилий. — Иначе всичко изглежда прекалено просто.

— Значи мога да разчитам на помощта ви да се кандидатирам за народен трибун? — попита Сатурнин.

— О, на всяка цена — увери го Марий, без капчица колебание в гласа.

— Естествено ще ви се отблагодаря, както подобава.

— Не ще и дума! — сложи точка на разговора Марий.

Нататък нещата протекоха кажи-речи мълниеносно. Сатурнин нямаше минута време за губене, защото изборите за народни трибуни бяха насрочени за ноември, а той трябваше да се прибере навреме, за да се запише като кандидат и да потърси връзките, на които щеше да разчита като човек на Марий. Затова, въоръжен с цял куп писма до най-различни важни и не чак толкова важни особи в Рим, Сатурнин нае кола и четири мулета, които да я карат, и запраши по пътя към Алпите. Не беше пропуснал да вземе нужните пари, за да сменя на всяка спирка животните си с такива, които да не издъхнат на петия километър.

Тъкмо заминаваше, когато пред входа на лагера се сблъска с твърде необичайна групичка. Насреща му вървяха трима гали. Гали — варвари! Сатурнин никога допреди не бе имал случай да се срещне с варвари, затова устата му увисна от удивление. По всичко личеше, че единият от тримата е пленник на другите, защото ръцете му бяха оковани във вериги. Най-странното беше, че от тримата тъкмо той най-много приличаше на цивилизован човек! Беше рус, но не чак пепеляворус, косата му беше дълга, но все пак подрязвана, както си я подрязват гърците, лицето му беше гладко избръснато, беше облечен в дълги, стегнати гащи, каквито се знаеше, че носят галите, и в рунтава, вълнена горна дреха, изплетена в характерна и трудна за описване шевица. Единият от пазачите му беше с тъмна кожа, почти мургав, но върху главата си носеше опасана златна нишка с пъхнати няколко птичи пера в нея. Отдалече си личеше, че е някакъв келтибериец-чужденец, още повече че ходеше полугол, показвайки на всеки срещнат камара от мускули. Третият варварин, който даваше вид да командва, беше типичен варварин. И той ходеше полугол, кожата на гърдите му беше бяла като мляко, но се виждаше, че яки ветрове са я брулили, гащите му бяха вързани с каиши, каквито Сатурнин беше слушал да носят германите или митичните белги; дългата златисточервена коса на непознатия се спускаше безразборно чак до гърба му, дългите му червеникави мустаци бяха провиснали от двете страни на устата му, а около врата му се показваше тежък торк с две драконови глави по краищата си, който явно бе излят от чисто злато.

Мулетата поеха надолу по пътя и Сатурнин се размина отблизо с малката групичка. Докато ги отминаваше, погледът му срещна светлите очи на главатаря, които го изгледаха с такова презрение, че римлянинът чак изтръпна от ужас: Да, това се казваше истински варварин!

Тримата гали продължиха нагоре към централния вход на лагера и никой не си направи труда да ги спре или поне да ги попита кои са. Безпрепятствено галите се озоваха пред дървената барака на самия главнокомандващ, където под сянката на стряхата се изтягаше дежурният офицер.

— Ако може да ни приеме Гай Марий… — обърна се към него на безупречен латински русият главатар.

Но офицерът явно дори не се изненада от подобно посещение.

— Само да видя дали днес приема — стана той от мястото си. След секунда отново се появи на вратата. — Гай Марий нареди да ви поканя вътре, Луций Корнелий — усмихна се той широко на легата.

— Много умно — сгълча го тихичко Серторий, докато се разминаваше с него. — И да не вземеш да се раздрънкаш пред някого, чуваш ли ме?

Щом двамата му подчинени влязоха в кабинета му, Марий внимателно ги изгледа от главата до петите, сякаш искаше да прецени минават ли наистина за варвари.

— Крайно време беше да се връщате — поздрави той Сула и стисна силно ръката му. Сетне се здрависа и със Серторий.

— Няма да се бавим много тук — разочарова го Сула и избута пленника напред. — Върнахме се само за да ти предадем един подарък за бъдещия ти триумф. Запознай се с Копил, цар на волките тестосаги, същият, който навремето участваше в изтребването на Касиевата армия при Бурдигала.

— А, така ли! — най-сетне отдаде някакво внимание Марий и на непознатия. — Не дава много вид на гал, а? Двамата с Квинт Серторий сте далеч по-впечатлителни.

Серторий гордо се ухили при тази забележка, но Сула побърза да обясни:

— Ами като имаш предвид, че столицата му е Толоза, имал е време да се цивилизова. Говори добре гръцки и в мисленето си навярно е само наполовина гал. Заловихме го под самите стени на Бурдигала.

— Дали наистина си струва труда? — запита се Марий.

— Ти сам ще кажеш, но първо трябва да научиш някои неща за него — усмихна се Сула като огромен котарак при вида на жертвата си. — Той има да ни разкаже една доста интересна историйка, при това на език, който всеки римлянин разбира.

Заинтригуван от изражението, изписано по лицето на приятеля му, Марий изгледа по-внимателно цар Копил.

— Каква, историйка?

— О, историйка за цели езера, пълни със злато. Златото било натоварено от римляните на мулски впрягове и пратено надолу по пътя от Толоза за Нарбон по времето, когато някой си Квинт Сервилий Цепион бил римски проконсул. Недалеч от Каркасон златото изчезнало по мистериозен начин, а пътят бил застлан с труповете на шестстотин римски войници, на които били отнети всички доспехи и оръжия. Когато златото изчезнало, Копил се намирал близо до Каркасон — все пак златото му е било поверено лично на него и той е бил длъжен да го пази, доколкото може. Но онези, които отмъкнали златото и го отнесли в Испания, били твърде много на брой, за да посмеят галите да ги нападнат — Копил е разполагал само с шепа хора. Интересното обаче е друго, а именно, че сред римляните останали двамина оцелели: единият чист римлянин — не друг, а префектус фабрум Фурий, вторият — гръцкият освобожденец Квинт Сервилий Биас. Когато няколко месеца по-късно златото изведнъж се появило в склад за риба в Малака, собственост на клиент на Квинт Сервилий Цепион, цар Копил е бил далеч; бил е далеч и когато същото това злато е било качено на кораби за Смирна, в сандъци, на които пишело: „Гарум, по поръчка на Квинт Сервилий Цепион.“ И все пак цар Копил си имал един приятел, който си имал друг приятел, който пък имал трети приятел, и тъкмо третият приятел се случило да познава някакъв турдетански разбойник на име Бриганций. Според думите на самия Бриганций той бил нает не от други, а именно от хората на Квинт Сервилий Цепион — Фурий и освобожденеца Биас, да нападне римския конвой и да открадне златото. В замяна щял да задържи за себе си мулетата, товарните коли и оръжията на убитите войници — шестстотин комплекта пълно бойно снаряжение, нито повече, нито по-малко. Когато златото тръгнало по пътя си на изток, Фурий и Биас го последвали.

Никога преди Сула не беше виждал Гай Марий толкова смаян, дори когато четеше писмото на Рутилий Руф, че са го избрали за консул ин абсенция. Онова просто го беше изненадало със своята неочакваност, докато чутото в момента го караше да се замисли дали изобщо знае нещо за живота.

— Богове! — промълви едва-едва Марий. — Как е посмял!

— Посмял е и не му е мигнало окото — изсумтя презрително Сула. — Какво означава животът на шестстотин римски войници, когато става дума за петнайсет хиляди таланта злато! Оказва се, че самите волки тестосаги не гледат на златото като на своя собственост, ами се смятат за негови пазачи. Съкровищата на Делфи, Олимпия и Додона, да не говорим за дузината по-малки светилища, които Брен е заграбил още преди десетилетия, са собственост еднакво на всички галски племена, участвали в похода. Затова сега волките тестосаги се смятат за прокълнати, задето не са опазили златото, а царят им Копил — два пъти проклет. Богатствата на цяла Галия са изчезнали веднъж завинаги.

След някоя и друга секунда Марий се поотърси от шока и впи изпитателен поглед в очите на Сула. Вярно, че историята беше интригуваща и имаше с какво да смае въображението, но правеше впечатление, че самият Сула я беше разказал, както би го сторил някой галски бард, а не един римски сенатор.

— Ти си голям актьор, Луций Корнелий — похвали той приятеля си.

Сула сякаш прие комплимента като най-голямата похвала в живота си.

— Покорно благодаря, Гай Марий.

— Но защо казваш, че няма да останете? Ами зимата? Тук ще ви е по-удобно да я прекарате. — Марий се усмихна при вида на младия си родственик. — Особено Серторий, като го гледам така гол, само с тези пера на главата.

— Не, тръгваме още утре. Кимврите вече са стигнали полите на Пиренеите и са в непрекъснато движение. Местните племена ги дебнат иззад всяка скала, иззад всеки ръб покрай пътя с мисълта да им метнат нещо по главата. Но германите, изглежда, изпитват някаква особена слабост към планините. За тези месеци двамата с Квинт Серторий постигнахме значителни успехи в сближаването си с кимврите; имам чувството, че сме се запознали с половин Испания и Галия.

Марий наля две чаши вино, погледна към Копил и наля трета, която подаде на пленника. Докато поднасяше виното на родственика си Сабин, Марий го изгледа замислено.

— Така ми приличаш на петел на Плутон — рече той.

Серторий отпи от виното и чак въздъхна от блаженство.

— Тосканско! — отсъди той, след което прихна да се смее. — Като петела на Плутон, а? Добре, че не ме нарече гаргата на Прозерпина.

— И какви новини ми носите за германите? — попита Марий.

— Накратко — подробностите ще ги научиш на вечеря. Много е рано да кажем откъде са тръгнали или какво ги кара да продължават все напред. Но за това следващия път. Най-важното е да не се страхуваш, че ще тръгнат към Италия, без да те предупредя. Във всеки случай мога да ти кажа за всички поотделно къде се намират сега: тевтоните, заедно с тигурините, маркоманите и херуските в този момент се опитват да пресекат река Рен и да се върнат в Германия, докато кимврите се мъчат да изкатерят Пиренеите, за да се спуснат към Испания. По мое мнение и едните, и другите няма да успеят — заключи Сула и остави чашата си на масата. — Да, виното беше добро!

Марий повика дежурния офицер.

— Ще ми пратиш ли трима души, на които да може да се разчита? — нареди той. — И виж дали някъде няма да намериш подходящо помещение за цар Копил. За нещастие ще трябва да го държим под ключ, но само докато го заведем благополучно в Рим.

— Аз не бих го оставил в Рим — замисли се Сула, след като дежурният офицер тръгна да изпълни поръчението. — Всъщност на твое място изобщо бих си мълчал къде ще го настаня.

— От Цепион ли се страхуваш? — изненада се Марий. — Не би посмял!

— Все пак посмя да открадне златото, нали? — напомни му Сула.

— Добре тогава, ще приберем царя в Нерсия — отсъди на минутата Марий. — Квинт Серторий, майка ти дали няма приятели, които биха се зарадвали да им погостува един цар? За година, може би две? Ще се погрижа да намеря достатъчно пари за издръжката му.

— Все ще намери някого — каза почти без да се замисли Серторий.

— Какъв късмет! — най-после даде воля на радостта си Марий. — Никога не съм се надявал, че ще намерим нужните доказателства, за да пратим пустия му Цепион в изгнание; нещо, което той заслужава повече от всеки друг. Но ето, че цар Копил е повече от едно обикновено доказателство. Ще потулим цялата работа, докато не им видим сметката на германите, после ще изправим Цепион пред съда по обвинение в злоупотреба с властта и в държавна измяна!

— Държавна измяна? — ококори очи Сула. — Как ще го осъдим с всички приятели, които той има сред центуриите?

— А-а — махна с ръка Марий, — никакви приятели от центуриите няма да му помогнат, когато го изправим пред специален трибунал, съставен единствено от конници.

— Какво замисляш пак, Гай Марий? — попита Сула.

— Вече си имам двама народни трибуни за догодина! — похвали се Марий.

— Може и да не влязат, откъде знаеш? — обади се малко наивно Серторий.

— Ще влязат, и още как — отвърнаха му в хор Марий и Сула, след което тримата избухнаха в гръмък смях.

През цялото това време пленникът ги наблюдаваше невъзмутимо, както подобаваше на един владетел, правеше се, че разбира латинския им, и чакаше да види какво ще му се случи.

Чак в този момент Марий се сети, че не е прилично да приказват пред госта си на латински и прехвърли разговора на гръцки. След минута-две Копил вече се беше включил активно в него и Гай Марий го уверяваше, че скоро ще му свалят оковите.

— Знаеш ли, Квинт Цецилий — говореше Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус на Метел Нумидик, — изпитвам някаква детинска радост от това, че ме назначихте за квестор в Остия. Виж ме: петдесет и пет годишен човек, плешив като яйце, толкова съм се сбръчкал, че бръснарят вече не може да ме избръсне добре, а изведнъж се почувствах отново като младеж! И в същото време проблемите се решават толкова лесно! Когато бях на тридесет, спомням си добре, всяка пречка ми изглеждаше като канара, непреодолима за младок като мен. Сега, на петдесет и пет, дори и най-големите проблеми са като камъчета, които само ми се мотаят в краката.

Скавър се беше върнал в Рим, за да присъства на извънредното заседание на Сената, свикано по искане на градския претор Гай Мемий. На заседанието трябваше да се обсъди някакъв, общо взето, важен въпрос, свързан със Сардиния; вторият консул Гай Флавий Фимбрия се беше обявил за болен — напоследък му се случваше често.

— Чу ли слуховете? — попита Метел Нумидик, докато двамата изкачваха стълбите към Курия Хостилия и влизаха в залата на Сената. Глашатаят още не беше обявил сенаторите да се събират, но всички онези, които бяха дошли по-рано, не считаха за нужно да стоят навън и да го чакат; едни след други те влизаха вътре в Курията, сядаха по местата си и продължаваха разговорите от улицата в очакване магистратът, който е свикал заседанието, да извърши традиционното жертвоприношение и да прочете молитва до боговете.

— Какъв слух? — отвърна му Скавър малко разсеяно; в последно време вниманието му беше насочено изцяло към снабдяването със зърно.

— Луций Касий и Луций Марций са сформирали нещо като фракция и смятат да предложат на плебейското събрание на Гай Марий да се позволи отново да се кандидатира за консул — при това пак ин абсенция!

Скавър се закова на място само на няколко крачки от стола, който личният му прислужник беше сложил както обикновено на първия ред, между тези на Метел Нумидик и Метел Далматик Понтифекс Максимус. Облещил очи, той впери поглед в лицето на Нумидик.

— Не биха посмели! — ахна Скавър.

— О, и още как! Можеш ли да си го представиш? Да бъдеш избран за трети път консул би било безпрецедентен факт — все едно си обявил някого за диктатор, само че с по-дълъг мандат! Досега, дори да се е случвало Рим да има нужда от диктатор, той никога не е бил назначаван за повече от шест месеца, не за друго, а за да не би човекът, застанал на такава длъжност, да си създаде погрешно мнение за властта и авторитета си. А сега, ето ни принудени да търпим този селянин, който е решил, че може да си променя всичко, както му е угодно! — Метел Нумидик чак се задъхваше от ярост.

Скавър се отпусна върху стола си като същински старец.

— За всичко ние сме си виновни — рече той бавно. — Просто нямахме смелостта на предшествениците си да се отървем веднъж завинаги от тази отровна гъба! Защо Тиберий Гракх, Марк Фулвий и Гай Гракх трябваше да бъдат премахнати, а сега Гай Марий никой с пръст не го побутва? Трябваше да го заколим още преди години!

Метел Нумидик вдигна рамене.

— Той е един селянин. Гракхите и Фулвий Флак бяха благородници. Прав си, Марий е като някоя отровна гъба — предния ден още никой не го е знаел, а пък вече е сенатор; тъкмо се решиш да го изскубнеш от земята и той вече е поникнал отново другаде.

— Това трябва да се прекрати! — извика отчаяно Скавър. — Никой не може да бъде избран за консул ин абсенция, камо ли за втори път подред! Този човек вече стъпка в краката си повече управленски традиции, отколкото който и да било друг в цялата история на републиката! Вече започвам да вярвам, че целта му не е само да го обявят за Пръв сред римляните, но дори да се провъзгласи за римски цар!

— Съгласен — седна на стола си Метел Нумидик. — Но как да се отървем от него, питам те аз. Та той никога не се задържа достатъчно дълго в Рим, за да го убием!

— Луций Касий и Луций Марций — държеше се за главата Скавър. — Това не го разбирам! Та те и двамата са от стари фамилии на нобили, от най-старите аристократични родове сред плебеите! Няма ли кой в тези времена да спази поне малко благоприличие?

— За Луций Марций цял свят знае, че Марий е изплатил всичките му дългове — обясни Метел Нумидик. — Човекът се вижда за пръв път през живота си платежоспособен, как да не се отблагодари на покровителя си? Но с Луций Касий случаят е различен. Станал е крайно чувствителен спрямо общественото мнение, особено когато става дума за некомпетентни пълководци като баща му. Затова и няма как да не е на страната на Марий, след като целият народ е зад консула. Моето лично мнение е, че Касий се опитва да помогне с каквото може на Марий, така че когато един ден той ни избави от германите, и петното върху фамилията на Касиите да се изтрие.

— Хм! — беше всичко, което Скавър отвърна на тази любопитна теория.

По-нататък нямаше как да разговарят; сенаторите един след друг заеха местата си, а Гай Мемий, който напоследък не изгубваше измъчения си вид и това го правеше още по-красив, стана да говори.

— Уважаеми назначени отци — обърна се той към колегите си и показа в ръката си някакъв документ, — получих писмо от Гней Помпей Страбон в Сардиния. Било е адресирано до мен, а не до високоуважавания ни консул Гай Флавий, защото в качеството си на градски претор съм поел грижата за римските съдилища.

Мемий се спря за миг и изгледа сърдито хората, седящи на задните редове; те бързо схванаха значението на тази гримаса и се умълчаха, придавайки си вид, че са се превърнали целите в слух.

— За да напомня на онези господа в дъното на залата, които рядко благоволяват да уважат Сената със своето присъствие, Гней Помпей Страбон е квестор на управителя в Сардиния, който пък тази година — ако и това сте забравили — е Тит Аний Албуций. Дали назначените отци разбраха тези сложни обяснения?

Из цялата зала се разнесе ропот на недоволство, което Мемий изтълкува като знак на съгласие.

— Добре тогава! Тогава ще прочета писмото, което ми изпрати Гней Помпей. Слушаме ли всички?

Отново ропот.

— Прекрасно! — зарадва се Мемий и разгъна свитъка в ръката си, вдигна го пред себе си и започна да чете с ясен и отчетлив глас, който никой не би могъл да сбърка.

„Пиша ти, Гай Мемий, с молба да ми позволиш веднага щом се завърнем в Рим в края на годината, да дам под съд Тит Аний Албуций, пропретор — управител на провинция Сардиния. Както Сенатът вече е имал случай да научи, преди един месец Тит Аний докладва, че е успял да стъпче всички прояви на разбойничество в провинцията и затова дори поиска да получи право на овация[8]. Искането му за овация беше отхвърлено, при това напълно оправдано. Макар и да са били унищожени няколко престъпнически гнезда, като цяло провинцията в никакъв случай не се е освободила от разбойническата напаст. Но причината, заради която искам да дам управителя под съд, се състои в крайно неримския начин, по който той прие съобщението за сенатския отказ. Той не само нарече членовете на Сената банда от нищо неразбиращи ируматори, но и си позволи — при това с цената на огромни парични разходи — да си устрои сам пародия на триумфално шествие из улиците на Карал! Аз лично считам подобни действия за заплаха срещу римския Сенат и народ, а триумфа на пропретора — за форма на държавна измяна. В действителност до такава степен съм потресен от видяното, че държа на всяка цена да ми се даде на мен да бъда обвинител по делото. Бъди така добър да ми отговориш възможно най-скоро на молбата.“

Мемий прибра писмото. В залата беше настъпила гробна тишина.

— Бих искал да чуя мнението на уважаемия Принцепс Сенатус, Марк Емилий Скавър — рече преторът и седна на стола си.

Скавър стана от мястото си и с ледено изражение се придвижи към центъра на залата.

— Колко странно — започна той, — че преди да започне заседанието, аз обсъждах с приятели един въпрос от естество, твърде подобно на току-що изложения. Говорих за поредицата от събития в последно време, които доказаха до каква степен се е разяла отвътре нашата система на управление и в същото време как хората все по-малко и по-малко се вместват в ролите, които им отреждат заеманите управленчески постове. За последните две-три години висшата аристократическа прослойка в Рим, в чиито редове влизат всички най-достойни и способни мъже в държавата, трябваше да претърпи едно след друго унижения и да гледа безпомощно как й се отнема властта. Вече никой не зачита Сената като върховен източник на властта в Рим! Ние, най-достойните римски граждани, сме лишени от възможността да направляваме съдбините на своя град! Вече свикнахме с това народът — а като казвам „народът“, имам предвид в най-добрия случай шепата капризни, неопитни, алчни и безмозъчни любители — политици, които го представляват, — да се чувства в правото си да ни тъпче в праха! Нас, най-достойните римски граждани, никой вече не си прави труда да ни пита нищо! Нашата мъдрост, нашият опит, славата, която са си извоювали предайте ни поколение след поколение, още от зорите на републиката, това вече като че ли не е от значение. От значение е само какво ще му хрумне на народа. Но аз искам да ви заявя най-тържествено, уважаеми назначени отци, че народът е негоден да управлява Рим!

Скавър се обърна към отворените врати на залата и заговори още по-високо, та да го чуят и в Кладенеца на Комициите.

— Но коя е онази част от народа, която в действителност командва в плебейското събрание? Хората от втората, третата, дори от четвъртата класа — все незначителни фигурки от конническото съсловие, нарамили амбицията да ръководят делата на Рим, тъй както са свикнали да водят своите търговски дела; та не са ли те до един търговци, предприемачи, собственици на дюкяни, на някое и друго парче земя? Сред тях има дори занаятчии, набрали достатъчно смелост и самочувствие, за да се представят например като „предприемачи, ръководещи множество скулпторски ателиета“, както имах случай наскоро да чуя. Сред тях има и такива, които сами са се нарекли адвокати, но трябва да си търсят клиенти сред селяните и идиотите по рождение; такива, които се представят за агенти, без да става ясно агенти в какво и на кого. И понеже ежедневните им дела им дотягат, те всички се запътват право към Форума, за да докажат, че те в своите триби могат да управляват Рим по-добре, отколкото ние в нашите курии![9] От устите им бълват политически клишета, които обаче са се омърляли до такава степен, че чак да се отвратиш в какъв смисъл могат да бъдат използвани. За тези самозвани управници политиката се изразява в това, кой народен трибун ще се направи най-добре на шут и кой ще прехвърли още някои сенаторски прерогативи на конниците! Тези хора, всички до един са били, са и ще си останат средна ръка! Никой от тях няма да достигне положение, което да го вкара в първата класа, нито пък е способен да рискува дотам, че един ден да се озове в петата или сред капите цензи! Пак ви повтарям, назначени отци, народът е негоден да управлява! Прекалено много власт му се е дала и в своята присъща арогантност, която само се подхранва от неразчетените авантюри на някои тук присъстващи колеги, втурнали се всеки на свой ред да се кандидатира за народен трибун, готови да пометат всичко пред себе си, ако трябва, той все по-малко се вслушва в нашите съвети, в нашите гласове!

Не можеше да се отрече, тази реч на Скавър щеше да остане една от най-запомнящите се; личният му секретар, както и някои други писари в залата трескаво записваха думите му, а и той говореше достатъчно бавно, за да е сигурен, че словата му ще бъдат запазени за поколенията.

— Крайно време е — не снишаваше нито за минутка глас той, — ние, сенаторите да сложим край на този процес на разложение. Крайно време е да покажем на народа, че ако смятаме и занапред да управляваме заедно, то те ще трябва да ни слушат нас, а не ние — тях! — Скавър си пое дълбоко въздух и продължи нататък по-непринудено. — Разбира се, причините за тази ерозия, обхванала властта на сенаторите, са повече от ясни. В нашите среди допуснахме прекалено много парвенюта, прекалено много крастави овце, прекалено много нови хора, които да заемат висшите държавни постове. Да си говорим честно, какво означава римският Сенат за човек, който едва-що е избърсал свинските фъшкии от лицето си и е пристигнал в Рим единствено за да гони политическа кариера? Какво означава римският Сенат за човек, който в най-добрия случай е наполовина латин, при това от границите със Самниум? За човек, който се добра до консулския пост, хванал се за полите на една патрицианка, купена с пари! Какво означава Сенатът и за някакъв си кривоглед хибрид, дошъл от Северен Пиценум, където повече се чува келтска, отколкото латинска реч?

Естествено Скавър щеше да използва случая да поднови нападките си срещу Марий, това се очакваше. Но начинът, по който го правеше, с тези множество заобикалки, служеше да се поосвежи паметта на сенаторите и да бъдат накарани да се поразмислят върху своето поведение на политици. Затова всички в Сената слушаха едновременно с интерес и с чувство за дълг.

— Нашите синове, назначени отци — отбеляза с горчивина Скавър, — са се превърнали в срамежливи създания, израстващи в политическа атмосфера, от която народът може да черпи повече въздух от всякога, но в същото време ние, в Сената, се задушаваме. Как можем да се надяваме някой ден синовете ни на свой ред да поемат управлението на Рим, когато народът все повече и повече ги плаши? Чуйте ме какво ви казвам: ако още не сте го сторили, от днес всички трябва да започнете да учите синовете си да бъдат силни и корави, за да защитават интересите на Сената и да смачкат гръбнака на народа! Да разберат, че превъзходството на Сената е нещо естествено и необходимо! Да бъдат готови да се бият за отстояването на това превъзходство!

Скавър се беше отдалечил от вратата и сега гледаше право към пейката на народните трибуни, дошли всички за заседанието.

— Може ли някой да ми отговори как така сред моите августейши колеги се намират и такива, напълно целенасочено опитващи се да подронят почвата под краката на Сената, към който сами принадлежат? Може ли някой да ми отговори? Защото тъкмо това се случва постоянно! Ето ги сред нас, наричат се сенатори — членове на тази свята институция, — но в същото време и народни трибуни! В последно време много от тях се научиха да служат едновременно на двама господари… Смятам да им напомним, че те са първо сенатори и чак след това — народни трибуни. Тяхното истинско задължение спрямо плебса е да го научат, че му е отредена второстепенна роля. Но дали някой от тях си дава сметка за това? Не! Признавам, че сред народните трибуни има и такива, които показват лоялност спрямо съсловието, от което произлизат, за което и бих искал лично да изразя своето уважение към тях. Други пък — такива хора е имало винаги и навсякъде — не се и опитват да сторят каквото и да е в полза нито на Сената, нито на народа. Страхуват се, че ако седнат в единия край на пейката, онези от другия могат да станат и да ги оставят да натежат и да се пльоснат на земята. С две думи, страхуват се да не станат за смях. Но има и трети, назначени отци, именно онези, които всячески се стараят да подкопаят властта на римския Сенат. Защо? Коя е онази причина, подтикваща ги така целеустремено да унищожават собственото си съсловие?

Десетината на пейката на трибуните, всеки с реакцията си ясно показваше към кой от трите изброени типа принадлежи: лоялните към Сената буквално сияеха от удоволствие, че са били почетени от Скавър; до тях хората в средата се бяха посвили от неудобство и упорито гледаха в краката си, докато истински активните им колеги стояха с ледени лица, решени, ако трябва, наново да предизвикат Принцепс Сенатус.

— Е, аз мога да ви отговоря, уважаеми колеги — сенатори — изсъска презрително Скавър. — Някои от тези на пейката просто се оставят да бъдат купени като някакви евтини джунджурийки, каквито могат да се намерят с хиляди по сергиите. Тях можем да разберем! Но има и други, които гонят по-далечни цели. Пръв такъв човек се показа Тиберий Семпроний Гракх. Говоря за онези народни трибуни, които откриват в плебса идеалния инструмент да подплатят собствените си амбиции, онези, които мечтаят да се нарекат Първи сред римляните, но вече са се убедили, че никога няма да получат подобно признание от своите равни — така, както го получиха за времето си Сципион Африкански, Емилий Павел и — бих искал да ме извините за самонадеяността ми — Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус! За да опишем най-добре онзи тип трибуни, който се появи в лицето на Тиберий и Гай Гракх, ние твърде успешно заехме една гръцка дума: „Демагози“. Но все пак, без да влагаме в нея същото значение, с което са я използвали гърците. Нашите демагози още не са се научили да крещят за кръв пред народа на Форума, нито пък хвърлят сенаторите надолу по стълбите на Курията, нито изобщо разчитат на насилието за изпълнението на своите цели. Нашите демагози се задоволяват само с това да пълнят с гръмки фрази главите на онези, придобили навика да си прекарват времето в Кладенеца на Комициите; за тях е достатъчно да налагат волята си по законов път. Е, вярно, от време на време и до насилие се стига, но твърде рядко; ние, сенаторите сме тези, които в един или друг момент сме прибягвали до сила, за да възстановим статуквото. Защото нашите демагози са законодатели, по-хитри, по-отмъстителни, по-опасни от онези наивници, които мислят, че всичко се оправя с бунт и размирици! Те корумпират народа, карат го да играе по свирката им. Да се прибягва до такива средства, назначени отци, е акт, достоен за презрение. И все пак, всеки ден бива приет по някой нов закон именно по този унизителен начин. Защото това се оказва най-лесният път към властта, към политическото превъзходство над останалите.

Скавър замълча, обиколи цялата зала, хвана с лявата си ръка гънките на тежката тога, за да не се изхлузят назад през лявото му рамо, и щом почувства другата си ръка освободена, продължи с речта си, подкрепяйки всяка своя дума с красноречив жест.

— Най-лесният път към властта и политическото превъзходство — повтори той, така че всички да го чуят. — Е, ние всички знаем кои са тези хора. На първо място трябва да споменем Гай Марий, нашия многоуважаван първи консул, за когото чувам, че щял да бъде избран още веднъж за консул, при това отново ин абсенция! Но дали, защото така искаме ние! Не — защото така иска народът! Как иначе, ако не с помощта на народа, Марий щеше да стане това, което е днес? Някои от нас се бориха с него, бориха се със зъби и нокти, бориха се до пълно изтощение, прибягнаха до всякакво оръжие, каквото се позволяваше от закона. Но напразно. Гай Марий се ползва с подкрепата на народа, на народа, който слуша всяка негова дума. А когато подкрепата на народа не му стига, той щедро сипва пари в кесиите на подходящите народни трибуни. В наши времена — такива, колкото щете. Богат като Крез, нашият консул винаги може да си купи онова, което му остане недостъпно по друг начин. Това е той, Гай Марий. Но не него станах да обсъждам този път. Ще ми простите, назначени отци, че позволих емоциите да ме отведат толкова настрана от истинската цел на моята реч.

Скавър се върна при мястото си и се обърна с лице към подиума на куриатните магистрати, така че думите му да звучат отправени специално към Гай Мемий.

— Станах да говоря за едно друго парвеню, което все още не е достигнало славата и политическата тежест на Гай Марий. Парвеню, което си търси предшественици сред едновремешните сенатори, което говори добре гръцки и е получило добро образование, което живее в просторен дом, където очите му няма опасност да видят някоя случайна свинска фъшкия — ако изобщо видят нещо! Но и този човек не е роден римлянин, нищо че се опитва да ни увери в обратното. Говоря за квестора Гней Помпей Страбон, назначен от нашата свята институция да служи като квестор на управителя на Сардиния Тит Аний Албуций. И така, кой е този Гай Помпей Страбон? Някой си Помпей, който твърди, че се пада далечен братовчед на сенаторите Помпей, макар че на мен лично би ми било любопитно да науча какви точно са родствените им връзки. И той е богат като Крез, половин Северна Италия се е вписала в клиентелата му. Същински цар в границите на земите си. Това е Гней Помпей Страбон.

Скавър вече едва не ревеше от ярост.

— Колеги — сенатори, закъде е тръгнала нашата свята институция, щом като някой си новодопуснат неин член, облечен в длъжността на квестор, им дързостта и… глупостта да подвежда под отговорност своя пряк началник? Нима са се привършили достойните римски младежи, та вече не се събират триста римски задника да заемат столовете в тази зала? Аз… аз съм направо скандализиран! Нима Кривогледия Помпей наистина притежава толкова малко такт и чувство за благоприличие — качества, които се очаква от всеки сенатор да притежава в една или друга степен, — та е могъл дори да си помисли да подвежда началника си под отговорност! Какво се е случило с нас, че позволяваме на нещастници като Кривогледия Помпей да си друсват селския задник върху сенаторския стол? Но и какво се е случило с него, че да постъпи по този необясним начин? Чиста проба политическа неграмотност и липса на елементарно възпитание, ето какво се е случило с нашия млад колега! Да подведеш под отговорност прекия си началник или пък някой свой роднина, ако ще и по сватовска линия — такива неща, назначени отци, просто не могат… да се правят! Не могат! Глупаво, идиотско, невъзпитано, просташко, самонадеяно, наивно — езикът ни не притежава достатъчно точен епитет за недомислието, на което се показала способна тази гъба Гней Помпей Страбон, Кривогледия Помпей!

Откъм пейката на трибуните се дочу гласът на Луций Касий:

— Да не би да намекваш, Марк Емилий, че Тит Аний Албуций заслужава похвала за деянието си?

Принцепс Сенатус се изви като змия, готвеща се да изплюе отровата си.

— О, няма ли да пораснеш най-сетне, Луций Касий! Въпросът изобщо не е до Тит Аний. Естествено, че с него ще се заемем, както подобава. В случая има само едно решение — съд. Ако докажем, че е виновен, той ще си получи наказанието според закона. Но проблемът се отнася до протокола, до етикета, най-общо казано, Луций Касий — до маниерите! Нашата гъба Помпей Страбон е виновен в това, че е показал недопустимо лоши маниери!

Скавър отново се обърна към всички сенатори.

— Предлагам, назначени отци, Тит Аний Албуций да бъде изправен пред съда по обвинение в акт на държавна измяна; но в същото време нашият претор урбанус да напише крайно строго и осъдително писмо до Гней Помпей Страбон, в което да му даде да разбере, че при никакви обстоятелства няма да му бъде позволено да бъде обвинител на своя началник и второ, че маниерите му са на селянин.

Сенаторите одобрително заръкопляскаха, което изглеждаше достатъчно решението да се сметне за прието.

— Мисля, Гай Мемий — обади се Луций Марций Филип с носовия си глас, в който лесно се откриваха нотки на аристократично пренебрежение (трибунът беше бесен заради намека на Скавър, че Марий го е купил), — че е редно още сега Сенатът да определи кой ще бъде обвинителят по делото на Тит Аний Албуций.

— Чувам ли някакви възражения? — провикна се Гай Мемий.

Никой не възрази.

— Много добре, нека тогава бъде записано в таблиците, че Сенатът ще определи обвинител по процеса „Държавата срещу Тит Аний Албуций“. Чувам ли предложения? — отново попита Мемий.

— О, скъпи ми претор урбанус, има само едно подходящо име! — отговори му провлечено Филип.

— Кажи го, Луций Марций.

— Ами, разбира се, че нашият високообразован младеж, адвокатът Цезар Страбон — рече Филип. — Имам предвид, че няма да е честно, ако лишим Тит Аний напълно от усещането, че го преследва нечий глас от миналото! Мисля, че обвинителят трябва да бъде кривоглед!

Целият Сенат избухна в невъздържан смях, най-силно се смееше, разбира се, Скавър. Когато най-сетне страстите се поуспокоиха, всички единодушно гласуваха за обвинител на Тит Аний Албуций да бъде назначен младият и кривоглед Гай Юлий Цезар Страбон, по-малкият брат на Катул Цезар и Луций Цезар. По този начин и Помпей Страбон си получаваше заслуженото. Когато Помпей Страбон получи строгото и осъдително писмо от Сената (заедно с пълно копие от речта на Скавър, което Гай Мемий нарочно беше бутнал в пратката, та да му залюти още повече раната), той ясно разбра смисъла на посланието. И се зарече някой ден здравата да натрие носовете на тези надути аристократи, които ще падат в краката му да го молят за неща, зависещи единствено от него.

Колкото и енергия да хвърлиха в неравната борба, нито Скавър, нито Метел Нумидик можаха да спечелят на своя страна достатъчно гласове в плебейското събрание, тъй че да бъде отхвърлено предложението Гай Марий отново да се кандидатира ин абсенция за консул. Още повече се провалиха в центуриатните комиции, защото втората класа нямаше лесно да прости на Принцепс Сенатус неблагоразумието му насред запомнящата му се реч пред Сената да я причисли и нея в състава на средняците, заедно с третата и четвъртата. Центуриатните комиции връчиха на Гай Марий продължителен мандат — докато не спре окончателно германите — и не искаха и да чуят някой друг да заеме мястото му. Избран за първи консул втори път подред, Гай Марий беше героят на деня и можеше без никакъв страх да се обяви за Пръв сред римляните.

— Но не примус интер парес, пръв сред равни — жалваше се Метел Нумидик пред младия Марк Ливий Друз, който след кратката си и злополучна военна кариера се беше върнал в съда. Двамата се бяха срещнали пред съда на градския претор, където Друз разговаряше с приятеля си Цепион Младши, който му се падаше вече и зет, и шурей.

— Страхувам се, Квинт Цецилий — отвърна му Друз без капчица неудобство в гласа си, — че поне веднъж през живота си се абстрахирах от мисленето на събратята си. Гласувах за Гай Марий… Да, изненадва те, нали? Не само че гласувах за Гай Марий, ами и използвах цялото си влияние сред приятелите и клиентите си да ги убедя и те да гласуват за него.

— Ти си предател на своята класа! — процеди Нумидик.

— Нищо подобно, Квинт Цецилий. Просто разбираш ли, бях при Араузио — обясни му накратко Друз. — Имах шанса със собствените си очи да видя какво става, когато някой самозабравил се сенатор в желанието си да се изтъкне се лишава дори от способността си да разсъждава — нещо непростимо за един римлянин, не мислиш ли? Трябва да знаеш, че дори Гай Марий да беше кривоглед като Цезар Страбон, наивен като Помпей Страбон, дори баща му да беше хамалин от римското пристанище, дори да го бяха възпитали като оня простак Секст Перквициен, пак щях да гласувам за него! Не вярвам в момента да има друг човек в Рим, който да притежава неговите качества на военен, затова и никога не бих се примирил с мисълта, че някой консул може да си позволи с него държането на Квинт Сервилий Цепион по отношение на Гней Малий Максим!

При тези си думи Друз се оттегли, изпълнен с чувство на достойнство, оставяйки Метел Нумидик да го изпрати с недоумяващ поглед.

— Променил се е — рече Цепион Младши, който продължаваше да движи с Друз, но откакто двамата се бяха завърнали от Трансалпийска Галия, в отношенията им беше настъпила известна хладина. — Баща ми казва, че ако Марк Ливий не внимава, някой ден и той ще се превърне в демагог, при това от най-опасните.

— Как би могъл! — хвана се за главата Метел Нумидик. — Та нали баща му, цензорът, беше най-заклетият противник на Гай Гракх. През целия си живот Марк Ливий е бил възпитаван в най-консервативен дух!

— Араузио го направи друг човек — обясни Цепион Младши.

— Може да е от удара в главата — така поне мисли баща ми. Откакто са се върнали, двамата с марсийския му приятел Силон са неразделни. А са се запознали едва след сражението — изсумтя недоволно той. — Силон идва чак от Алба Фуценция, но това не му пречи да се разпорежда като господар в дома на Марк Ливий. Двамата стоят и си говорят насаме с часове, без дори да се сетят да ме поканят при себе си.

— Това при Араузио наистина беше тъжна история — съгласи се Метел Нумидик, внимавайки все пак да не се изкаже особено остро пред сина на считания за главен виновник.

Цепион Младши се отърва възможно най-скоро от присъствието на Нумидик и си тръгна към къщи. Отново го беше обзело онова неясно чувство на неудовлетвореност, което го преследваше от известно време; не беше сигурен, но може би чувството се беше появило по времето, когато се ожени за сестрата на Друз, а приятелят му на свой ред беше взел за жена неговата сестра. Нямаше някаква конкретна причина да се чувства нещастен, просто го обземаха разни настроения… Пък и нещата наистина се бяха променили от Араузио насам. Баща му също беше станал друг човек: в един миг ще се засмее доволно на някоя смешка, която синът му не разбира, в следващия ще изпадне в дълбока депресия, задето след Араузио цялото обществено мнение се е обърнало срещу него, а най-накрая яростно ще закрещи против несправедливостта на „всичко това“ — какво имаше предвид под „всичко това“ Цепион Младши никога не можеше да си обясни.

Цък и самият Цепион Младши не можеше да се отърси от угризения на съвестта. Докато Друз, Серторий и Секст Цезар, дори оня Силон, бяха оцелели просто защото германите ги бяха взели за мъртви, той се беше хвърлил да се спасява в реката, подобно на целия си легион от пролетарии. Естествено никога и пред никого не беше отварял дума по въпроса, дори пред баща си. Споменът за бягството му се беше превърнал в жестоката тайна на Цепион Младши. Но всеки път, когато се срещнеше с Друз, се питаше дали приятелят му не подозира нещо.

Жена му Ливия Друза седеше в дневната си. В скута си държеше малката им дъщеричка, която току-що бе накърмила. Както винаги при появата на съпруга си, тя се усмихна и подобно посрещане трябваше поне малко да го утеши. Но и този път не се получи. Усмивката на Ливия Друза неизменно беше престорена, а в очите й се четеше пълно безразличие към съпруга й или към каквото и да било. Цепион отдавна беше забелязал, че когато двамата разговарят, очите на жена му никога не срещат неговите, дори само за секунда. Но пък в същото време, той нямаше как да не си каже, че трудно се намират такива съвестни и любезни съпруги като Ливия Друза. Тя никога не се правеше на уморена или на неразположена, за да избяга от сексуалните си задължения към него, нито възразяваше на по-особените му желания в леглото. Разбира се, в тъмнината на спалнята той не можеше да види очите й: откъде тогава да е сигурен, че заниманията им под завивките не доставят и на нея не по-малко удоволствие?

Всеки по-схватлив и по-интелигентен човек би поразпитал жена си за това-онова, би се опитал да разбере причините защо се държи по един или друг начин. Цепион Младши обаче предпочиташе да оставя всичко на собственото си въображение, без дори да проумее, че на него тъкмо въображение най-много му липсва. Способността му да разсъждава все пак го отвеждаше до точката, откъдето ставаше ясно, че нещо върви напълно накриво. По-нататък обаче той се оказваше напълно безпомощен да направи какъвто и да било що-годе правилен извод. Едно беше сигурно — на Цепион нито веднъж не му мина през ума, че жена му може и да не го обича. Вярно, че преди да се сгодят, той бе живял с чувството, че Ливия Друза не го харесва. После обаче изведнъж реши, че подобно отрицателно отношение не е съществувало никога — всичко е било плод на въображението му. Щом се е показала такава добросъвестна римска съпруга, Ливия Друза няма как да не го е харесвала от самото начало. Оттам следваше и че го обича.

За Цепион Младши дъщеря му Сервилия беше по-скоро новопоявил се предмет, отколкото човешко същество — толкова беше голямо разочарованието му, че не му се е родил син. Затова и сега той почти не обърна внимание на детето, отпусна се до жена си и изчака невъзмутимо тя да потупа нежно отрочето си по гърба и да го подаде на робинята — македонка.

— Знаеше ли, че брат ти е гласувал за Гай Марий на изборите? — попита той.

Ливия Друза ококори очи.

— Не. Сигурен ли си?

— Чух го от устата му да го заявява в лицето на Квинт Цецилий Метел Нумидик. Пред мен. Пак запя старата песен, че е бил при Араузио и не знам си к’во си. Как бих искал, някой ден враговете на баща ми да замълчат…

— Търпение, Квинт Сервилий.

— Какво ти търпение? От ден на ден става все по-зле и по-зле.

— Ще останеш ли вкъщи за вечеря?

— Не, пак трябва да излизам. Ще вечерям у Луций Лициний Оратор. И Марк Ливий е поканен.

— О, така ли? — каза с привидно безразличие Ливия Друза.

— Извинявай, смятах да ти кажа още сутринта, но забравих — рече мъжът й и стана от стола си. — Нямаше нищо против, нали?

— Не, разбира се, че не — увери го с безизразния си глас Ливия Друза.

Разбира се, че имаше нещо против, дори много… И то не толкова, защото щеше да й липсва компанията на мъжа й, колкото защото малко повече предвидливост от негова страна щеше да спести и пари, и усилия от нейна страна да се погрижи за всичко в кухнята. Двамата живееха в къщата на стария Цепион, който вечно се жалваше за големите сметки, които плаща за издържането на семейството си. Той непрекъснато укоряваше Ливия Друза, че не е достатъчно прилежна домакиня и парите твърде лесно изтичат между пръстите й. Нито на него, нито на сина му им беше минавало през ума, че Ливия Друза всяка вечер кара робите да приготвят нещо, което така си и оставаше неизядено от господарите, ами отиваше да пълни стомасите на нищо неотказващите Цепионови роби.

— Домина, да занеса ли детето в стаята му? — попита македонката.

Ливия Друза беше изпаднала в умисъл, затова леко се стресна.

— Да — нареди тя разсеяно, без дори да хвърли поглед на дъщеря си. Това, че държеше сама да кърми малката Сервилия, не беше от майчинска обич — просто й бяха казали, че докато не е отбила детето си, няма да зачене друго.

Ливия Друза не се занимаваше особено с мисълта за малката Сервилия; всеки път, щом погледнеше детето си, пред очите си сякаш виждаше миниатюрно подобие на баща му: същите къси крака, същата тъмна кожа, която чак смущаваше с цвета си, тези невъзможни косми по гърба, ръцете и краката, да не говорим за щръкналите кичури коса по главата, които почваха ниско от челото и стигаха чак до края на врата, сякаш детето се беше родило с животинска козина. Според Ливия Друза малката Сервилия не притежаваше нито едно качество, което да заслужава внимание. Дори не намираше сили да се радва на другите нейни черти като например големите й, черни очи и розовата устичка, които подсказваха, че в бъдеще момичето ще се превърна в същинска хубавица.

За осемнайсет месеца брачен живот Ливия Друза още не се беше примирила със съдбата си, макар и нито веднъж да не беше престъпила дадената дума пред брат си Друз; поведението й в дома на Цепионите беше безупречно. Дори и при честите си сексуални вземания — давания с Цепион Младши тя се справяше чудесно. За щастие общественият й статут й даваше право да спазва известна дистанция дори в леглото; все пак Цепион би бил ужасен, ако жена му започне да стене в екстаз или да се мята из леглото като някоя долнопробна любовница. Това, което се искаше от нея, бе да се държи като достойна съпруга: да си лежи по гръб, да не шава много-много с бедрата, да дарява партньора си с топлота и да го окуражава, когато е нужно, и в същото време да не му придиря. И все пак подобна роля не беше никак лесна, напротив, сексът си оставаше най-трудната част от живота й, защото всеки път, когато мъжът й я докоснеше, на Ливия Друза й идеше да се развика, че я изнасилват, или да се изповръща от погнуса.

В душата на Ливия Друза нямаше място за съжаление към Цепион Младши, който в крайна сметка не беше сторил нищо, за да си заслужи безподобното отвращение, което вдъхваше у жена си. Сега обаче мъжът сякаш се беше слял в едно-единствено присъствие с брат й Друз — присъствие, надвиснало като Дамоклев меч над главата й; Ливия Друза живееше постоянно под страх, че само някое хрумване на един от двамата и животът й би могъл да стане още по-тежък. Затова всяка сутрин се утешаваше, че се е приближила с още един ден към смъртта си — единственото, което очакваше с надежда, след като не й беше съдено да познае що е това живот.

Най-ужасното бе, че сякаш бе изгнаница. Домът на Сервилий Цепионите се намираше на Палатина, от страната на Големия цирк, беше обърната право към Авентинския хълм, при това се намираше на самия ръб на скалата и никоя друга къща не й засенчваше гледката. Вече нямаше как изгнаницата да застане на лоджията и да гледа в балкона на съседите с мечтата да се покаже някой нов червенокос Одисей.

Пък и старият Цепион се изявяваше като крайно неприятен човек, при това от ден на ден ставаше все по-свадлив и нетърпим; като капак на всичко нямаше жена и всички домакински задължения се струпваха единствено върху плещите на снахата. Парадоксално беше, че чувствайки се еднакво чужда и на съпруга си, и на свекъра си, Ливия Друза никога не се решаваше да попита никого от двамата, дали свекърва й е покойница, или просто двамата с Цепион са се развели. Разбира се, колкото повече време минаваше от „катастрофата“ при Араузио, толкова повече и старецът имаше от какво да се озлобява. Първо му отнеха империума, след това народният трибун Луций Касий Лонгин прокара закон, според който Цепион беше изгонен и от мястото си в Сената, а оттогава почти не минаваше месец, в който някой ентусиаст, воден от желанието да се хареса на тълпата, да не започне поредното съдебно дело срещу него, при което под нова форма се прикриваха все същите обвинения в държавна измяна. Мразен открито от целия народ, при това живеещ под постоянен страх някой да не му стори нещо, Квинт Сервилий се виждаше и той, подобно на снаха си, принуден да живее откъснат от света. Затова и прекарваше времето си да следи какви ги върши Ливия Друза и да се показва критичен към кажи-речи всичко.

Самата Ливия Друза никак не облекчаваше положението си с навика си от време на време да прави по някоя знаменателна глупост. Един ден тя дотолкова се беше вбесила от манията на свекъра си да я следи навсякъде, че излезе насред перистила, където нямаше кой да я чуе какво говори, и седна да си приказва на глас. Щом робите започнаха да се събират под колоните и да водят оживени спорове какво ли върши господарката им, Цепион изхвърча от кабинета си пребледнял като платно и се запъти право към Ливия Друза.

— Какво си мислиш, че правиш, момичето ми? — провикна се той, без дори да се опитва да прикрие яда си.

Тя го изгледа с широко отворените си очи, сякаш не разбираше на какво се дължи подобна реакция.

— Рецитирам баладата на цар Одисей.

— Най-добре престани! — сряза я свекърът й. — Всички само теб гледат! Робите говорят, че си си изгубила ума! Ако толкова държиш да рецитираш Омир, прави го там, където хората да разберат, че става дума за Омир! Макар че умът ми не го побира какво те е прихванало изобщо.

— Така минава по-бързо времето.

— Има и по-приятни начини да си прекарваш времето, моето момиче. Защо просто не наредиш да ти сглобят стана или пък не вземеш детето си да му пееш или изобщо да се хванеш да правиш нещо, по-прилягащо на една жена. Хайде, върви!

— Но аз не знам какво приляга на една жена, татко — стана от мястото си Ливия Друза. — Какво приляга на една жена?

— Да побърква мъжете! — махна той гневно с ръка и се върна в кабинета си, тръшвайки вратата зад себе си.

Но Ливия Друза отиде дори по-далеч. Възползва се от съвета на стария Цепион и нареди да й сглобят стан. Проблемът беше, че се захвана да тъче цели купища от погребални одежди, а докато се занимаваше, разговаряше на глас с въображаем Одисей и повтаряше до безкрайност как той не се бил връщал толкова години и как тя си тъчала погребалните одежди, които да сложи в деня, щом й се наложи да избере нов съпруг. Често дори се спираше насред монолога си и накланяше глава, сякаш слушаше отговорите на митичния си съпруг.

Този път старият Цепион реши за по-добре да прати сина си да види каква е работата.

— Тъка си погребалните одежди — обясни му тя спокойно, — и се опитвам да отгатна дали цар Одисей ще се върне у дома, за да ме спаси. Все пак да знаеш, че един ден той наистина ще ме спаси.

Цепион Младши я зяпна от удивление.

— Да те спаси? Какви ги дрънкаш, Ливия Друза?

— Никога не излизам навън — оплака се тя.

Цепион вдигна отчаяно ръце и рече с досада:

— И коя е причината никога да не прекрачваш прага на дома ни, ако мога да знам?

Изведнъж на Ливия Друза устата й увисна; така и не можа да измисли друго, освен:

— Нямам никакви пари.

— Пари ли искаш? Ще ти дам пари, Ливия Друза! Само престани да тормозиш баща ми! — възкликна Цепион, на когото му беше неприятно да бъде между двата фронта. — Върви, където щеш! Купувай си каквото искаш!

По лицето на Ливия Друза се изписа широка усмивка; тя прекоси стаята и целуна мъжа си по бузата, сетне му благодари, при това беше толкова щастлива, че чак го прегърна.

Колко лесно се беше оказало всичко! Дългите години на принудителна изолация си бяха отишли веднъж завинаги. Защото на Ливия Друза дори не й беше хрумвало, че преминавайки от властта на брат си под тази на мъжа си и тъста си, тя може да се сблъска и с по-различни правила.

Когато Луций Апулей Сатурнин беше избран за народен трибун, благодарността му към Гай Марий не знаеше граници. Сега щеше да си отмъсти! При това скоро откри, че може да разчита на съюзници, за които дори не е предполагал. Сред трибуните имаше и един клиент на Марий от Етрурия — някой си Гай Норбан, който притежаваше значително състояние, но понеже в рода си нямаше сенатори, все още не беше влязъл сам в Сената. Народен трибун беше и Марк Бебий, поредният представител на Бебиите, които сякаш имаха запазено място в колегията. За Бебиите се знаеше от години, ако не и от десетилетия, че са продажници, така че в случай на нужда Сатурнин можеше да си позволи да купи и услугите на колегата си.

За нещастие на отсрещния край на пейката седяха трима души, известни със своите крайно консервативни възгледи. В самия край седеше Луций Аврелий Кота, син на покойния консул Кота, племенник на бившия претор Марк Аврелий Кота и природен брат на Аврелия, жената на младия Гай Юлий Цезар. До него беше Луций Антистий Регин от почтен, но недотам известен род, за когото се мълвеше, че е клиент на някогашния консул Квинт Сервилий Цепион, заради което и името му се обграждаше с известно недоверие. Третият човек, евентуален противник на Сатурнин, беше Тит Дидий, много способен и спокоен човек, чиято фамилия произхождаше от Кампания и който си беше спечелил добра репутация на войник.

Останалите, седнали по средата на пейката, бяха скромни личности и, изглежда, от самото начало се бяха примирили с ролята, която им се отреждаше, а именно да попречат на съседите си отдясно и отляво да се хванат за гушите. Защото наистина не можеше и дума да става за любов между онези, които Скавър беше нарекъл демагози, и другите, които беше обявил за достойни люде само защото повече защитавали честта си на сенатори, отколкото на народни трибуни.

Не че това тревожеше особено Сатурнин. От всички кандидати той най-бързо събра нужните гласове, скоро след него идваше Гай Норбан, а това ясно даваше да се разбере, че народът ни най-малко не е изгубил доверието си в Гай Марий; но също и че Гай Марий се е разделил с доста от парите си да купи гласове в полза на двете си протежета. За него беше нужно Сатурнин и Норбан да нанесат своя удар възможно най-бързо, защото три месеца след новото му встъпване в длъжност като консул плебейското събрание започна да губи инерция. Това се дължеше отчасти на факта, че на плебеите им доскучаваше да присъстват на събранията, отчасти и на отдавна наблюдаваното явление, че един трибун не може да води активна политическа дейност повече от три месеца. Като Езоповия заек и народният трибун се уморяваше бързо, докато старата сенаторска костенурка продължаваше бавно, но славно към целта.

— Ще гълтат праха след мен — закани се Сатурнин пред Главция, когато вече десетият ден от декември наближаваше — денят, в който новата колегия на трибуните щеше да встъпи в длъжност.

— Кое по-напред? — попита лениво Главция, който все пак таеше известно огорчение: беше по-възрастен от Сатурнин, а още не бе успял да се добере до трибунството.

Сатурнин се усмихна като някое вълче.

— Най-напред ще прокараме един малък аграрен закон, за да помогнем на нашия приятел и благодетел Гай Марий.

След като се беше постарал завидно при подготовката на закона и след като произнесе блестяща реч пред плебейското събрание, Сатурнин предложи за обсъждане законопроекта за разпределянето на поземления фонд, създаден от Луций Марций Филип предната година — тъй наречения агер Африканус инсуларум. Сега било ред въпросният фонд да бъде разпределен между Мариевите войници — пролетарии при оттеглянето им от служба в легионите. На човек щяло да се пада по сто югера земя. За Сатурнин гласуването на законопроекта се превърне в незабравимо преживяване. От едната страна народът реве в защита на предложението му, от другата Сенатът реве в несъгласие. Луций Кота дори заразмахва заплашителен юмрук, но Гай Норбан се застъпи за закона с убедителна и искрена реч.

— Никога не съм си представял колко интересна може да се окаже длъжността на народния трибун — похвали се той, след като предварителното заседание на плебса беше разпуснато и двамата с Главция вечеряха в къщата на приятеля му.

— Е, във всеки случай принуди „майсторите на политиката“ да отстъпят — поздрави го за успеха Главция. — Имах чувството, че на Метел Нумидик ще му се пръсне някой кръвоносен съд.

— Жалко само, че не стигнахме дотам — облегна се назад Сатурнин и издаде въздишка на облекчение. Очите му зашариха по петната сажди, които димът от факлите и маслените лампи бе изрисувал по тавана. Личеше си, че трябва да се боядисва. — Те имат странен начин на мислене, нали? Само да споменеш думите „аграрен закон“ и ти се нахвърлят отгоре, кълнейки имената на Гракхите, ужасени при самата идея, че може да бъде дадено безплатно каквото и да е на разни простаци, които не могат сами да си го извоюват!

— Трябва да признаеш, че за един принципен и праволинеен римлянин подобно предложение наистина би изглеждало като кощунство — рече Главция.

— След като най-после се примириха със самата идея за разпределянето, се хванаха за това, че отредените парцели били много големи: десет пъти по-големи от едно малко стопанство в Кампания, викат пустите му „майстори на политиката“. Човек би си помислил, че един сенатор все ще знае, че земята по островите край африканското крайбрежие е десет пъти по-неплодородна от тази в Кампания, да не говорим за дъждовете, които съвсем ги няма.

— Да, но спорът всъщност беше редно ли е Гай Марий толкова лесно да се сдобие с няколко десетки хиляди клиенти — отново му възрази Главция. — Знаеш, че тъкмо затова сенаторите най-много ги боли. Всеки оттеглил се ветеран — пролетарий е потенциален клиент на своя пълководец — особено след като именно същият пълководец си е удрял главата в стената, за да му осигури старините на него. Въпросният ветеран е обвързан със задължения! Без да вижда, че всъщност истинският му благодетел е държавата, щом тя му осигурява земята. Той ще благодари на началника си. Ще благодари на Гай Марий. И тъкмо за това „майсторите на политиката“ ще се съпротивляват докрай.

— Съгласен съм. Но да се съпротивляваш на този закон, не представлява действителна алтернатива, Гай Сервилий. Алтернатива би било, ако се приеме общ закон, който да се отнася до всички армии от пролетарии, които могат да бъдат сформирани за в бъдеще. Да речем всеки, който отбие петнайсет, а защо не и двайсет години служба в легионите, ще получава по десет югера плодородна земя. Тогава не би имало никакво значение при кой точно пълководец е служил даден войник, нито в колко различни похода е участвал.

Главция чак се разсмя на това предложение на приятеля си.

— Да се приеме такова нещо, Луций Апулей, ще е нужно прекалено много здрав разум! Кой ще ти повярва? Пък и помисли си само за всички конници, които ще трябва да гледат безпомощно как земите, които досега са взимали под аренда, се дават на някакви си дрипльовци. Да не говорим за уважаемите сенатори — земевладелци!

— Ако става дума за земя в границите на Италия, може и така да е — не отстъпваше Сатурнин. — Но островите покрай бреговете на Африка? Питам те, Гай Сервилий! От каква полза биха могли те да бъдат за тези кучета, които само се чудят как да си запазят смрадливия кокал? В сравнение с милионите югери по течението на Убус и на Хелиф или около езерото Тритонис, от които Гай Марий се отказа в името на Рим и на същите онези, които сега вдигат вой до небесата! Островите са просто жалко подаяние!

Главция завъртя сивкавозелените си очи с дълги мигли, излегна се по гръб, запляска с ръце като преобърнала се костенурка и отново прихна да се смее.

— И все пак речта на Скавър ми хареса повече. Умен човек е той, така да знаеш. Останалите, като забравим от кои фамилии произлизат, не заслужават и капка внимание. — Той надигна глава и изгледа Сатурнин. — Готов ли си за утрешното заседание на Сената?

— Мисля, че да — отговори му Сатурнин, явно на върха на щастието. — Луций Апулей се завръща в Сената! При това този път няма как да ме изхвърлят, преди да ми е изтекъл мандатът! За целта ще им трябват гласовете на тридесет и петте триби, които няма да получат. Дали на „майсторите на политиката“ им се харесва или не, но аз влизам обратно през светите двери на техния Сенат и този път ще жиля жестоко…

Сатурнин влезе в Сената като господар. Направи театрален поклон на Скавър, махна с ръка към двете страни на залата, където се бяха събрали голямата част от сенаторите — още един признак, че назрява буря. Сатурнин обаче си рече, че в крайна сметка резултатите нямаше да се решават в Курията, ами вън от вратите й, в Кладенеца на Комициите. Това беше ден, в който новоизбраният народен трибун трябваше да покаже възможно най-голямо нахалство и безочие спрямо колегите си сенатори. И наистина, „майсторите на политиката“, както ги наричаше той, трябваше да преглътнат горчив хап — изпадналият само преди няколко месеца в немилост квестор тържествено се завръщаше в Сената, при това единствено по волята на плебса.

За назначените отци обаче Луций Апулей Сатурнин беше приготвил още една изненада, която по-късно щеше да представи и пред плебейското събрание; сега просто щеше да провери реакциите.

— От дълго време насам римските сфери на влияние са се разширили далеч извън пределите на Италия — започна той с речта си. — Всички добре знаем какви неприятности създаде цар Югурта на Рим. Всички ние ще останем завинаги признателни на нашия високоуважаван първи консул, Гай Марий, задето спечели по такъв блестящ и категоричен начин войната в Африка. Но как можем ние, римляните, да гарантираме пред бъдещите поколения, че провинциите ни и занапред ще живеят в спокойствие и че плодовете им ще хранят нас, а не други? Вече сме установили традиционни отношения спрямо народите, които населяват провинциите ни, но не са римляни: те се ползват с правото си да поддържат своя религиозен култ, да се придържат към търговските си правила, да уважават политическите си традиции. Стига всички тези да не накърняват интересите на Рим или пък да не заплашват неговата сигурност. Но едно от най-неприятните следствия на тази дълговековна практика на ненамеса е пълното невежество сред нашите съседни или подчинени народи. Като се изключат Италия, Италийска Галия и Сицилия, в никоя наша провинция местното население не е достатъчно запознато с характера на римската държава и на римския народ, за да разбере, че е в негов интерес да поддържа приятелски и сътруднически отношения вместо прикрита или открита враждебност. Ако народът на Нумидия ни познаваше по-добре, Югурта никога нямаше да убеди поданиците си да го последват в авантюрата му. Ако народът на Мавритания беше знаел повече за нас, Югурта никога не би убедил цар Бокх да застане на негова страна.

Сатурнин се спря да се покашля; поне засега Сенатът приемаше със спокойствие речта му. Но пък и той още не беше стигнал до кулминацията.

— Което ни връща на въпроса за агер Африканус инсуларум. От стратегическа гледна точка тези острови не представляват голям интерес. Като площ са малки. Никой от нас в Сената няма да плаче за тях. На територията им не са открити злато, сребро, желязна руда, още по-малко екзотични подправки. В сравнение с приказните житници по течението на река Баградас земите на островите са по-скоро неплодородни. Пък и изобщо в Африка малко от нас притежават кой знае каква собственост. Дори много конници от първата класа имат слабо изразени интереси към региона. Защо тогава не дадем островите на Гай-Мариевите войници — пролетарии, които да разчитат на тях след оттеглянето си? Дали наистина толкова държим близо четиридесет хиляди ветерани да заседнат в кръчмите или да спят по улиците на Рим? Без работа, без цел в живота, без пари — защото едва ли ще им отнеме много време да похарчат малкото получено от военната плячка? Няма ли да е по-добре за тях, а и за Рим, ако ги заселим върху територията на агер Африканус инсуларум! Защото, уважаеми назначени отци, след своето оттегляне от армията тези няколко десетки хиляди души могат да бъдат от една-единствена полза за Рим: да пренесат Рим в Африка! Да пренесат нашия език, нашите обичаи, нашите вярвания, нашия начин на живот! Чрез тези смели и дружелюбни римски войници, които ще се заселят в близост до Римска Африка, местните племена и народи ще опознаят по-добре Рим, защото тези смели и дружелюбни римски войници са обикновени хора; те няма да са нито по-богати, нито по-образовани, нито по-културни от мнозинството местни жители; едните и другите ще общуват в своето ежедневие и така ще си влияят повече. Някои от тях ще се оженят за местни девойки. Ще се побратимят с местните народи. И като резултат ще имаме все по-малко войни и размирици, все повече мир и спокойствие.

Речта беше произнесена убедително, в тона на Сатурнин личеше трезв разсъдък, може би дори загриженост, при това той не прибягваше до жестове и изпитани риторически фрази. С всяко ново изречение трибунът си казваше, че не е изключено да спечели сенаторите за своята кауза, че най-после твърдоглавите представители на римския елит ще успеят да прогледнат през очите на един Гай Марий, ще видят до какви висоти великият човек смята да изведе техния любим Рим.

Докато отиваше да седне на пейката на трибуните, Сатурнин с известно учудване забеляза, че сред сенаторите не се намира никой да възрази на аргументите му. Но след това изведнъж осъзна, че те просто чакаха. Чакаха някой от „майсторите на политиката“ да покаже на другите как да постъпят. Овце! Сенаторите щяха да си останат завинаги овце. Безмозъчни овце, които, освен да дават вълна, за друго не ги бива.

— Може ли? — обърна се Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус към председателстващия магистрат, в случая втория консул Гай Флавий Фимбрия.

— Имаш думата, Луций Цецилий — подкани го Фимбрия.

И върховният понтифекс взе думата, за да избухне мигновено в благороден гняв, допреди малко тъй успешно прикриван.

— Рим е нещо изключително! — изрева той така силно, та чак някои от колегите му подскочиха по местата си от уплаха. — Как може един римлянин, който е бил удостоен с честта да стане член на този Сенат, да предложи програма, според която целият свят трябвало да подражава на римляните?

Обичайното високомерно изражение на Далматик, с което винаги подчертава, че стои над земните неща, беше изчезнало; вместо това понтифексът беше поруменял от вълнение, дебелите му бузи бяха пламнали, дори вените по врата му се бяха издули до пръсване. Целият се тресеше от гняв и възмущение, ръцете му трепереха като крилца на пеперуда. Удивени от промяната, настъпила тъй внезапно в дълбоко уважавания понтифекс, всички в залата се умълчаха и напрегнаха слух да чуят какво има да им каже той. Пред сенаторите изведнъж се беше изправил един непознат Далматик Понтифекс Максимус и той трябваше да говори…

— Но, назначени отци, ние добре знаем що за човек е този римлянин, който има безочието да предложи подобно нещо! Добре знаем, че Луций Апулей Сатурнин не е нищо повече от един жалък крадец, от един спекулант с храни, от един безсрамен хомосексуалист, който е свикнал да покварява малки момченца. Човек, който не крие желанията си към сестра си и дъщеря си. Кукла, чиито конци дърпа чак от Галия големият арпински кукловод. Една хлебарка, пръкнала се кой знае от коя римска канавка. Един цирей. Педераст. Гнусно същество, което с удоволствие ще се нахлузи на всяка верпа в града! Какво знае това нищожество за Рим, какво знае и неговият селянин — господар от Арпинум за Рим? Рим е нещо изключително! Рим не може да се разнесе по света като кофа с лайна, изхвърлена в канализацията! Трябва ли да допуснем унищожаването на нашата раса, като тръгнем да се женим за момичета от половината свят? Трябва ли в бъдеще, когато пътуваме по света, да слушаме как някакви провинциалисти осакатяват родния ни латински с някакви отвратителни наречия? Нека си говорят гръцки, нямам нищо против! Нека боготворят Серапис дебелия кур или Астарта разпрания гъз! Какво ни пука на нас? Ние да им дадем на тях Квирин? Кои са квиритите, децата на Квирин? Ние! Защото кой е Квирин? Само един истински римлянин ще знае! Квирин, Това е духът на римското гражданство; Квирин е богът — закрилник на събралите се в едно цяло римляни; Квирин е непобедимият бог, защото Рим никога не е бил победен — и никога няма да бъде, братя квирити!

Целият Сенат избухна в радостни викове. Докато Далматик Понтифекс Максимус се връщаше на мястото си, докато сядаше на стола изнемощял, мъжете около него плачеха или пък тропаха с крака, или пък силно ръкопляскаха, обръщаха се един към друг и с лица, облени в сълзи, се прегръщаха.

Но толкова много несдържани емоции се оказаха като морска пяна, плиснала се върху скалите: щом сълзите изсъхнаха, щом разтреперилите се от вълнение тела се успокоиха, всички в Сената се оказаха еднакво изтощени, еднакво изпразнени от воля и от мисъл. Нямаха какво повече да си кажат и един след друг затътриха натежалите си като олово крака към дома, за да изживеят отново, този път в уединение, онзи вълшебен миг, когато пред очите им сякаш се показа Квирин със своето скрито от погледите лице, със своята тога, под чиито поли искаше да прибере всички свои верни и предани синове.

Залата беше вече почти пуста, когато Крас Оратор, Квинт Муций Сцевола, Метел Нумидик, Катул Цезар и Скавър най-сетне се окопитиха след изживяния шок и прекратиха оживения си разговор, за да се насочат на свой ред към изхода. Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус все още си седеше на стола, с изправен гръб, с ръце, прибрани в скута, както би седнало едно добре възпитано момиче. Но главата му беше клюмнала, брадичката му се беше забила в гърдите, оредяващите кичури сива коса леко се повдигаха от течението.

— Братко мой, това беше най-великата реч, която съм слушал през живота си! — положи ръка Метел Нумидик върху рамото на Далматик.

Далматик не помръдна, нито отговори нещо; едва тогава другите откриха, че е мъртъв.

— Колко вълнуващо — обади се Крас Оратор. — Бих умрял щастлив, ако знаех, че съм произнесъл речта на живота си пред самия праг на смъртта.

Но нито речта на Метел Далматик Понтифекс Максимус, нито смъртта му, нито цялата сила и злоба на Сената можеха да попречат на плебейското събрание да превърне проекта на Сатурнин в нов аграрен закон. Така и кариерата на Луций Апулей Сатурнин като народен трибун започваше с шеметен старт и само за няколко дни той се видя едновременно обект на всеобщо презрение и на всеобщо ласкателство.

— Харесва ми така — сподели той с Главция на вечеря, в късния следобед на деня, когато аграрната лекс Апулея влезе в сила. Двамата често вечеряха заедно, обикновено в къщата на Главция. Жената на Сатурнин така и не се беше оправила от преживяния по-рано шок, когато Скавър свали от мъжа й квесторската длъжност. — Да, наистина ми харесва! Само си помисли, Гай Сервилий, ако не беше онази стара ментула Скавър, бих могъл да постигна кариера по съвсем различен начин.

— И все пак рострата е място тъкмо за такива като теб — отхапа от парниковото грозде Главция. — Може би наистина съществува някаква сила, която ни прави такива, каквито трябва да бъдем.

Сатурнин изсумтя подигравателно.

— Да нямаш предвид Квирин!

— Може и да се подсмихваш, но аз продължавам да твърдя, че животът е странна работа — рече Главция. — В него има много повече логика и много по-малко шанс, отколкото в една игра на котабус.

— Да не би да си станал стоик или епикуреец, Гай Сервилий? Фаталист или хедонист? Да внимаваш, че току-виж съвсем си се оплел с онези гръцки тикви, гледащи само как да развалят настроението на другите и твърдящи, че ние, римляните никога няма да създадем философия, която да не е открадната от тях — засмя се Сатурнин.

— Гърците са, римляните правят. Трябва да избираш: или едното, или другото! Досега не съм срещал човек, който да е успял да съчетае тези два начина на съществуване. С гърците сме на противоположните краища на храносмилателната система. Римляните са устата и лапат, гърците са анусът и изхвърлят. Не че искам да кажа нещо обидно за гърците, просто използвах израза за сравнение — допълни Главция, като подкрепи думите си, набутвайки няколко зърна грозде в римската част на храносмилателната система.

— След като нито един от двата края не може да функционира без помощта на другия, най-добре да я караме и занапред заедно — съгласи се Сатурнин.

Главция се усмихна.

— Ето това се казва римско разсъждение!

— Аз съм си римлянин, колкото и на Метел Далматик да му се искаше да ме изкара друг. Ама кажи, това не беше ли направо взето от някоя книга: старият фелатор да каже речта на живота си и да пукне веднага след това! Ако бяха по-находчиви, „майсторите на политиката“ можеха спокойно да го превърнат в безсмъртен пример. Метел Далматик — новият Квирин!

Сатурнин бръкна с пръст в утайката на виното си и със завидна ловкост запрати част от нея върху специално поставената за целта чиния. По броя на лъчите, които щеше да образува петното му, щяха да се броят и точките в играта.

— Три — преброи той. — Брр. Числото на смъртта.

— А сега кого от нас ще наречем скептик? — на свой ред се подигра Главция.

— Но това е твърде необичайно — само три…

Главция се изплю върху чинията и три гроздови зърна размазаха виненото петно.

— Ето, виждаш ли! Върху три, пак три!

— И двамата с теб ще умрем след три години — предрече Сатурнин.

— Луций Апулей, ти си пълното противоречие! Пребледнял си като Луций Корнелий Сула, при това на него му е по рождение. Хайде сега, това е просто някаква игра на котабус! — опита се да го успокои Главция и смени темата. — Съгласен съм, животът на рострата е много по-вълнуващ, отколкото да се скриеш под полите на „майсторите на политиката“. Това да манипулираш народа си е голямо предизвикателство. Пълководецът води легионите си. Демагогът разчита единствено на острия си език. — Тук Главция се изкикоти доволно.

— Не беше ли забавно да гледаш как народът гони Марк Бебий от Форума тази сутрин, когато се опита да наложи вето?

— Дано нечии очи да са прогледнали при такава сцена! — усмихна се и Сатурнин и лека-полека от мисълта му се изтриха фаталните числа три или тридесет и три.

— Между другото — отново смени темата Главция, — чул ли си най-новата клюка на Форума?

— Че Квинт Сервилий Цепион е задигнал сам златото на Толоза? — попита Сатурнин.

Главция изглеждаше разочарован.

— Пфу! Да му се не види. Мислех, че съм го научил преди теб.

— Научих го още преди време в специално писмо от Маний Аквилий — обясни Сатурнин. — Когато Гай Марий е прекалено зает, получавам писма от Аквилий. Да си призная, това по-скоро ме радва, защото той е много по-добър в писането от великия човек.

— Получил си писмо от Трансалпийска Галия? Че те откъде знаят?

— Ами нали тъкмо оттам идват слуховете! Гай Марий се е сдобил с пленник. Не друг, а самия цар на Толоза. И той твърди, че златото е откраднато от Цепион — петнадесет хиляди таланта, представяш ли си?

Главция подсвирна от удивление.

— Петнадесет хиляди таланта! Бива си го тоя, а? Малко множко, не му ли се струва? Имам предвид, всички са наясно, че един управител прибира големи пари, но чак пък да имаш повече злато от хазната? Три пъти повече!

— Напълно си прав. И все пак подобен слух само ще помогне на Гай Норбан, когато представи обвинението си срещу Цепион. Историята за златото ще обиколи целия град за време, за колкото и Метела Калва няма да може да надигне полите си, за да се изчука с банда черноработници.

— Сравнението не беше лошо! — отбеляза Главция. Но изведнъж изражението му стана сериозно. — Стига сме си губили времето в празни приказки! Двамата с теб имаме много работа със закона за държавната измяна и тям подобните. Не трябва да подминем нито един детайл.

Работата, която Сатурнин и Главция смятаха да свършат по въпроса за новия законопроект, засягащ случаите на държавна измяна, беше грижливо планирана и разпределена на задачи, сякаш двамата подготвяха стратегия за водене на война. Възнамеряваха да прехвърлят държавната измяна като правен казус от компетенцията на центуриатните комиции другаде; крайно време беше да се свърши с безкрайните дела, които се водеха пред народа и които винаги биваха обречени на неуспех. По-нататък двамата разчитаха да прехвърлят и делата, занимаващи се с корупция и злоупотреби, в компетенцията на съдебни заседатели от конническото съсловие, за разлика от действащата практика в тези съдилища да влизат изключително сенатори.

— Най-напред Норбан трябва да подведе Цепион под съдебна отговорност пред плебейското събрание по някакво по-безобидно обвинение — просто в обвинителния акт не трябва да се споменава за никаква държавна измяна. Като имаме предвид все по-засилващото се отрицателно обществено мнение спрямо Цепион, сега покрай слуховете за откраднатото злато, мисля, че моментът е подходящ — рече Сатурнин.

— Досега плебейското събрание се е показвало безсилно в подобни случаи — изрази известно съмнение Главция. — Нашият темпераментен приятел Ахенобарб се опита да използва услугите му, когато обвиняваше Силан, че е започнал войната срещу германите по незаконен път — както забелязваш, и тогава не се споменаваше открито „държавна измяна“. Но плебейското събрание отхвърли иска му. Проблемът е в това, че никой не обича да се занимава с обвинения в държавна измяна.

— Е, няма как, ще продължим да работим по въпроса — окуражи го Сатурнин. — За да получи осъдителна присъда от центуриите, обвиненият трябва сам да излезе пред тях и сам да изрече признание, че умишлено се е опитвал да навреди на държавните интереси. Досега не се е намерил глупак да го стори. Гай Марий е прав. Ще трябва още веднъж да подрежем крилата на „майсторите на политиката“, като им докажем, че и те не стоят нито над общественото мнение, нито над закона. Това можем да сторим единствено с помощта на някоя институция, състояща се от хора вън от Сената.

— Защо най-напред да не предложим законопроекта за държавната измяна, а след това да извикаме Цепион пред вече създадения трибунал? — попита Главция. — Да, да, разбирам — защото сенаторите ще се разквичат като прасета на заколение, както винаги.

Сатурнин направи кисела гримаса.

— Ние не държим да ни убият, нали така? Дори да ни остават само три години живот, по-добре след три години, отколкото още утре!

— Ти пък с твоите три години!

— Гледай сега — привлече вниманието на приятеля си Сатурнин. — Ако наистина успеем да изработим някоя присъда за Цепион из устата на плебейското събрание, Сенатът добре ще разбере смисъла на това наше прикрито послание — а именно, че на народа му е дотегнало всеки път, когато сенаторите извършат нещо незаконно, именно законът да ги прикрива. Трябва да се знае, че законите са еднакви за всички, а не че за сенаторите са едни, за останалите — други. Крайно време е народът да се събуди! И аз съм се заел със задачата да го ощипя така, че чак да подскочи от леглото си. Откакто е установена републиката, Сенатът не е преставал да мели на главата на народа, че сенаторите са най-висшите същества сред римляните, че народът трябва да върши онова, което те му кажат. Гласувай за Гай Баний, неговата фамилия даде на Рим първия му консул! Какво толкова, че Гай Баний е алчен и егоистичен некадърник? Това не е важно! Важното е, че Гай Баний е от фамилия с име, че фамилията му по традиция заема място в римската публична сфера. Братята Гракхи бяха прави. Съдилищата трябва да се отнемат от кликата на Гай Баний и да се връчат на конниците!

Главция обаче изглеждаше умислен.

— Чак сега ми идва нещо наум, Луций Апулей. За народа можем поне да кажем, че е съставен от хора, свикнали да поемат отговорности и да разсъждават. От хора, всеки един от които е стълб на римската традиция. Но какво ще стане, ако някой ден се появят хора, които започнат да говорят за пролетариите по начина, по който ти говориш за народа?[10]

Сатурнин се засмя.

— Докато коремите им са пълни и едилите организират интересни развлечения по време на игрите, пролетариите са щастливи и доволни. За да бъдат превърнати в политически осъзнати люде, трябва да превърнеш Форума в огромен цирк.

— През тази зима се очертава коремите им да не бъдат чак толкова пълни — напомни му Главция.

— Ами, ще са пълни достатъчно, и то благодарение не на друг, а на нашия почитаем Принцепс Сенатус Марк Емилий Скавър. Знаеш ли, никога няма да заплача за това, че не мога да накарам Нумидик или Катул Цезар да видят нещата от нашата гледна точка; тъжно ми е само, че и Скавър продължава да упорства като тях.

Главция изгледа приятеля си с любопитство.

— Ти нито веднъж не каза нещо лошо за Скавър, нищо че те изгони от Сената?

— Нито веднъж. Той постъпи, както смяташе за правилно. Но аз ще открия кои са били истинските виновници и тогава — тежко им! — закани се Сатурнин.

В началото на януари народният трибун Гай Норбан призова Квинт Сервилий Цепион на съд пред плебейското събрание, за да отговаря по обвинение, формулирано като „загуба на армия“.

Още от самото начало страстите се разгорещиха, защото вече нямаше и съмнение, че народът се е настроил крайно неприязнено към опитите на сенаторите да се поставят над закона, а пък сенаторите — плебеи в пълен състав се опитваха да защитават каузата на Цепион. Много преди трибите да бъдат призовани да гласуват, вече се беше стигнало до открити прояви на насилие. Народните трибуни Тит Дидий и Луций Аврелий Кота излязоха отпред, за да наложат вето върху цялата процедура, но разгневената тълпа ги смъкна и двамата насила от рострата. Из въздуха се разхвърчаха камъни, тук-там нечии ребра или крайници бяха строшени от бой с тояги, Дидий и Кота бяха издърпани далеч от Кладенеца на Комициите и под натиска на тълпата се озоваха чак в Аргилетум, откъдето не им беше позволено да се върнат на Форума. Колкото и да бяха бити и наплашени, двамата все пак се опитаха да изкрещят своето вето над разгневените лица на мъчителите си, но всеки път тълпата ги заглушаваше.

Нямаше и съмнение, че именно слухът за златото на Толоза беше наклонил везните против Цепион и Сената. От пролетариите, та чак до хората от първата класа, всички в един глас сипеха хули и ругатни по адрес на Цепион Крадеца, Цепион Предателя, Цепион Егоиста. Хора, а сред тях и жени, които никога през живота си не бяха проявявали интерес какво става на Форума или в народното събрание, сега бяха дошли специално да видят що за човек е този Цепион, който по размера на своето престъпление нямаше равен в цялата история на Рим. Водеха се оживени спорове какви ли планини злато са били, колко ли са тежали всички кюлчета заедно, колко ли са били на брой. Навсякъде като нечие зловещо присъствие се усещаше хорската омраза, защото на никого не му се нрави да научи, че един човек е присвоил нещо, считано за собственост на всички. Особено когато ставаше дума за такива огромни суми.

Решен на всяка цена да доведе процеса докрай, Норбан не обръщаше внимание на движението встрани от Кладенеца, оставаше глух за споровете, виковете и ударите, които се разнасяха между редовните участници в заседанията на плебейското събрание и онези, които се бяха домъкнали единствено за да псуват на воля Цепион, застанал на рострата, наобиколен от ликтори, които трябваше да бдят над безопасността му. Онези сенатори, които заради патрицианската си кръв нямаха право да взимат участие в процеса, стояха на стълбите на Курия Хостилия и не преставаха да се заяждат с Норбан, докато най-накрая от множеството не започнаха да летят камъни и в тяхна посока. Скавър се строполи в безсъзнание върху стъпалата с кървяща глава. Но дори това не можеше да спре Норбан, който продължаваше да запознава можещите да го чуят със случая на Цепион, без дори да се заинтересува дали Принцепс Сенатус е жив или мъртъв.

Когато най-сетне дойде ред да се гласува, всичко мина необичайно бързо; от всичките тридесет и пет триби, още първите осемнайсет гласували обявиха Квинт Сервилий за виновен, което обезсмисляше гласуването на останалите. Подобна безпрецедентна проява на обществена омраза срещу някого не можеше да не вдъхне още повече кураж у Норбан, който поиска от плебейското събрание да наложи специална присъда: толкова тежка, че нямаше присъстващ сенатор, който да не завие, щом я чуе. Но напразно. Отново избраните по жребий да гласуват първи осемнайсет триби гласуваха единодушно за предложението на трибуна и Цепион се видя пред тъжни перспективи. Беше му отнето римското гражданство, нямаше право на огън и вода в радиус от хиляда и двеста километра от Рим, беше задължен да изплати петнайсет хиляди таланта злато глоба и най-накрая беше поверен на келтите — тъмничари да го държат далеч от всички, дори от собственото му семейство, докато не замине в изгнание.

Вече бившият римски гражданин Квинт Сервилий Цепион беше преведен от пазачите си ликтори през множеството от Кладенеца на Комиции те до намиращите се наблизо Лаутумии, които все повече заплашваха да се срутят напълно. През цялото време около осъдения се размахваха юмруци и се чуваха победоносни крясъци как нямало да се види повече с банкерите си, за да му скрият златото.

Доволни от прекарването си в този необикновен за римляните ден, доволни и от резултатите на процеса, дошлите на площада се запътиха към домовете си, оставяйки Форума на неколцина мъже, все сенатори.

Десетте народни трибуни се бяха разделили на противникови партии: Луций Кота, Тит Дидий, Марк Бебий и Луций Антистий Регин се бяха скупчили на едно място и мрачно обсъждаха събитията; четиримата невзрачни хора от средата се оглеждаха безпомощно ту вляво, ту вдясно, докато сияещите от радост Гай Норбан и Луций Апулей Сатурнин се смееха заедно с Гай Сервилий Главция, дошъл специално да ги поздрави. За отбелязване е, че и десетте трибуни бяха само по туники, след като тълпата им беше свалила на всички тогите.

Марк Емилий Скавър се беше облегнал на постамента на статуята на Сципион Африкански, докато Метел Нумидик и двама роби се опитваха да спрат кръвта му, лееща се на потоци от раната в слепоочието му. Крас Оратор и приятелят му (също и първи братовчед) Квинт Муций Сцевола също се въртяха около Скавър и по лицата им можеше да се прочете, че случилото се ги е разтърсило из основи. Двамата младежи, Друз и Цепион Младши, не по-малко шокирани от останалите стояха в подножието на стълбата към Сената в компанията на чичото на Друз Публий Рутилий Руф и Марк Аврелий Кота. Вторият консул Луций Аврелий Орест лежеше в преддверието на Курията, където за него се грижеше един от преторите. Консулът вече не беше в първа младост и сърцето му трудно поемаше подобни сцени.

Изведнъж Цепион Младши облегна глава върху гърдите на пребледнелия и сякаш замаян Марк Ливий Друз, който обви раменете му с ръка. И Рутилий Руф, и Кота се завтекоха към младежите.

— С нещо да помогнем? — предложи услугите си Кота.

Друз поклати глава — трудно му беше да отвори уста, а Цепион като че ли нищо не чуваше около себе си.

— Някой сети ли се да прати ликтори да пазят къщата на Квинт Сервилий от тълпата? — попита Рутилий Руф.

— Да, аз — успокои го Друз.

— А жената на момчето? — посочи с глава към Цепион Кота.

— Погрижих се заедно с детето да бъдат отведени у нас — увери го и него Друз, след което вдигна свободната си ръка и се ощипа по бузата, сякаш се чудеше дали не сънува.

Цепион Младши надигна глава и изгледа тримата около себе си, сякаш нищо не разбираше.

— И всичко това беше само заради златото — рече той. — Всичко, за което ги беше грижа, беше златото! Дори и не помислиха за Араузио. Никой нищо не му каза за Араузио. Обвиняваха го само за златото!

— Това е то, човешката природа — опита се да го успокои Рутилий Руф. — Грижа ни е повече за златото, отколкото за човешкия живот.

Друз хвърли един бърз поглед на чичо си, но дори и Рутилий Руф да иронизираше, Цепион не можа да разбере какво има предвид.

— За всичко е виновен Гай Марий — изтърси Цепион.

Рутилий Руф го хвана под ръка.

— Хайде, млади Квинт Сервилий, Марк Аврелий и аз ще те отведем у дома на младия Марк Ливий.

Докато слизаха по стълбата, Луций Антистий Регин се отдели от групичката на Луций Кота, Дидий и Бебий. Запъти се право към Норбан, който отстъпи крачка назад и зае отбранителна позиция.

— О хайде, не се притеснявай! — изсмя му се Антистий. — Няма да си цапам ръцете с такива като теб! — За всеки случай се изпъчи, така че да се види отдалеч, че в жилите му тече и келтска кръв. — Ще отида до Лаутумиите, за да освободя Квинт Сервилий. Досега в цялата история на републиката не се е случвало осъден на изгнание да чака изпълнението на присъдата си в затвора. Няма да позволя подобно нещо и с Квинт Сервилий! Ако искаш, опитай се да ме спреш, но вече съм пратил да ми донесат меча от къщи и ако наистина посмееш да ми се изпречиш, Гай Норбан, кълна се в Юпитер, че ще те убия!

Норбан се засмя.

— О, ама вземи си го! Вземи го Квинт Сервилий у дома си, пък му избърши сълзите… да не говорим за гъза му! Все пак на твое място не бих се въртял около неговата къща!

— И гледай добре да го оскубеш за услугата си! — подвикна Сатурнин на отдалечаващата се фигура на Антистий. — Нали знаеш, може да ти плати в злато!

Антистий се обърна и сви пръстите на дясната си ръка в недвусмислен жест.

— О, да не си го и помисляш! — изсмя му се Главция. — Да не мислиш, че ти като си царица, и ние сме като теб![11]

Но на Гай Норбан тези подвиквания не му се струваха особено интересни.

— Хайде — рече той на Главция и Сатурнин, — да вървим у дома да вечеряме.

Макар и да му беше доста зле, Скавър по-скоро би умрял, отколкото да повърне на публично място, така че реши да съсредоточи вниманието си върху тримата смеещи се мъже, които напускаха Форума.

— Това не са хора, а вълци — обърна се той към Метел Нумидик. — Погледни ги само! Инструменти в ръцете на Марий!

— Можеш ли да се изправиш, Марк Емилий? — попита загрижено Нумидик.

— Не и преди да ми се е успокоил стомахът.

— Гледам, че Публий Рутилий и Марк Аврелий са тръгнали да изпращат момчетата на Квинт Сервилий до дома.

— Добре. Ще е хубаво някой да ги наглежда. Никога досега не съм виждал тълпата толкова жадна за патрицианска кръв, дори и по времето на Гай Гракх — отбеляза Скавър, дишайки тежко. — Известно време ще трябва да стоим в сянка, Квинт Цецилий. Опитаме ли се на свой ред да ударим тези вълци, живи ще ни изядат.

— Да пукне дано Квинт Сервилий с неговото злато! — процеди през зъби Нумидик.

Скавър реши, че се чувства по-добре и позволи на робите да го вдигнат от земята.

— Значи и ти мислиш, че той го е задигнал, а?

Метел Нумидик го погледна леко презрително.

— О, хайде, Марк Емилий, не се опитвай да ме будалкаш! Познаваш го не по-зле от мен. Разбира се, че той го е задигнал! И това никога няма да му го простя. Златото принадлежеше на хазната.

— Работата е там — рече Скавър, докато се опитваше да се поразтъпче върху — както му се струваше — постоянно движещите се под краката му плочки. — Работата е там, че не разполагаме с вътрешна система, която да помага на хора като теб и мен сами да наказват изменниците на класата ни.

Метел Нумидик вдигна рамене.

— Знаеш много добре, че не би могло да съществува подобна система. Да я създадем, ще е все едно да признаем пред целия свят, че и сред нас има хора, които невинаги са това, което трябва да бъдат. А покажем ли веднъж собствените си слабости пред света, считай, че с нас е свършено.

— По-скоро бих умрял, отколкото да си призная, че с мен е свършено — съгласи се Скавър.

— Както и аз — въздъхна Метел Нумидик. — Просто се надявам синовете ни да мислят по същия начин.

— Това — сопна му се Скавър — не биваше да го казваш.

— Марк Емилий, Марк Емилий! Синът ти просто е много млад! Откровено казано, не виждам какво не му харесваш.

— Ами като мислиш така, искаш ли да си ги разменим с твоя?

— Не — поклати глава Метел Нумидик. — Ако не за друго, за това, че подобна постъпка ще убие момчето ти. Най-големият му недъг, мен ако питаш, е, че живее с постоянното чувство за вина пред баща си.

— Той е един слабохарактерен хлапак — отсъди Скавър Силния.

— Може би някоя подходяща съпруга ще му помогне да се оправи — пусна мухата Нумидик.

Скавър се спря и изгледа приятеля си.

— Ето това се казва идея! Да си призная, досега не ми е хрумвало да му търся жена. Та той е толкова… недорасъл. Имаш ли някоя предвид?

— Племенницата си, дъщерята на Далматик. Метела Далматика. След две години навършва осемнайсет. Откакто скъпият Далматик си отиде, за нея се грижа аз. Какво ще кажеш, Марк Емилий?

— Става, Квинт Цецилий! Съгласен съм.

Още щом разбра, че старият Цепион ще бъде изправен пред съда, Друз беше пратил иконома си Кратип заедно с всички физически по-силни роби, които притежаваше, да пазят дома на тъста му. Обезпокоена от този нов процес срещу свекъра й, но и знаеща само малкото, което ушите й бяха подочули от разговора между двамата Цепиони, Ливия Друза се беше върнала при стана си — друго тъй и тъй нямаше какво да прави; дори пикантни стихове на Мелеагър не можеше да задържи вниманието й. Понеже най-малко очакваше в къщата на съпруга й да нахълтат робите на брат й, младата жена здравата се стресна, когато на вратата на стаята й се показа Кратип, особено като видя тревогата, изписана по лицето му — нищо, че се опитваше да я прикрие.

— Бързо, доминила, събирай нещата, които мислиш, че ще ти трябват! — подкани я припряно той и огледа дневната. — Вече съм наредил на робинята ти да ти събере дрехите, гледачката се е погрижила за детето, ти само ще ми кажеш какво искаш да вземеш за самата себе си: книги, платове, всичко…

Ливия Друза изгледа удивено иконома.

— Какво има? Какво се е случило?

— Свекърът ти, доминила. Марк Ливий казва, този път съдът ще го признае за виновен — обясни Кратип.

— Но какво общо има това с моето напускане? — ужасяваше се Ливия Друза при самата мисъл, че ще трябва да се върне в затвора на братовата си къща — сега, когато най-после беше вкусила от свободата.

— Целият град е зажаднял за кръвта му, доминила.

Някогашната му господарка пребледня като платно.

— Кръвта му ли? Да не смятат да го убият?

— Не, не мисля, че имат чак такива намерения — опита се да я успокои Кратип. — Ще конфискуват собствеността му. Работата е в това, че тълпата се е разярила до краен предел и брат ти се страхува след процеса най-отмъстителните да не дойдат направо тук да потърсят саморазправа.

Само след около час в къщата на Квинт Сервилий Цепион не беше останала жива душа: нито господари, нито прислуга. Външните врати бяха здраво залостени и докато Кратип водеше Ливия Друза надолу по Кливус Палатинус, двамата се разминаха с голяма дружина от ликтори, бързащи в обратната посока. Ликторите бяха само по туники, във фасциите си носеха вместо брадви тежки сопи. Трябваше да се наредят покрай цялата къща на подсъдимия и да държат гневните тълпи надалеч. Държавата държеше на това собствеността на Цепион да остане непокътната, за да може да се опише и да се разпродаде на търг.

На вратата у Друзови чакаше Сервилия Цепионида, и тя бледа като мъртвец, която бързо въведе зълва си в къщата.

— Ела да видиш — повлече тя Ливия Друза през перистила и през къщата, за да излязат на лоджията. Оттам се виждаше целият Форум Романум.

Процесът срещу Квинт Сервилий Цепион вече беше към края си. Тълпата се беше раздвижила и всеки бързаше да се събери с тези от собствената си триба. Щеше да се гласува присъдата — изгнание надалеч и огромно обезщетение. Обикновено гласуването протичаше гладко, защото трибите се разпределяха по редовете в Кладенеца на Комициите и само с едно ставане резултатите се виждаха отдалеч. Но сега огромната тълпа от зяпачи се беше смесила с гласуващите, на доста места се прибягваше до ритници и юмруци, а тук-там дори се очертаваха масови сбивания. На стъпалата пред Сената се бяха скупчили множество мъже, а на рострата в края на Кладенеца стояха народните трибуни заедно с нечия нисичка фигура, плътно наобиколена от ликтори. Ливия Друза си каза, че това ще да е свекърът й.

Сервилий Цепионида вече плачеше. Ливия Друза, която още не разбираше точно какво става и затова очите й бяха сухи, се приближи до нея.

— Кратип ми каза, че можело тълпата да нападне къщата на татко и да я разграби. Аз нищо не знаех! Никой нищо не ми казва!

Сервилия Цепионида извади носна кърпа и изтри очите си.

— Марк Ливий открай време се тревожеше да не стане нещо такова. Все заради тази проклета история за златото на Толоза! Ако не се беше пръснал подобен слух, нещата щяха да изглеждат съвсем иначе. Но повечето римляни са лепнали присъда на татко, преди дори да е започнало делото… При това в обвинението и дума не става за никакво злато!

Чак сега Ливия Друза се сети нещо.

— Трябва да видя къде е оставил детето ми Кратип.

Тази забележка беше причина за нов поток от сълзи у Сервилия Цепионида, която все още не можеше да забременее, нищо че желаеше дете повече от всичко.

— Защо не мога да зачена и аз? — затюхка се тя пред Ливия Друза. — Късметлийка си ти! Марк Ливий казва, че вече чакаш второ дете, а аз и първо не съм заченала!

— Има много време — опита се да я утеши Ливия Друза. — Не забравяй, че след като се омъжихме двете с теб, съпрузите ни ги нямаше с месеци. При това Марк Ливий е много по-зает от Квинт Сервилий, а се знае, че колкото по-заети за мъжете, толкова по-трудно правят деца на жените си.

— Не, аз съм безплодна — едва-едва промълви Сервилия Цепионида. — Знам, че съм безплодна. Чувствам го! А Марк Ливий е толкова мил, проявява такова разбиране! — и тя отново зарида.

— Хайде, хайде, не се тревожи толкова — рече Ливия Друза, която вече беше отвела зълва си в атрия и се оглеждаше дали няма някой да й помогне. — Ако вземеш и да полудееш, задето не ти се раждат деца, спукана ти е работата. Бебетата обичат да се появяват в спокойни утроби.

Отнякъде се показа Кратип.

— О, слава на боговете! — зарадва се при вида му Ливия Друза. — Кратип, защо не доведеш прислужницата на снаха ми? А може би и ще ми покажеш къде ще спя и къде си оставил малката Сервилия?

В огромна къща като тази не беше проблем да се намери място за още едно семейство; Кратип беше отредил за Цепион Младши и жена му цял един апартамент от няколко стаи, гледащи към перистила, старият Цепион щеше да се ползва от същите удобства, а за малката Сервилия стоеше свободна детската стая в далечния край на колонадата.

— Какво да правя с вечерята? — дойде икономът специално да попита Ливия Друза, която се беше захванала с багажа.

— Мисля, че снаха ми има думата, Кратип! Не виждам защо да й отнемам правата на домакиня.

— Изпаднала е в такова отчаяние, че не иска и да продума.

— О, разбирам. Ами най-добре ще е, ако вечерята бъде готова след час. Все пак пригответе нещо, което може да бъде оставено и за по-нататък.

Откъм градината се дочу някакво раздвижване. Ливия Друза излезе да види и насреща й се показаха брат й Друз и облегналият се на рамото му Цепион Младши.

— Какво стана? — попита тя. — Да помогна с нещо? — Тя погледна по-отблизо брат си. — Какво стана?

— Свекърът ти Квинт Сервилий е осъден. Изгнание на не по-малко от хиляда и двеста километра от Рим, глоба от петнайсет хиляди таланта злато, което означава, че къщата му ще бъда очистена до шушка, и накрая задържане в Лаутумиите, докато не стане възможно да бъде откаран в изгнание.

— Но цялата собственост на татко няма да излезе повече от неколкостотин таланта! — ужаси се Ливия Друза.

— Естествено. Така че никога повече няма да може да се върне у дома.

На двора дотича и Сервилия Цепионида. С разрошените си коси, незасъхналите сълзи по лицето и уплашените си очи тя приличаше на Касандра, която се спасява от гърците.

— Какво стана, какво стана? — задъхваше се тя от тревога.

Друз я посрещна топло, но в същото време някак строго, изтри сълзите й, не й позволи да се хвърли на врата на брат си. Само при вида на съпруга си тя се окопити почти веднага.

— Да вървим всички в кабинета ти, Марк Ливий — подкани Сервилия мъжете и поведе групата.

Но Ливия Друза се закова на място като втрещена.

— Какво ти става? — зачуди се зълва й.

— Но ние не можем да седнем в таблиния заедно с мъжете!

— Разбира се, че можем! — сряза я нетърпеливо Сервилия Цепионида. — Не му е сега времето да се държат жените в неведение и Марк Ливий добре го знае. Ако печелим заедно, и ще губим заедно. За да бъде силен един мъж, и жена му трябва да е силна.

На Ливия Друза чак главата й се завъртя да осмисли всичко чуто и видяно през последните няколко минути. В един миг обаче си даде сметка каква невзрачна мишка е била тя цял живот. Ето, Друз беше очаквал жена му да го посрещне развълнувана и уплашена, но в следващия момент той вече разчиташе тя да се успокои и да погледне делово на нещата; Сервилия Цепионида се беше държала точно, както се очакваше от нея.

И така, Ливия Друза последва Сервилия Цепионида и мъжете в кабинета и с известни усилия прикри ужаса си, когато зълва й наля чаши с неразредено вино за четиримата и поднесе на останалите. Докато пиеше за пръв път в живота си толкова силно вино, през главата на Ливия Друза минаха цял куп несдържани мисли. Усети непреодолим гняв.

В края на десетия час на вратата у Друзови потропа Луций Антистий Регин, който водеше Квинт Сервилий Цепион. Цепион изглеждаше уморен, но по-скоро ядосан, отколкото потиснат.

— Извадих го от Лаутумиите — обясни Антистий. — Докато аз съм народен трибун, никой бивш римски консул няма да гние в тъмница! Това е обида в лицето на Ромул и Квирин, да не говорим за Юпитер. Как смеят!

— Смеят, защото целият народ ги окуражава, при това не само народът, но и онези безделници, на които им се ще на Форума да се заиграят и гладиаторски игри — рече Цепион и обърна на един дъх чашата си с вино. — Още — обърна се той към сина си, който скочи да му налее, щастлив, че баща му е жив и здрав.

— Няма място повече за мен в Рим — отсъди старият Цепион и черните му очи се спряха първо върху Друз, чак след това върху собствения му син. — Сега на младежите се пада задължението да бранят правото на моята фамилия да се радва и за в бъдеще на своите древни привилегии, както и на мястото си сред силните на деня. Ако ще да заплатите и с живота си, но не трябва да отстъпите нито на крачка пред хора като Марий, Сатурнин или Норбан. Те трябва да бъдат премахнати веднъж завинаги, ако се налага дори и с оръжие, разбирате ли ме?

Цепион Младши кимаше с глава в знак, че ще послуша заръката на баща си, но Друз само държеше чашата си в ръка и гледаше пред себе си с невиждащ поглед.

— Кълна ти се, татко, докато аз съм патерфамилиас, семейството ни никога няма да изгуби своята дигнитас — увери баща си младият Цепион. По всичко личеше, че гледа по-спокойно в бъдещето.

Но Ливия Друза го следеше с поглед и от секунда на секунда все повече се отвращаваше от него. Та той все повече заприличваше на противния си баща! „Защо го мразя толкова много? — питаше се тя. — Защо брат ми ме накара да се омъжа за него?“

Но изведнъж тя забрави собствените си злощастия, защото погледът й се беше спрял върху изражението, изписано по лицето на Друз. Той не възразяваше на нищо от казаното от тъста му, но сякаш вътре в себе си претегляше думите на друг кантар и се опитваше да отгатне скрития им смисъл. Но това, което направи най-силно впечатление на Ливия Друза, бе, че тъкмо в този момент тя си даваше сметка колко много брат й мрази тъста си! Да, променил се беше Друз! Докато Цепион Младши щеше да си остане същият, дори нещо повече — от ден на ден щеше да заприличва все повече и повече на самия себе си.

— Какви са ти намеренията за в бъдеще, татко? — попита Друз.

По лицето на Цепион премина необикновена усмивка; в очите му изгасна гневът, на негово място се появи изражение едновременно на триумф, на коварство, на болка и омраза.

— Че какво друго, моето момче, ако не да се подчиня на решението на плебейското събрание и да отида в изгнание?

— Но къде? — чудеше се и Цепион Младши.

— В Смирна.

— А как ще се справиш без пари? — интересуваше се синът му. — Не мисля за себе си — Марк Ливий все ще ми помогне, а за теб. Откъде ще намериш пари да живееш добре в чужбина?

— Имам оставени на депозит пари в Смирна — повече, отколкото са ми нужни, за да живея добре. Колкото до теб, синко, изобщо няма нужда да се тревожиш. Майка ти остави цяло състояние след смъртта си и добре съм се грижил за него през годините. Само с наследството си ще преживееш охолно дните си.

— Но няма ли да бъде конфискувано и то?

— Не, и то по две причини. Първата е, че вече съм прехвърлил всичко на твое име. Второ, защото парите не се намират в Рим, а и тях съм вложил на депозит в Смирна заедно с моите. — Усмивката по лицето на Цепион ставаше все по-широка и по-широка. — Ще трябва да поживееш няколко години заедно с Марк Ливий, а след това ще започна да ти пращам малко по малко парите ти от Смирна. Ако случайно нещо ми се случи, банкерите ми няма да забравят да се погрижат за теб. Междувременно зет ми ще води точни сметки колко пари е похарчил за теб и когато му дойде времето, ще му се разплатя до последната сестерция.

В таблиния настъпи пълно мълчание. Въздухът изведнъж се зареди с толкова много енергия и спотаена страст, че още малко и щеше да се разсвятка пред очите на присъстващите. Имаше ли сред тях някой неразбрал истинския смисъл на тези последни думи? Квинт Сервилий Цепион наистина беше откраднал златото на Толоза, златото на Толоза беше в Смирна и беше притежание на Квинт Сервилий Цепион, който и занапред щеше да си прекарва дните жив и здрав, свободен и безгрижен. Квинт Сервилий Цепион беше богат кажи-речи колкото всички римляни, взети заедно.

Цепион се обърна към Антистий, и той умълчан като другите.

— Размисли ли върху предложението, което ти направих по пътя?

Антистий шумно се покашля.

— Размислих, Квинт Сервилий. И с радост го приемам.

— Много добре! — зарадва се Цепион, сетне отново се обърна към сина си и зетя си. — Моят добър приятел Луций Антистий току-що реши да ме придружи до Смирна, за да се радвам едновременно на приятната му компания и на закрилата му като народен трибун. Когато стигнем Смирна, ще се опитам да убедя Луций Антистий да остане там с мен.

— Е, това още не съм го решил — за всеки случай се обади Антистий.

— Не бързам, никак не бързам — успокои го Цепион. Потърка ръце, сякаш искаше да се стопли. — А сега мога тържествено да заяви, че съм гладен и ако ме подържите още малко без храна, ще налетя и на човешко. Има ли нещо приготвено?

— Разбира се, татко — рече Сервилия Цепионида. — Вие, мъжете, вървете право в триклиния, а ние с Ливия Друза ще се погрижим за нещата в кухнята.

Последното беше твърде неточно казано, защото за нещата в кухнята отдавна се беше погрижил Кратип. На двете жени оставаше само да го потърсят. Намериха го на лоджията, докато той се взираше надолу в сенките по Форум Романум и цъкаше с език.

— Погледнете само! Виждали ли сте някога такъв безпорядък? — възмущаваше се икономът и сочеше с пръст към площада. — Навсякъде боклуци! Обувки, парцали, пръчки, полуизядена храна, шишенца от вино… Срамота!

А малко по-надолу се показа изведнъж червенокосият Одисей, който разговаряше с Гней Домиций Ахенобарб на съседния балкон. Изглежда, подобно на Кратикс, двамата мъже също обсъждаха боклуците по Форума.

Ливия Друза потръпна от вълнение, прокара език по устните си и впери жаден поглед в младежа, който отново се оказваше толкова близо до нея… и все пак толкова далеч. Икономът вече бързаше към кухнята, нямаше да има друг по-изгоден случай да научи името на непознатия, въпросът й щеше да прозвучи като чисто любопитство.

— Сестро — попита тя зълва си, — кой е червенокосият мъж на терасата до Гней Домиций? От години съм го виждала у съседите ни, но никога не съм знаела кой е. Ти знаеш ли? Можеш ли да ми кажеш?

Сервилия Цепионида се изсмя презрително.

— О, този ли! Марк Порций Катон — рече тя и по гласа й пролича дълбокото й презрение.

— Катон ли? Като Катон Цензор?

— Същият! Парвенюта! Този се пада внук на Катон Цензор.

— Но тогава баба му е била Лициния, а майка му — Емилия Павла. С подобни роднини човек няма от какво да се срамува — подхвърли Ливия Друза, в чиито очи продължаваха да играят пламъчета.

Сервилия Цепионида отново се изсмя.

— Този е по друга линия, мила моя. Никакъв син не е на Емилия Павла. Ако беше, щеше да бъде с доста годинки по-възрастен. Не, не! Този не е Катон Лициниан! Този е Катон Салониан. Прадядо му е бил роб.

Само за миг целият въображаем свят на Ливия Друза сякаш рухна, завъртя се във вихрен танц и се натроши на хиляди парченца.

— Не разбирам — призна си тя чистосърдечно.

— Какво, не си ли чувала историята? Баща му е син на Катон Цензор, само че от втория му брак.

— Катон Цензор се е женил за дъщеря на роб! — смая се Ливия Друза.

— За да бъдем съвсем точни: за дъщерята на един от своите роби. Салония. Мисля, че е крайно неблагоприлично тези хора да се ползват от същите привилегии, както и наследниците на първата жена на цензора — Лициния! Не са пропуснали да се намъкнат и в Сената. Разбира се — допълни Сервилия Цепионида, — Катоните Лициниани никога не благоволяват да разговарят с тях. Както и ние.

— Тогава защо Гней Домиций го търпи у дома си?

Сервилия се засмя и в този миг и тя доста заприлича на непоносимия си баща.

— Ами разбираш ли, те, Ахенобарбите не са кой знае какви патриции! Повече могат да се похвалят с парите си, отколкото със славни предшественици… Нищо, че обичат да разправят приказката, дето Кастор и Полукс били докоснали брадите им и те станали червени! Не мога да знам със сигурност как така Катон е влязъл в средата им. Но мога да предположа. И мисля, че баща ми е стигнал до правилния отговор.

— И какъв е правилният отговор според него? — попита Ливия Друза, която усещаше как стомахът й се преобръща.

— Ами защото и Катоните, тези от втория брак, са червенокоси. Самият Катон Цензор също е бил червенокос. Но и Лициния, и Емилия Павла са били доста тъмни, така че децата им имат до един кестеняви коси и кафяви очи. Докато робът Салоний е бил келтибериец, произхождал е от Сало в Близка Испания, та бил рус. Дъщеря му Салония също била много руса. Затова и в целия род на Катоните Салониани имат червени коси и сиви очи. — Сервилия вдигна рамене. — Домиций Ахенобарбите държат изключително на мита за червените им бради, които били получени като подарък от Кастор и Полукс. Затова винаги се женят за червенокоси жени. Но червенокоси жени не се срещат често. И ако не се намери никоя млада аристократка с червени коси, предполагам, че един Домиций Ахенобарб като нищо може да се ожени за някоя Салонианка. Пък и няма да му коства много вътрешна борба — те всички са толкова самомнителни, че твърдят как силната им патрицианска кръв поглъщала спокойно всякакви боклуци и нищо не й ставало.

— Значи приятелят на Гней Домиций трябва да има сестра?

— Да, наистина има — сложи заключителна точка върху теорията си Сервилия Цепионида и в този миг потръпна от студа. — Ще се прибирам вътре. Какъв ден беше днес! Хайде, идвай, вечерята трябва да е готова.

— Ти върви — рече й Ливия. — Аз първо ще трябва да нахраня дъщеря си.

При споменаването на бебето Сервилия отново се сети за своите мъки и за да не мисли повече за тях, хукна към триклиния. Ливия Друза се върна до парапета на лоджията и погледна през него. Гней Домиций и гостът му стояха още на балкона си. Гостът с прадядото роб. Може би заради падащия мрак косата му губеше цвета си, фигурата му се свиваше, раменете му не изглеждаха чак толкова широки; нещо повече, вратът му се оказваше направо смешен — дълъг и тънък, — такъв врат не можеше да се види у истински римлянин. Топлите й сълзи закапаха върху боядисания в жълто метален парапет. И това беше всичко.

„Както винаги била съм пълна глупачка — мислеше си Ливия Друза. — Цели четири години съм мечтала за някакъв мъж, който изведнъж се оказва скорошен потомък на роб — на най-обикновен роб, не такъв, излязъл от митовете. Представях си го цар, не друг, ами самия смел и благороден Одисей. Играех ролята на търпеливата Пенелопа, готова цял живот да го чака. А сега откривам, че не е нито патриций, нито дори от потекло на свободни римляни! В крайна сметка, кой е този Катон Цензор, ако не един прост селянин от Тускулум, който е имал късмет да се сприятели с патриция Валерий Флак? Пълно копие на Гай Марий. Този човек на терасата под мен е потомък на испански роб и на селянин от Тускулум. Каква глупачка съм! Каква идиотка!“

Когато майка й дойде в детската стая, малката Сервилия неспокойно се въртеше от едната на другата си страна, явно чакайки да я нахранят. Този паметен ден за нея се беше превърнал в кошмар, след като целият й режим се обърна наопаки. Сега, за да я утеши, Ливия остана да я кърми цели петнадесет минути.

— Най-добре й намерете дойка — подхвърли тя, преди да си тръгне, на македонката, която се грижеше за бебето. — Бих искала да си почина няколко месеца, преди да родя наново. А когато се появи и второто дете, искам от самото начало да го прехвърля на дойка. Явно, че да кърмиш сама детето си, не те предпазва от ново забременяване, иначе щях ли вече да чакам ново дете.

Ливия Друза се вмъкна в трапезарията тъкмо с основното ястие. Опитвайки се да остане по възможност незабелязана, тя се намести на столчето срещу Цепион Младши. Като че ли всички имаха апетит тази вечер. Дори Ливия Друза установи, че е прегладняла.

— Добре ли си, Ливия Друза? — заинтересува се мъжът й, явно разтревожен от нещо. — Изглеждаш ми болна.

Жена му го погледна стреснато, сякаш не разбираше за какво й говори. Всъщност истинската причина да се изненада тъй, беше, че откакто се познаваха, за пръв път й се случваше да не се отврати от гледката, която Цепион представляваше. Вярно, че нямаше червени коси, още по-малко сиви очи; вярно, че не беше нито висок, нито добре сложен, нито широкоплещест; вярно и че никога нямаше да се превърне в Одисей. И все пак той беше нейният съпруг, беше я обичал всеотдайно през цялото това време, беше баща на децата й, и най-важното — беше римски патриций, и то по двете си линии.

Затова сега Ливия Друза се усмихна мило на съпруга си, като усмивката стопли дори вечно хладния й поглед.

— Сигурно е от случилото се през деня, Квинт Сервилий — оправда се тя. — Никога преди не съм се чувствала толкова добре.

Придобил още повече смелост след успешния край на процеса срещу Цепион, Сатурнин вече не знаеше граници в арогантността си, с която за кратко време разтърси из основи целия Сенат. Присъдата на Цепион не само че не го успокои, но го озлоби още повече. Следващата му стъпка беше да даде под съд пред плебейското събрание и Гней Малий Максим, също за „загуба на армия“. И резултатът беше същият. Малий Максим, който вече беше загубила двамата си синове в битката при Араузио, се виждаше лишен и от римското си гражданство, и от цялата си собственост. За разлика от алчния за злато Цепион той напусна Рим напълно сломен и отчаян.

През втората половина на февруари излезе и новият закон за държавната измяна — лекс Апулея де майестате, който отнемаше казуса „Държавна измяна“ от компетенцията на центуриите и го прехвърляше на специален съд, съставен изключително от конници. Сенатът беше лишен от всякаква възможност да въздейства върху решенията на новосформирания съд. Интересно, че това не беше причина самите сенатори да се съпротивляват кой знае колко на законопроекта, докато беше в процес на обсъждане, нито дори да се опитат да попречат на приемането му.

Колкото и съществени да бяха тези промени за общественото положение в Рим, те предизвикаха много по-малко шум и сред Сената, и сред народа от насрочените първи в римската история избори за понтифекс. Смъртта на Луций Цецилий Метел Далматик Понтифекс Максимус освободи не едно, ами две места в колегията на понтифексите. Но понеже все пак ставаше дума за един и същи човек, в началото споровете бяха за това, колко души следва да бъдат избрани на негово място. В крайна сметка Марк Емилий Скавър отбеляза с треперлив гласец, в който се усещаше неприкрита заплаха за противниците му, че втори избор ще стане необходим само ако за върховен понтифекс бъде избран някой от досегашните членове на колегията. Затова се стигна до компромисното решение най-напред да се проведат избори за върховен понтифекс.

— Тогава ще видим кой крив, кой прав — задъхваше се пред Сената Скавър, но при цялата си сериозност и заплашителност не успя да се въздържи и прихна да се смее — въпросът наистина си имаше своята парадоксална страна.

И Скавър Принцепс Сенатус, и Метел Нумидик бяха кандидати за върховен понтифекс, както и Катул Цезар. Естествено главен техен опонент беше Гней Домиций Ахенобарб.

— Ако бъда избран аз или например Квинт Лутаций, понеже и двамата тъй и тъй сме членове на колегията, ще трябва да се провеждат нови избори кой да заеме нашето място на обикновен понтифекс — обясняваше Скавър и с мъка се въздържаше отново да не се засмее.

Сред останалите кандидати личаха имената на един Сервилий Вация, на един Елий Туберон, и на Метел Нумидик.

Според наскоро приетия закон в изборите щяха да участват само седемнадесет от общо тридесет и петте триби, избрани по жребий. Жребият беше хвърлен и трибите бяха определени. Всичко това беше нагласено едновременно в духа на римското чувство за хумор и на желанието за повече толерантност; поне при подобен случай не трябваше да се дава шанс на насилието! Скавър далеч не беше единственият, който гледаше на цялата процедура като на нещо крайно комично. За един римлянин нямаше по-голямо забавление от това да се гаври с имената на най-знатните си съграждани, наредени едно под друго в цензорските списъци, особено когато се очакваше спечелилата предния път партия да яде здрав пердах от противниците си.

Естествено героят на деня беше авторът на новия закон Гней Домиций Ахенобарб. Затова и никой не се учуди, когато тъкмо той беше избран за върховен понтифекс. Това само по себе си спестяваше провеждането на втори избори. Сред радостни възгласи и летящи из въздуха цветя Гней Домиций Ахенобарб се реваншираше по категоричен начин на онези, които го бяха лишили от полагащото му се място в колегията за сметка на Марк Ливий Друз.

Когато резултатите от гласуването бяха оповестени официално, Скавър отново избухна в бурен смях за голямо неудоволствие на Метел Нумидик, който не виждаше нищо смешно в цялата работа.

— Ама наистина, Марк Емилий, вече прекаляваш! Та това си е живо богохулство! — крещеше той. — Тази нервозна и невъзпитана пипина да ни бъде върховен понтифекс? На мястото на скъпия ми брат Далматик? Вместо теб? Или дори мен? — удари той с юмрук върху един от корабните носове, пленени преди векове от волските, откъдето и идваше името на рострата. — Ако има нещо, за което ненавиждам римляните, това е заради абсурдното им чувство за хумор, което е способно да надделее дори над елементарното благоприличие! Ако искаш да знаеш, струва ми се много по-приемливо Сатурнин да си прокара новия закон, отколкото народът така да се гаври с религиозните си институции! При Сатурниновия закон поне са замесени някакви дълбоко вкоренени у народа политически убеждения. Но това… този жалък фарс? Пълна безотговорност! Иде ми чак да последвам Квинт Сервилий в изгнанието му, толкова ме е срам, че съм римлянин.

Колкото повече Метел Нумидик се възмущаваше, толкова по-силно и Скавър се смееше. Най-накрая, като се хвана за корема и като изгледа приятеля си през сълзи, успя да спре смеха си, колкото да подметне:

— Стига си се държал като стара весталка, която се е срещнала с нечии космати топки и надървен член! Та това си е просто забавно! Пък и сме си го заслужили напълно!

И изпадна в нов пристъп на смях. Метел Нумидик измяучи като настъпена котка и си тръгна още по-възмутен.

През септември Публий Рутилий Руф получи едно от редките писма на Гай Марий.

„Знам, че е редно да ти пиша по-често, стари приятелю, но какво да правя като не съм се родил, за да си кореспондирам с познати. Твоите писма за мен са като парче корк, хвърлено на давещ се в морето — без формалности, без превземки, без ненужни украшения, какъвто си бил винаги ти самият. Надявам се този път в писмото ми да откриеш известни признаци на стил, но на каква цена, не ме питай.

Не се и съмнявам, че напоследък ти се е налагало често да ходиш до Сената, където да слушаш смрадливите словоизлияния на нашия Прасчо за това, как държавата не можела да си позволи повече да поддържа моите пролетарии, след като вече втора година бездействат от другата страна на Алпите? Чудиш се и как я мисля тая, да се кандидатирам за четвърто поредно консулство, за трета последователна година? Което, разбира се, и ще направя. Иначе всичко, което досега съм градил, ще рухне за броени дни. Защото другата година, Публий Рутилий, усещам го някъде вътре в себе си, ще бъде годината на германите. Е, да си призная, засега се задоволявам само с предчувствия, но когато Луций Корнелий и Квинт Серторий се завърнат от мисията си, сигурен съм, че само ще потвърдят мнението ми. Откакто ми доведоха миналата година цар Копил, не съм чувал нищо за тях. И макар да съм доволен, че двамата ми народни трибуни са успели да осъдят Квинт Сервилий Цепион, дълбоко съжалявам, че не можах лично да се заема със случая му и да използвам Копил за свидетел. Както и да е. Квинт Сервилий си получи заслуженото. Жалко само, че Рим никога няма да види златото на Толоза. С негова помощ можехме да сформираме още няколко армии от бедняци.

Тук животът си тече кажи-речи все същият. Вия Домиция вече е в прекрасно състояние в цялата отсечка между Немавз и Оцелум, което много ще помогне за в бъдеще на легионите да се придвижват бързо от една точка до друга. Преди да дойда аз, пътят беше станал почти неизползваем. Откакто таткото на нашия нов върховен понтифекс си е тръгнал оттук, цели километри настилка не са били пипнати. Пороища, наводнения, зимни студове, всички са си взели своята дан. Разбира се, не твърдя, че съм построил нов път. Щом като веднъж камъните са били поставени по местата си и пътят е бил очертан, той ще си остане завинаги. Но не можеш да искаш от войниците си да маршируват в правилни редици, да не говорим от товарните коли да не засядат в дупките от измъкналите се камъни, когато настилката е навсякъде разбутана? Освен това горната повърхност от пясък и чакъл трябва да бъде поддържана равна и гладка, да се пои с вода, докато не заприлича на цимент. Ако щеш ми вярвай, но сегашната Вия Домиция е плод най-вече на моите войници.

Освен това построихме нов висок път през Роданските блата — от Немавз чак до Арелат. И тъкмо свършваме с прокопаването на плавателен канал пак до Арелат, за да се избегнат опасните мочурища и пясъчни наноси, през които минава естественият воден път. Всички големи клечки — гърци от Масилия ми лижат задника от благодарност — големи лицемери, няма що! Отбелязвам, че благодарността им не се е изразила в намалението на поне една цена като за мен и войската ми!

В случай, че чуеш една история и тази история се окаже твърде изкривена, както се случва обикновено, щом се отнася до Гай Марий, искам да я научиш така, както се е случила наистина. Става дума за Гай Лузий. Нали си спомняш, племенника на снаха мм? Дойде при мен като военен трибун. Само че се оказа, че по душа му се щяло да изпълнява съвсем друга служба в армията ми. Преди две седмици при мен дойде отговарящият за вътрешния ред, за да ми донесе — според него — ужасно трагична за мен самия новина. Гай Лузий бил намерен мъртъв в една от войнишките бараки, прободен в стомаха по начин, на който би завидял всеки майстор на меча. Убиецът сам си признал — хубаво момче, центурионът му твърди, че можело много да му се разчита. Излиза, че Лузий е предпочитал мъже и си е харесал тъкмо това войниче. Със седмици го преследвал явно без намерение да се отказва. Войничето станало за присмех пред цялата си центурия, всички около него му подплясквали с ръце или му въртели мили очички. Войникът така и не могъл да се отърве от преследвача си. В крайна сметка го заклал. Нямаше как, трябваше да изправя убиеца пред военен съд, където с огромно удоволствие го обявих за невинен, похвалих го, повиших в чин и му подарих пълна кесия с пари.

От цялата тази история имаше полза и за мен самия. Първо, успях да докажа, че Лузий не ми се пада кръвен роднина, и второ, доказах пред войниците си, че началникът им държи на справедливостта и не смята роднините и близките си за нещо повече от останалите. Предполагам, че и за педерастите има място под слънцето, но определено не и в легионите, а, Публий Рутилий? Представяш ли си какво щяхме да сторим ние с такъв човек, ако ни беше досаждал при Нуманция? Нямаше чак да го убием, просто щяхме да го превърнем завинаги в женче. Макар че вече сме пораснали за такива неща. Няма да забравя с какъв ужас слушах някои от разказите за Сципион Емилиян по време на погребението му! Е, аз лично не съм му бил в обсега, така че и нищо не знам със сигурност. Странен човек си беше той… Но лично аз мисля, че подобни слухове се пораждат винаги когато на някой мъж не му се родят деца.

Толкова по въпроса. Сега да ти пиша за промените, които въведох наскоро в пилума. Надявам се моят модел скоро да се превърне в стандартен за цялата армия. Ако са ти останали пари, иди и си купи, докато е време, дялове в някоя от новите работилници за копия, които, предполагам, скоро ще се нароят и в Рим. Дори не е зле сам да основеш подобно предприятие. Стига ти да си притежателят на сградата, никой не може да те обвини, че се занимаваш с дейност, забранена за един сенатор.

Както и да е. Моето нововъведение се състои в промяна на сглобката между дървената и металната част на копието. В сравнение със старите хасти пилумът е много по-удобен в бой, но затова пък е и много по-скъп: острието му е по-малко, но затова пък с много по-сложна за изливане форма, надолу металната част е по-дълга, а и дървената част изисква повече внимание, за разлика от сопите, които използвахме навремето. С годините съм забелязал, че неприятелите ни изпитват известна слабост към нашите пилуми и не пропускат възможност да сложат ръка върху тях. Понякога чак се изхитрят да подмамят по-неопитните ни войници да ги замерят с копията си дори когато няма никакъв шанс да ги уцелят в уязвимите места, само и само да се докопат до пилумите ни. След това или си ги задържат, или… с нашите камъни по нашите глави.

Това, което въведох аз, е сглобката да бъде съвсем крехка. В момента, в който пилумът се удари в каквото и да било, металното острие ще се откъсне от дървената дръжка. По този начин, дори ако оръжието падне на земята, неприятелят ни няма как да си го прибере, а пък в случай, че след сражението ние задържим терена, оръжейниците ни ще съберат счупените части и ще ги използват наново. Така хем ще пестим пари, хем ще си пазим и живота, защото неприятелят ще има един коз по-малко срещу нас. И това е наистина всичко, за което мога да се сетя да ти пиша. Очаквам отговор.“

Публий Рутилий Руф остави писмото усмихнат. Речта не беше много според граматичните правила, нито езикът — изящен; да не говорим, че само Гай Марий можеше да нарече подобно творение стилно. И все пак това си беше той, Гай Марий. Сякаш си правеше портрет с писмата, които пращаше. Но приятелят му не можеше да не се разтревожи от тази перспектива да се кандидатира отново за консул. От една страна, беше разбираемо, че Марий държи да остане главнокомандващ, докато германите не бъдат разгромени — никой друг на негово място не би имал изгледи за успех. Но от друга — Рутилий Руф беше прекалено силно привързан към римския начин на мислене, за да не гледа с тревога на подобни аспирации у стария си боен другар. С германи или без германи Марий прекаляваше… Рутилий Руф би искал все пак да знае дали политическите промени, които Марий внасяше, наистина не противоречат на самия римски дух, такъв какъвто е бил по времето на Ромул. Той можеше с ръка да признае, че обича Марий по начин, непривичен за двама мъже. Но дори и тази обич не можеше да му затвори очите пред факта, че Марий помита всяка традиция, изпречила се на пътя му. Да промени пилума? Нямаше ли нещо, което Марий да остави непокътнато?

Това обаче не беше причина Публий Рутилий Руф да не седне да напише своя отговор на минутата. Нямаше как, той обичаше Гай Марий.

„Понеже това лято се оказа доста мързеливо и бездейно, не мисля, че има за какво толкова да ти пиша, скъпи ми Гай Марий. Поне напоследък не се е случило нищо забележително. Твоят високоуважаван колега, вторият консул Луций Аврелий Орест е болен, но той не беше добре със здравето и когато го избираха. Не разбирам защо изобщо се кандидатира, може би просто защото е смятал, че подобен пост му приляга. Остава да видим дали той самият е прилягал на поста си. Нещо ме кара да мисля, че не.

Новините представляват по-скоро хроника на два пикантни скандала, които излязоха наяве в последните седмици. Сигурен съм, че ще ти достави удоволствие да ги научиш. Най-интересното е, че и двата се свързват с името на твоя народен трибун Луций Апулей Сатурнин. Необикновена личност е този юнак, няма що. Събрал е у себе си всички възможни противоречия. Винаги си мисля, че Скавър допусна голяма грешка, дето го извади на показ пред цял Рим. Сатурнин влезе в Сената, сигурен съм, с една-единствена мисъл — да стане първият Апулей седнал на консулския стол. Това обаче не му пречи с всеки свой следващ ход да върви именно към пълното обезсмисляне на консулската длъжност. Да, да, чувам те да казваш, че песимизмът ми е необоснован, че преувеличавам и че за всичко е виновен светогледът ми на традиционалист. Но аз знам, че съм прав. Надявам се, ще ме извиниш, че за пръв път ще споменавам някого само по когномена му. Тъй и тъй писмото ще бъде дълго, поне ще си спестя излишните повторения.

Сатурнин получи своето възмездие. Ти как мислиш по въпроса? Аферата вдигна голям шум и увеличи още повече реномето на нашия почитаем Принцепс Сенатус Скавър. Трябва да признаеш, че той заслужава доста по-голямо уважение от другарчето си Прасчо, най-малкото, защото е много по-умен. Но пък и винаги е съществувала съществена разлика между Емилии и Цецилии.

Както знаеш — знам, че знаеш, защото лично ти го писах в едно друго свое писмо, Скавър продължи да играе ролята на спасител на римските стомаси и непрестанно снове между Остия и Рим, за да тормози до смърт снабдителите със зърно, които често остават без никаква печалба от дейността си. Въпреки големия недостиг вече втора реколта цените на житото в Рим не са мръднали почти никак и всичко това се дължи единствено на забележителните усилия на Скавър.

Да, да, свършвам с хвалебствията и минавам по същество. Изглежда, че преди два месеца, когато се намирал в Остия, Скавър се натъкнал на някакъв откупвач на зърно, който по принцип си водел търговийката в Сицилия. Не е нужно тук да отварям скоба за положението в Сицилия и за въстанието на робите; от Сената все те държат в течение с редовните бюлетини, които ти пращат. Единствено ще ти кажа, че по мое мнение тази година като управител в Сицилия беше пратен най-подходящият възможен човек. Може да е аристократ до дъното на душата си и да е стиснат като котешки задник, но все пак Луций Лициний Лукул няма равен на себе си в методичността и акуратността, с която си върши работата по бойните полета и се отчита за свършеното пред Сената.

Дали ще повярваш, между другото, че на света се е родил такъв малоумник като един от тазгодишните претори — Сервилий, плебей, доста е съмнително откъде си е взел фамилията, — който дори успя да си купи избирането за авгур с парите на могъщия си патрон Ахенобарб и по този повод да се кръсти Гай Сервилий Авгур (представи си!). И този малоумник да стане онзи ден пред целия Сенат и да обвини Лукул, че нарочно протакал войната в Сицилия, за да си осигури удължаване на империума и за догодина.

Питаш се въз основа на какви доводи смее той да направи подобно, най-малкото изненадващо обвинение? Ами защото, след като нанесъл такова тежко поражение на робите, не се бил втурнал да завземе и крепостта им Триокала, оставяйки труповете на тридесет и пет хиляди роби да гният на бойното поле и огнищата на съпротива в района на Хераклея Миноа да се загнездят като краста в кожата на римската сигурност! Лукул си е свършил работата много добре. След като направил робите на пух и прах, той си дал почивка от една седмица, през което време да се погрижи за мъртъвците и да се разправи с въпросните огнища на съпротива, та чак след това да се придвижи с цялата си армия към Триокала, където се спотайвали оцелелите след разгрома роби. Но Сервилий Авгура твърди, че на Лукул е трябвало да му поникнат крила, за да полети след битката право към Триокала. Според Сервилий Авгура след поражението си оцелелите роби били обхванати от такава паника, че само да се покажели легионите пред стените на крепостта им и щели да се предадат безусловно! Докато, след като Лукул тъй злополучно се бил забавил, робите превъзмогнали уплахата си и вече били готови за нов отпор. Сега пък питаш откъде черпи сведенията си Сервилий? Естествено, че от авгуриите си! Как иначе може да проумее състоянието на духа на тълпа от разбунтували се роби, които са затворени в непристъпна крепост? Пък и самият факт, че Лукул след толкова много протакания най-сетне се бил решил да даде генерално сражение на робите, а след това отново седнал да протака, не било ли явно доказателство, че открай време е разчитал империумът му да бъде продължен? Какви планини от глупости! Лукул е действал, както му е диктувала елементарната логика: преди да мине на бета е свършил с алфа.

Речта на Сервилий Авгура ме отврати, но още повече ме отврати последвалото изказване на Ахенобарб Понтифекс Максимус, който с пълен глас подкрепи скалъпените от клиента му обвинения. Разбира се, че всички кабинетни генерали по задните редове на Сената, които ако ги изведеш на бойното поле, няма да знаят от коя страна е тяхната армия, се хванаха на глупостите и решиха, че наистина позорът от цялата ситуация е за сметка на Лукул! Ще става, каквото ще става, ти само не се изненадвай, ако научиш едно, че Сенатът реши пълномощията на Лукул в Сицилия да не се продължат, и второ, че задачата да се справи с въстанието в Сицилия догодина е дадена не другиму, а на все същия Сервилий Авгур, който даде ход на този лов на изменници единствено с цел сам да се докопа до управлението на Сицилия! За толкова неопитен, но в същото време напълно изкуфял човек като Сервилий Авгур подобна чест е повече от желана, след като Лукул наистина вече му е свършил почти цялата работа. Разгромът при Хераклея Миноа е накарал шепата оцелели въстаници да се скрият в миша дупка, откъдето вече и да искат, не могат си показа носа: Лукул е стегнал Триокала в здрава обсада. Освен това преторът успя да накара голяма част от местните свободни земеделци да се върнат в стопанствата си и да се погрижат за идващата реколта. Полетата на Сицилия вече не са заплашени от никого и Рим няма да се страхува повече от глад! На новия управител Сервилий Авгур му трябва само да излезе на подредената преди него сцена, да се поклони наляво, да се поклони надясно и да събира овациите. Да знаеш, Гай Марий, няма по-ужасно нещо на света от това да храниш големи амбиции и да не притежаваш никакви способности.

Едепол, едепол, голям позор, нали така? Съдбата на Лукул не може да не ме изпълни с възмущение и огорчение. Наистина го съжалявам. Но да продължа с историята за Скавър и неговото случайно запознанство със сицилийския търговец на зърно. Сега, след като навремето пресмятахме, че според новия закон около една четвърт от робите, заети в отглеждането на пшеница в Сицилия, ще бъдат освободени, търговците си направили сметката, че и реколтата ще бъде с около една четвърт по-бедна. И така, една четвърт от житото в Сицилия си останало без купувач, защото никой не си бил правил планове да го купи. До онези паметни две седмици, когато онази мишка Нерва не дари свободата на осемстотинте роби-италийци. Откупвачът, с когото се запознал Скавър, бил един от малкото, които веднага надушили накъде духа вятърът и в продължение на същите тези две седмици пребродили цяла Сицилия, за да изкупят и последното зрънце пшеница на смешно ниска цена. След това земевладелците притиснали Нерва, той закрил едва влезлия си в действие съд и робите се върнали на полето. Работната ръка си останала същата, а изведнъж се оказало, че цяла една четвърт от реколтата по полето вече е собственост на някого или някои, дори не се знаело колко са на брой никому неизвестни прекупвачи, които при това се били сдобили с него на безценица. Скоро се разбрало и как тъй всички силажни ями от Рим чак до Путеоли били предварително наети пак от неизвестни люде. В тях трябвало да бъде складирана онази една четвърт от сицилийската реколта, която на следващата година, след като италийските роби наистина видят свободата си и добивите на пшеница, в Сицилия наистина намалеят, ще бъде разпродадена на много по-висока цена.

Това, което предприемчивите прекупвачи обаче не отчели, било въстанието на робите. Вместо да се ожънат и четирите четвърти от реколтата, както си правили сметката те, не било ожънато нищо. Великият план за огромни печалби се провалил и наетите предварително силажни ями си останали празни.

Но да се върнем на онези две седмици, с които Нерва освобождаваше роби, а неколцината прекупвачи са обикаляли острова в търсене на жито. В момента, в който те си свършили работата обаче, в същия ден, когато управителят закрил съда, групата на прекупвачите била нападната от разбойници и всички до един били избити. Или поне така си мислели разбойниците. Един обаче оцелял и това бил същият търговец, с когото имал късмета да се срещне в Остия Скавър. По думите му били го счели за мъртъв и го оставили на пътя.

Скавър веднага намирисал, че от цялата работа ще излезе нещо голямо. Хванал следата и нито веднъж не се отклонил от нея. Какъв нос има нашият Принцепс Сенатус! И какъв ум! Той веднага си представил какво ще да се е случило, и то когато самият потърпевш си нямал и най-малката идея кой му е помислил злото. Колкото и да не съм съгласен с фанатичния му консерватизъм, трябва да си призная, че винаги съм обичал Скавър като човек. Заравяйки нос в земята като куче, той скоро открил, че неизвестните злосторници са не други, а миналогодишният консул Гай Флавий Фимбрия и тазгодишният управител на Македония Гай Мемий! Двамата го били подлъгали предната година да тръгне по фалшива следа, отвела го право при квестора в Остия, сегашния ни народен трибун Луций Апулей Сатурнин.

След като събрал всички нужни доказателства, Скавър се изправи пред всички и публично се извини на Сатурнин, при това два пъти — веднъж в Сената, веднъж пред народа. Това ще да му е струвало големи усилия на волята, но пък с искрената си молба за прошка той защити по най-добрия възможен начин своята дигнитас. Трябва да призная, че и самият Сатурнин за времето, откакто се върна в Сената, нито веднъж не е казал лоша дума за Скавър, затова и той също излезе и пред Сената, и пред народа, заявявайки, че никога за нищо не е имал зъб на Принцепс Сенатус, понеже е разбирал колко умело са го изиграли самия него. Освен това бил му изключително признателен, че е разобличил истинските виновници и по този начин е върнал репутацията му на почтен човек. Така че и Сатурнин остана в крайна сметка с неопетнена дигнитас. Пък и всички са доволни, когато двама интелигентни мъже намерят добрата воля да си простят един на друг грешките.

Скавър дори предложи на Сатурнин сам да призове Фимбрия и Мемий пред новоустановения си съд, занимаващ се с държавна измяна. Естествено Сатурнин прие. Така че в момента сме в очакване да гърми и трещи на Форума. Е, вярно, случаят е такъв, че няма да се вдигне много пушек, за да се скрият зад него виновниците. Предполагам, че със случая им ще се занимават само конници, а пък те имат за какво да си връщат: говори се, че много конници са изгубили луди пари по време на житната криза, а вече Фимбрия и Мемий се изкарват виновни едва ли не за всичко, станало в Сицилия. Започвам да си мисля, че се случва все пак и злосторниците да си получат заслуженото.

Другата история, свързана със Сатурнин, е доста по-весела, при това е пълна с много повече неизвестни. Аз самият още не мога да отгатна какви са плановете на нашия трибун, особено след като вече е видял възмездието си.

Преди около две седмици на Форума се появил някакъв непознат, който се възползвал от това, че няма събрание на комициите, нито пък на рострата се четат речи от скучаещи аматьори — оратори, и мигом заел стратегическото място. От трибуната той започнал да обяснява на висок глас на всички, намиращи се на Форума, че се казвал Луций Еквиций и че бил освобожденец, римски гражданин от Фирмум Пиценум. И сега чети внимателно, Гай Марий, това е направо фамозно! Твърдял, че бил незаконен син на Тиберий Семпроний Гракх!

Естествено никой не тръгнал да му се меси и той спокойно разказал целия си живот. В интерес на истината, ако и да са измислени, твърденията му са логически подредени. Накратко съдбата му била следната: майка му била свободна римска гражданка от почтен, но скромен род. Била се влюбила в Тиберий Гракх, който й отвърнал със същото. Разбира се, скромният й произход не им позволявал да се оженят, затова девойката му станала любовница. Живеела в малка, но уютна къща в едно от провинциалните имения на Тиберий Гракх. По някое време на бял свят се появил и Луций Еквиций, наследил името на майка си.

Скоро обаче Тиберий Гракх бил убит, а и Еквиция се споминала малко след него. Детето останало на грижите на Корнелия, майката на Гракхите, която не се оказала очарована от мисълта да се грижи за незаконороденото отроче на сина си. Затова от своя страна го предала на грижите на двойка роби в имението и в Мизенум. По-късно го продала в робство на някакви хора във Фирмум Пиценум.

Самият Луций Еквиций дълго време изобщо не знаел кой е и откъде е. Ако обаче наистина е извършил всички неща, за които говори, значи при убийството на Тиберий Гракх трябва да е бил поне юноша, значи лъже. Както и да е, бил продаден в робство във Фирмум Пиценум, където обаче се показал съвестен и работлив и скоро си спечелил обичта на собствениците си. Затова, когато главата на семейството умрял, робът получил своята свобода; не само това, ами бил признат за наследник на цялото имущество, защото вдовицата си нямала деца, нито какъвто и да било кръвен роднина. Образованието му било много високо, затова той знаел как да използва наследството си и се хвърлил в търговията. По-късно в продължение на няколко години служил в легионите и натрупал състояние. Ако го слушаш, излиза, че трябва да е най-малко на петдесет години, докато поне на вид изглежда на не повече от трийсет.

Докато най-сетне не се запознал с някакъв човек, който веднага забелязал колко много прилича той на покойния Тиберий Гракх и вдигнал голям шум около откритието си. Луций Еквиций винаги бил подозирал, че все пак е италиец по произход, не чужденец, но никога и не бил мечтал да произлиза от такива среди. Все пак, като научил за приликата си с Тиберий Гракх, той се поразтърсил и един ден попаднал на робите, които го били отгледали по заръка на Корнелия. От тях научил и истината за своето раждане. Не е ли забележителен? Още не мога да преценя дали става дума за гръцка трагедия или за римски фарс.

Разбира се, нашите посетители на Форума, добре известни със своята склонност към сантименталното, веднага се хванали на думите на непознатия и само след два дни Луций Еквиций беше едва ли не носен на ръце, посрещан навсякъде като сина на Тиберий Гракх. Жалко, че всички законородени синове на Гракх са покойници, не мислиш ли? Не може да се отрече, че Луций Еквиций прилича поразително на Тиберий Гракх. Чак да не го повярва човек. Същият глас, същата походка, същите гримаси, дори си бърка в носа като него. Мисля, че точно заради това съм твърде скептичен относно действителната връзка на Луций Еквиций с покойния. Прилича повече на брат — близнак, отколкото на син. Синовете може и да приличат на бащите си, но чак пък всеки жест… Има и много случаи, когато жена легне с нечие синче, после тръгне да обяснява на съпруга си, че ако детето им е одрало нечия друга кожа, то е защото всъщност на нея прачичо й е бил Гай Баний и така нататък…

Това, което обаче знаем ние, старите кримки от Сената, е, че Сатурнин отива право при въпросния Луций Еквиций, качва го отново на рострата и го съветва да си намери последователи. Само няколко дни по-късно Еквиций е героят на деня в очите на всички римски граждани с доходи, по-ниски от тези на трибуните на хазната и по-високи от тези на пролетариите; сиреч на всички търговци, собственици на дюкяни, занаятчии, дребни земевладелци, изобщо на цвета на третата, четвъртата и петата класи. Навремето те целуваха земята под краката на братята Гракхи, всички тези скромни люде, които нямат възможност често да изложат своя вот, но все пак гласуват в трибите си, за разлика от освобожденците и пролетариите. Хората, които ще отхвърлят милостинята, но няма да преживеят, ако цените на хляба станат астрономически.

Назначените отци в Сената, особено онези с пурпурните ръбове по тогите, започнаха лека-полека да се тревожат от този нов обект на богоговение, още по-малко, че лъже-Гракхът се ползва със съдействието на потайния Сатурнин. И все пак можеше ли изобщо нещо да се предприеме? Най-накрая не друг, а новият върховен понтифекс Ахенобарб (на него все по-често и по-често му лепват нов когномен — пипина) предложи сестрата на братя Гракхи (да ти напомня — вдовицата на Сципион Емилиян, нищо че едва ли някой ще забрави какви свади ставаха между двамата съпрузи навремето) да бъде доведена на Форума и да се срещне на рострата с мошеника, за да го разобличи публично.

Преди три дни събитието се случи Сатурнин стоеше в единия край на рострата и се хилеше като глупак (само че той не е; какво ли е замислял?), докато Луций Еквиций се блещеше при вида на някаква си съсухрена старуха, за която може би дори не е подозирал, че съществува. Ахенобарб Пипина прие крайно величествена стойка, прегърна Семпрония през раменете — нещо, което не й се понрави ни най-малко, затова и го пропъди надалеч, сякаш беше някаква нахална буболечка, — и я попита с гръмовния си глас: «Дъще на Тиберий Семпроний Гракх и Корнелия Африкана, познаваш ли този мъж?»

Разбира се, старата отвърна, че за пръв път го вижда, че нейният прескъп и любим брат Тиберий никога, ама никога не би си отворил шишенцето с еликсира на живота извън свещените граници на семейството и че следователно цялата история си била чиста глупост. Сетне се залови да налага Еквиций с тояжката си от слонова кост и абанос и изобщо се получи един от най-забележителните мимове в историята на римския театър. Де да беше тук Луций Корнелий Сула, да види какво значи представление!

В края на краищата Ахенобарб Пипина (прякорът ми харесва; при това знаеш ли кой му го измисли — самият Метел Нумидик) трябваше да я отведе насила от рострата, а в това време тълпата се спукваше от смях. Скавър също се смя чак до сълзи, докато Пипина, Прасчо и Прасчо Младши не му заявиха, че подобно държане не е достойно за един сенатор.

Когато най-сетне Луций Еквиций остана сам на рострата, Сатурнин се доближи до него и го попита знае ли коя е била вещицата насреща му. Еквиций отговори, че си нямал и представа, което означава или още веднъж, че лъже, или че се е разсейвал, докато Ахенобарб му я беше представял тъй тържествено. Но Сатурнин му обясни с две-три мили приказки, че непознатата е била леля му Семпрония, сестрата на братя Гракхи. Еквиций се направи на смаян, каза, че никога през живота си не е имал честта да се запознае с леля си Семпрония и че по всяка вероятност Тиберий Гракх едва ли би се хвалил с любовницата и незаконното си дете пред сестра си, още по-малко би й показал любовното си гнезденце в селската си къща.

Тълпата оцени по достойнство логиката му на разсъждение и явно вътрешно всеки си каза, че Луций Еквиций наистина е син на Тиберий Гракх. Докато в Сената — да не говорим за Ахенобарб — всички са бесни. Е, всички, с изключение на Сатурнин, който изглежда доста доволен, на Скавър, който продължава да се подхилква, и на мен. Познай от три пъти аз какво правя?“

Публий Рутилий Руф въздъхна и опъна дясната си ръка, която започваше да се схваща от писането. Чудеше се дали Гай Марий не мислеше по-практично, като толкова открито ненавиждаше писането на писма. Но пък ако за него самия това не беше приятно занимание, тогава по какво щеше да се различава неговият „бюлетин“ от този на Сената?

„И това, скъпи ми Марий, е всичко, което си струва да знаеш. Ако седна и се поразмисля, нищо чудно да се сетя за още някоя любопитна историйка, но току-виж съм заспал с нос в мастилницата, така че няма да се престаравам. Би ми се искало ти да откриеш някой по-добър — сиреч по-римски — начин, да запазиш главното командване, без да се кандидатираш отново за консул. Да си призная, изглежда ми невероятно да спечелиш още едни избори, но с теб знае ли човек? Пази си здравето. Помни, че вече не си младо пиле, а стар петел, така че не се перчи с гребена си и гледай да не си строшиш някой кокал. Ще ти пиша пак веднага щом се случи нещо интересно.“

Гай Марий получи писмото в началото на ноември и тъкмо се беше освободил от работата си за деня, така че да изпита възможно най-голямо удоволствие от прочитането му, когато в главната квартира се появи не друг, а Сула. Личеше си, че се е върнал за постоянно, защото беше махнал дългите си и рунтави мустаци и беше подстригал косата си. Затова и Марий изчака легатът му да се накисне блажено в горещата баня и седна да му чете писмото на Рутилий Руф, щастлив, че се връщат забравени мигове.

Сетне двамата се скриха в кабинета на главнокомандващия, нареждайки да не бъдат безпокоени от никого, дори от Маний Аквилий.

— Я го махни този проклет торк! — не се сдържа Марий, когато приятелят му се облече в римска туника и златното украшение около врата му вече дразнеше окото.

Но Сула се усмихна, поклати отрицателно глава и прокара нежно пръст по драконовите глави, зейнали по краищата на огърлието.

— Не, не мисля, че някога ще го сваля, Гай Марий. Изглежда ти твърде варварско, а?

— Не подхожда на един римлянин? — измърмори Марий.

— Там е работата, че това е моят добър талисман, така че ако го сваля, току-виж и късметът ми ме изоставил — обясни Сула и се изтегна като доволна котка на една от кушетките. — Какво удоволствие да се излегнеш отново като цивилизован човек! Задникът ми стана на дърво от седене все по разни пънове и дъсчени пейки; чак вече се съмнявах дали изобщо е възможно да се яде по друг начин, освен седнал. И колко е приятно човек да бъде отново въздържан! И гали, и германи са свикнали да прекаляват във всичко. Веднъж ще преядат и ще се напият, та чак ще почнат да повръщат един връз друг, следващия път ще отидат на поход, без дори да се сетят да си вземат храна, и ще изпукат от глад. Но иначе са свирепи хора, Гай Марий! Смели! Казвам ти, ако разбираха поне малко от организация и спазваха някаква самодисциплина, никаква надежда не бихме имали да ги победим.

— За наше щастие те не познават нито едното, нито другото, така че рано или късно ще ги натирим в кучи задник. Или поне аз така мисля. Ето, изпий това. Фалернско.

Сула бавно отпи няколко глътки.

— Вино, вино, вино-о-о! Божествен нектар, лекарство за изтощената душа, балсам за нараненото сърце! Как съм могъл толкова време да съществувам без вино? — Сула се засмя. — Ако ще повече цял живот да не вкуся бира или медовина, хич не ме е грижа! Виното е питието на цивилизованите. Нито се оригваш, нито пърдиш, нито ти тежи на стомаха. От бирата човек се превръща в ходеща бъчва.

— Къде е Квинт Серторий? Надявам се, че нищо не му се е случило?

— И той трябва да е тръгнал за насам, но се разделихме по пътя, пък и исках да те видя на четири очи, за да ти докладвам — обясни Сула.

— Както смяташ за добре, Луций Корнелий, стига да науча всичко, с което можеш да ми помогнеш — изгледа го едва ли не нежно Марий.

— Само че не знам откъде да започна.

— Най-лесно е да тръгнеш от самото начало. Кои са германите? Откъде идват? Колко години вече се скитат по света?

Сула отпи от виното си и затвори очи в блаженство.

— Самите те не се наричат германи, ами всеки се смята за част от отделен народ: кимври, тевтони, маркомани, херуски и тигурини. Родината на кимврите и тевтоните е някакъв издължен, равен като дъска полуостров, намиращ се на север от Германия. Някои гръцки географи бегло споменават за съществуването му и го наричат Херсонес Кимврийски. Изглежда, че северната половина на полуострова е била населявана от кимврите, докато южната — онази, която граничи с Германия — от тевтоните. Въпреки че те самите се смятат за отделни народи, трудно е да се открият някакви особени физически черти, по които да се различават. Все пак езиците им наистина не звучат еднакво, нищо че се разбират прекрасно помежду си.

Не били номади, но не можем да ги наречем и земеделци. Не само че не са отглеждали пшеница, но и са обработвали земята по съвсем първични техники. Доколкото разбирам, зимата по родните им места е повече дъждовна, отколкото снежна, и земята е покрита през цялата година със свежа трева. Живеели от скотовъдство, като тук-там засаждали по някое парче земя с ръж и ечемик. Храната им се състояла от говеждо месо, мляко, зеленчуци, малък, черен и твърд хляб и овесена каша.

Някъде по времето, когато се самоуби Гай Гракх, сиреч преди двадесетина години, в продължение на цяла година земята им станала жертва на жестоки наводнения. И по планините, от които извирали реките им, навалял много сняг, и върху главите им се изсипали много пороища, придружени с жестоки бури и големи морски приливи. Целият полуостров бил погълнат от Атлантическия океан. Когато водите най-сетне се отдръпнали, земята се била напоила дотолкова със сол, че повече трева не щяла да никне, а кладенците им се оказали неизползваеми. Затова и едните, и другите си направили каруци, събрали добитъка, който бил преживял бедствията, тръгнали да си търсят нова родина.

Марий се беше превърнал в слух, застанал на ръба на стола си в напрегнато очакване да чуе по-нататък. Дори не поглеждаше към чашата си с вино.

— Всички ли са тръгнали? Колко са били общо на брой?

— Не, не всички. Старите и телесно слабите били ударени по главата и погребани в огромни могили. По пътя тръгнали само бойците, по-младите жени и децата. Доколкото мога сам да пресметна, когато са тръгвали на югоизток по долината на река Албис, са били около шестстотин хиляди души.

— Но нима онази част от света не е почти пуста — намръщи се недоумяващо Марий. — Защо не са се заселили по бреговете на Албис?

Сула вдигна рамене.

— Кой може да каже, след като и те самите не знаят? Изглежда, са оставили съдбата си в ръцете на своите богове и са чакали да получат някакъв знак свише, че вече са стигнали новата си родина. Във всеки случай по онова време никой не се е опитвал да им се изпречи на пътя. Поне докато не стигнали изворите на голямата река и за пръв път в историята си видели с очите си планина. Кимврийският Херсонес бил равнинен, ниско над морето.

— Явно, щом океанът е могъл да го залее — подметна Марий, но в следващия миг нетърпеливо махна с ръка. — Не исках да прозвуча саркастично, Луций Корнелий! Никога не ми идват правилните думи. — И за да се извини за нетактичността си, той наля още веднъж чашата на Сула. — Предполагам, че планините са им направили голямо впечатление?

— Така си е. Дотогава боговете им населявали най-вече небето, но като видели как високите върхове на планините стържели облаците, те започнали да почитат боговете, криещи се в недрата им. Оттогава почти непрекъснато се движели в близост до някоя планина. На четвъртата година прекосили алпийския водораздел и влезли в басейна на Данубий — река, за която знаем много повече. Тръгнали на изток, следвайки течението на Данубий към равнините на гетите и сарматите.

— Значи са вървели натам? — попита Марий. — Към Евксинския Понт?

— Така изглежда. Но когато нахлули в северните предели на Дакия, се сблъскали с боите, които им попречили да заселят земите им и ги изтласкали обратно по течението на реката. Така кимврите и тевтоните свърнали при големия завой на Данубий и се оказали в Панония.

— Боите са келти, разбира се — рече замислено Марий. — Келтите и германите се различават твърде много, за да заживеят в съседство, предполагам.

— Най-вероятно. Интересното е, че никъде германите не се опитали да си извоюват земя с оръжие. Колкото и слаба да е била съпротивата на местните племена, те винаги се отказвали да влизат в бой и продължавали по пътя си. Затова и побързали да оставят боите зад гърба си. Но скоро след вливането в Данубий на Тисия и Сав, германите се натъкнали на нова стена от келти, този път скордиски.

— Нашите врагове, скордиските! — изведнъж се зарадва Марий. — Не е ли добре да научим, че сега със скордиските имаме общ неприятел?

Но Сула вдигна недоверчиво вежда.

— Като имаме предвид, че двата народа са се срещнали преди около петнайсет години, а нямаме никакви сведения какво точно се е случило между тях, не виждам какво може да ни радва в случая.

— Не говоря за момента. Прости ми, че все те прекъсвам, Луций Корнелий. Ти всички тези неща си се опитвал да ги изживееш, а аз рано философствам. Какво да правиш, вълнувам се — сконфузи се Марий.

— Няма нищо, Гай Марий. Добре те разбирам — усмихна се Сула.

— Но ти продължавай нататък!

— Навярно един от най-големите им проблеми се е състоял в това, че сред всички тях не се е намирал човек, когото да нарекат единодушно свой водач. Нито пък са следвали какъвто и да е план за действие, и аз не знам как да се изразя. Мисля, че просто са се надявали някой могъщ цар великодушно да им преотстъпи част от земите си и те да се заселят мирно и тихо.

— Но, разбира се, никой могъщ цар не би се разделил току-така с част от царството си — отново се обади Марий.

— Естествено. Както и да е, щом се срещнали със скордиските, германите се обърнали назад и тръгнали на запад — продължи да разказва Сула. — Само че се отдалечили от течението на Данубий. Първо се хванали да следват Сав, после свърнали малко на север, за да излязат на бреговете на Драв и нагоре по течението на Драв се озовали при изворите му. Вече били пътешествали повече от шест години и нито веднъж не се били установявали на едно място за повече от няколко дни.

— Те не пътуват ли в каруците си? — заинтересува се Марий.

— Много рядко. Понеже в колите са впрегнати най-вече волове, те вървят доста бавно и хората само ги водят, без да се качват. Само болните и жените, очакващи всеки момент да родят, се допускали да се возят в каруците. Иначе не — обясни Сула, след което тежко въздъхна. — Нататък, разбира се, сами знаем какво се е случило. Германите влезли в Норикум и нахлули в земите на тавриските.

— Които помолиха за помощ Рим, а Рим им прати Карбон, който вместо да се разправи с нашествениците, си изгуби цялата армия — допълни го Марий.

— Но както винаги и този път германите се обърнали на другата страна. Вместо да продължат направо към Италийска Галия, те заизкачвали Алпите, а оттам отново се прехвърлили в долината на Данубий, малко на изток от устието на Ен. Боите отново им преградили пътя на изток, затова германите се насочили обратно на запад по течението на Данубий, за да преминат през земите на маркоманите. По причини, които не ми беше съдено да отгатна, голям брой маркомани се присъединили към кимврите и тевтоните в седмата година от тяхното преселение.

— Ами какво ще кажеш за гръмотевичната буря? — прекъсна го Марий. — Нали се сещаш, за онази, която се разразила по време на сражението с Карбон и благодарение на която част от войниците ни се спасили живи от клането. Разправяше се, че германите приели бурята като знак за гнева на боговете им и тъкмо това ни е спасило от нашествие.

— Съмнявам се това да е причината — възрази му Сула със спокойния си глас. — Е, и аз мисля, че когато бурята е започнала, кимврите — именно с тях си е имал работа Карбон — са се разбягали в ужас, но малко е вероятно една буря да ги отклони в обратната посока. Според мен истинският отговор на въпроса е, че както и преди, така и тогава германите не са искали да завземат нечия територия със сила.

— Направо удивително! А в това време ние в Рим гледаме на тях като на зажаднели за кръв варвари, мислещи само как да поробят Италия — не сдържа учудването си Марий. — И какво станало по-нататък?

— Този път отишли чак до изворите на Данубий. На осмата година към тях се присъединил нов, този път същински германски народ — херуските, които напуснали жилищата си по течението на река Визургис, а на деветата — и тигурините, племе населяващо Хелвеция. Изглежда, родината на тигурините е областта на изток от езерото Лемана и за тях поне можем да сме сигурни, че са чисти келти. Каквито предполагам са и наркоманите. Но и маркоманите, и тигурините силно са се германизирали.

— Значи те не се мразят с германите?

— Във всеки случай мразят много повече събратята си келти! — развесели се Сула. — Маркоманите били воювали в продължение на векове с боите, а тигурините — с хелветите. Така че когато германските кервани се показали на хоризонта, и едните, и другите навярно са си рекли, че им се е предоставил добър случай да се махнат завинаги от съседството си с вечните си врагове. Когато преселниците прекосили Юра, за да влязат в Галия, те общо са наброявали не по-малко от осемстотин хиляди души.

— И всички се стоварили върху бедните глави на хедуите и амбарите — рече Марий. — И си останаха там.

— За повече от три години — кимна Сула. — Разбираш ли, и хедуите, и амбарите са миролюбиви хора. Романизирали са се, Гай Марий, а това ги е променило. Гней Домиций отдавна им е извадил зъбите, та да не заплашват нашата провинция в Трансалпийска Галия. Освен това на германите все повече им се услаждало да ядат мекия им бял хляб. И да си го мажат с масло! И да си пият бирата с него. И да си точат дълги черва кървавица.

— Още малко и съвсем ще се разчувстваш, Луций Корнелий!

— Прав си — изгасна усмивката по лицето на Сула и той се загледа умислено в повърхността на виното си. След миг надигна поглед и в очите му засвяткаха добре познати искрици. — Избрали са си общ цар, Гай Марий — смени изведнъж темата той.

— Охо! — зачуди се Марий.

— Казва се Бойорикс и е кимвриец. Кимврите са най-многобройният народ.

— Но името му е келтско — отбеляза Марий. — Бойорикс… От бои. Велик народ са те. Установили са си колонии във всички съседни земи: Дакия, Тракия, Галия, Италийска Галия, Хелвеция. Кой знае? Нищо чудно преди години да са имали колония и сред кимврите. Все едно, щом самият Бойорикс твърди, че е кимвриец, и ние трябва да го възприемаме като такъв. Пък и те не може да са чак толкова примитивни, че да не си знаят родословните дървета.

— Всъщност знаят си ги съвсем бегло — облегна се на лакът Сула. — Не толкова, защото са примитивно мислещи, колкото защото цялата им обществена структура се различава коренно от нашата. Различава се изобщо от всички обществени структури, които познаваме у народите покрай Вътрешното море. У тях не е развито чувството на стопанина, а когато у един народ не съществува наследственото право върху даден участък земя, у хората ще липсва и чувството за принадлежност към определено място. Затова за тях и семейството не е от голямо значение. Животът на цялата група, на цялото племе е много по-важен за всеки един негов член. Те дори имат навика да ядат на общи маси, и това им се струва напълно естествено. Колибите се използват само за спане, още повече, когато всички са на път, много по-удобно е да се убие някое голямо животно, да се изкорми и да се изпече цяло, за да могат всички от племето да се нахранят от него.

Всяко родословно дърво представлява всъщност генеалогия на цялото племе, понякога дори на всички племена, които съставляват един народ. Те имат герои, за които пеят песни, но съвсем скоро истинските измерения на подвизите им се изгубват и личността на героя придобива съвсем друга тежест. Възпяваният може да е умрял само преди две поколения, но в паметта на съплеменниците си той вече се е превърнал в някой Персей или Херкулес, толкова се е загубила реалната представа за него. Германите имат също така мъглява представа за мястото на отделния човек: както в пространството, така и в обществото. Това, дали си племенен вожд, жрец, или нито едното, нито другото, е много по-важно от това, кой си всъщност като човек. Всеки отделен човек се слива със своето положение в обществото. Превръща се в него! Главатарят се отделя от своето семейство, което не се издига заедно с него. Когато умре, мястото му се заема от друг, избран от цялото племе, без да се търси никаква родствена връзка с покойния предшественик. Изобщо германите гледат на германите по много по-различен начин от нас, Гай Марий — заключи Сула, сетне се надигна от мястото си, за да си налее още вино.

— Но ти наистина си живял сред тях! — не можеше да скрие удивлението си Марий.

— Е, нямаше как, налагаше се!

Като отпи от виното в чашата си, Сула добави до ръба вода.

— Загубил съм навик да пия вино — учуди се той. — Както и да е, главата ми ще се оправи всеки момент. Успях да се промъкна сред кимврите по времето, когато те все още се опитваха да си пробият път през Пиренеите. Това беше, след като ти доведох пленника, значи най-вероятно миналия ноември.

— Как успя да се вмъкнеш при тях? — не знаеше какво да попита Марий.

— Ами те вече започваха да чувстват липса на достатъчно хора, логично след толкова много войни, водени за толкова кратко време; особено след Араузио… Понеже всички се движат заедно: мъже, жени и деца, всеки загинал воин обикновено оставя след себе си вдовица и сираци. Жените се превръщат в истинска тежест за племето си, поне докато момчетата им не пораснат достатъчно, за да заемат мястото на бащите си във войската. Затова е прието всяка вдовица да тръгне отрано да си търси нов съпруг и естествено погледите се отправят към по-младите или пък към по-нерешителните — онези, които още не са си взели невести. Ако вдовицата успее да се свърже с някой нов, който да поеме и грижата за децата й, тогава положението й в племето си остава същото както при първия й съпруг. Каруцата, която е донесла със себе си, й остава като зестра. Макар че не всички вдовици разполагат с цели каруци. Както и не всички си намират нови мъже. Ако имаш каруца, това обикновено помага. На всяка вдовица й се дава определено време да уреди наново живота си: три месеца, сиреч един сезон. Ако не успее да се събере с мъж, бива убивана заедно с децата си, а имуществото й се дава по жребий на някое от семействата, които си нямат собствена каруца. Всички, които започнат видимо да се състаряват, също са обречени на смърт, както и доста от малките момичета, за които родителите им не виждат бъдеще.

Марий направи гримаса на отвращение.

— А пък все си мислех, че ние сме жестоки!

Но Сула поклати глава.

— Какво значи да си жесток, Гай Марий? Германите и галите са като всички други народи. Те изграждат определен тип общество не за друго, а за да оцелеят като народ. Онези, които се превърнат в пречка за останалите, просто трябва да се откъснат от общината. А кое е по-добре: да изоставиш един безпомощен старец сам насред дивото или да му строшиш главата веднага и на място? Да си умираш от глад и студ в продължение на седмици, може би месеци, или да те убият кажи-речи безболезнено за секунда? Това поне е техният начин на разсъждение. Те не могат да си позволят друг.

— Да, предполагам — съгласи се, макар и неохотно Марий. — Аз лично никога не бих посегнал на нашите старци. Мисля, че си струва да ги храниш, само и само да слушаш съветите им.

— Но това е защото ние можем да си позволим да се грижим за старите си роднини, Гай Марий! Рим е много богат. Затова Рим може спокойно да поддържа поне част от онези, които вече са изгубили възможността си да допринасят за благополучието на обществото. Но ние не осъждаме родителите, които дадат нежеланите си деца за осиновяване, нали? — попита Сула.

— Разбира се, че не!

— Тогава къде е разликата? Когато германите най-после си намерят своята нова родина, те ще заприличат повече на галите. А галите, които са живеели под благотворното влияние на гърците и римляните, вече малко или много приличат на гърците и римляните. Установяването на някое определено място ще позволи на германите да променят правилата си на поведение; те ще натрупат достатъчно богатство, за да издържат старците, вдовиците и децата си. При това те никога не са живели в градове, всички са расли на село. Забелязал ли си, че жителите на градовете винаги следват други принципи от тези на селяните? За да се освободят от старите и болните, градовете разполагат с едно много силно оръжие — епидемиите. Освен това попадне ли в града всеки дошъл от селото, той се откъсва от семейството си, губи чувството за принадлежност към определено място. Колкото повече се разраства Рим, толкова повече и жителите му заприличват на германите.

Марий се почеса по главата.

— Съвсем загубих мисълта ти, Луций Корнелий. Ако си така любезен да се върнеш на въпроса! Какво стана с теб самия? Сигурно си си намерил някоя вдовица и си се прикрепил към някое племе като боец?

Сула кимна с глава.

— Точно така. И Серторий постъпи по същия начин, само че в друго племе, заради което и сме имали редки случаи да се срещаме и да обсъждаме чутото и видяното. И двамата си намерихме жени с каруци, които са останали без мъже. Разбира се, първо трябваше да си извоюваме място в племената, и то с качествата си на бойци. Но това вече го бяхме постигнали още миналата година, преди да дойдем да ти доведем Копил, а жените си избрахме още щом се върнахме.

— А те защо ви приеха изобщо? — не разбираше Марий. — В крайна сметка вие се правехте на гали, не на германи.

— Така е. Но знаем да се бием добре. Никой племенен вожд няма да отпъди бойци като Квинт Серторий и мен — самодоволно се усмихна Сула.

— Поне не ви се е налагало да убивате римляни! Макар че не се съмнявам, че и това бихте сторили, ако потрябва.

— Естествено — съгласи се Сула. — На наше място ти не би ли постъпил по същия начин?

— Разбира се. Когато човек обича многото, не може да жали малкото. Ние се бием за интересите на всички. Все някой трябва да бъде пожертван. Освен ако не му се предостави случай да спаси многото, спасявайки малкото — каза Марий, за да бъде с чиста съвест.

— Представих се за гал от народа на карнутите, който се е хванал да служи при кимврите — каза Сула, за да не отговаря на Марий. Колкото Марий намираше трудна за разбиране философията му, толкова и той се объркваше с неговата. — В самото начало на пролетта се събра голям съвет, на който присъстваха всички племенни вождове. Преди това кимврите бяха стигнали до самия западен край на Пиренеите с надеждата, че някъде планините ще бъдат по-ниски и по-лесни за изкачване. Съветът се проведе на брега на една река, която аквитаните наричат Атурис. Беше станало ясно, че всички племена на кантабрите, астурите, ветоните, западните лузитани и васконите са се събрали откъм южната страна на Пиренеите, решени на всяка цена да попречат на германите да се прехвърлят в Испания. И тъкмо на този съвет като гръм от ясно небе се появи Бойорикс.

— Спомням си какво разправяше Марк Кота за видяното при Араузио — рече Марий. — Той бил един от двамата най-влиятелни водачи на германите, заедно с тевтона Тевтобод.

— Много е млад — започна да го описва Сула, — около трийсетгодишен, не повече. На ръст е истински исполин, а фигурата му е като на някой Херкулес. Краката му са големи като шарани. Но най-интересното е, че единствен разсъждава като нас. И галите, и германите имат начин на мислене, напълно различен от нашия или от този, на който и да е друг народ покрай бреговете на Вътрешното море. Докато през последните девет месеца Бойорикс все повече доказва, че не иска да прилича на варварин. Първо, научил се е да чете и пише на латински, не на гръцки. Мисля, вече ти казах, че всички грамотни гали ползват повече латински, отколкото гръцки…

— Говори ми за Бойорикс, Луций Корнелий! — прекъсна го Марий. — За Бойорикс!

Сула отново се усмихна и се върна на въпроса за Бойорикс.

— Така да бъде. В продължение на поне четири години му се е слушала думата на общите съвети, но тази пролет най-после той успя да наложи волята си напълно и другите го обявиха тържествено за свой върховен вожд — мисля, че можем спокойно да го наречем цар, защото вече си е запазил правото да има последната дума върху всеки въпрос и не се страхува ни най-малко да се изправи сам срещу целия съвет.

— И как успя да се сдобие с тази власт? — попита Марий.

— По най-стария възможен начин — обясни Сула. — Нито германите, нито галите са свикнали да гласуват, за да вземат едно или друго решение, освен в много редки случаи в съвета. Решенията на съвета се взимат най-често по волята на онзи, който остане най-дълго трезвен или има най-силен глас. Но Бойорикс получи своята власт в двубой с всички останали претенденти. Който искаше да му се изпречи на пътя, излизаше в единичен двубой с него и биваше убиван. И така, по един на ден, докато всички желаещи не се откажат. В крайна сметка единадесет танове си отидоха от този свят.

— Да станеш цар, като убиеш съперниците си — рече замислено Марий. — Какво удовлетворение можеш да получиш от подобен акт? Варварска му работа! Изправи противника си пред съда или пред мнението на останалите — ще го победиш, но след време той отново ще застане срещу теб. Човек не бива да остава без съперници. Докато те са живи, той ще блести именно на техния фон. Избие ли ги, все едно нищо не е постигнал.

— Съгласен съм — каза Сула. — Но в един варварски свят, или да речем в една източна страна, цялата работа е именно да убиеш всички съперници. Така е по-безопасно за теб самия.

— И какво стана с Бойорикс, след като го обявиха за цар?

— Каза на кимврите, че няма да ходят в Испания. Имало по-лесни страни за завземане, рече. Като например Италия. Но първо кимврите трябвало да се съберат отново с тевтоните, тигурините, маркоманите и херуските. И той щял да стане цар на всички германи, тъй както вече бил станал цар на кимврите.

Сула напълни за пореден път чашата си, този път прибави доста вода.

— Цяла пролет и лято се придвижвахме на север през Дългокоса Галия, прекосихме Гарумна, Лигер и Секвана и навлязохме в земите на белгите.

— На белгите! — подсвирна Марий. — Видял си ги с очите си?

— Да, разбира се — отговори Сула, сякаш това се подразбираше.

— Но трябва да е имало война до смърт!

— Нищо подобно. Цар Бойорикс се беше погрижил отдалеч да влезе в преговори, както бихме се изразили ние. До това лято германите никога не бяха проявявали какъвто и да е интерес към водене на преговори. Всеки път, когато са срещали някоя наша армия, застанала на пътя им, те са пращали хора, които да ни помолят да ги пуснем през наша територия. Естествено всеки път сме им казвали „не“. Пратениците си отиват и втори път не се появяват. Никога не са настоявали с думи, нито са сядали да се пазарят, още по-малко са мислили какво ли пък биха могли да ни предложат, което да ни се стори изкушаващо. Докато този път Бойорикс се държа напълно различно. Именно с преговори той си спечели правото да мине начело на своите кимври през цяла Галия.

— И как го постигна? Какво им предложи?

— Купи галите и белгите с месо, мляко, масло… и работа на полето. Размени добитък срещу бира и пшеница и в същото време предложи негови войници да разчистят и изорат допълнителни площи, за да има достатъчно жито за всички.

Марий го изгледа едва ли не недоумяващо.

— Бива си го варварина!

— Така е, Гай Марий, бива си го. И тъй, мирно и тихо ние продължихме по течението на Изара на север от Секвана, за да стигнем най-накрая земите на белгите, наречени атуатуци. Всъщност атуатуците са германски народ, който живее по поречието на Моза, надолу от устието на Сабис, както и по края на голямата гора, която те самите наричат Ардуена. Тя заема цялото пространство между Моза на запад и Мозела на изток и ако не си се родил германец, никога не би могъл да я прекосиш от единия й край до другия. Жителите на същинската Германия живеят сред горите и се възползват от тяхната закрила, също както ние се възползваме от крепостите си.

Явно, че Марий прехвърляше нещо през ума си, защото беше сбърчил чело напрегнато и веждите му играеха, сякаш бяха някакви животинки.

— Продължавай, Луций Корнелий. Нашият германски неприятел става все по-интересен и по-интересен.

Сула килна глава на една страна.

— Така и предполагах, че ще кажеш. Всъщност херуските идват от Германия, от област, намираща се сравнително близо до земите на атуатуците и твърдят, че били събратя с тях. Така че още докато кимврите се суетяха в подножието на Пиренеите, те били убедили тевтоните, тигурините и маркоманите да отидат с тях в земите на атуатуците. Но когато ние, кимврите, се присъединихме към тях, някъде втората половина на секстилис, настроението беше доста тягостно. Тевтоните бяха успели да настроят и атуатуците, и херуските срещу себе си, вече се беше стигало на няколко пъти до побоища, до засади, имаше убити. Между двата лагера отношенията се изостряха все повече и повече — нещо, което ние нямаше как да не забележим още с пристигането си.

— Но цар Бойорикс скоро е успял да ги помири — предположи Марий.

— Цар Бойорикс наистина ги помири! — усмихна се Сула. — Благодарение на него атуатуците скоро уталожиха гнева си, а той самият свика общ съвет на всички мигриращи племена: кимври, тевтони, тигурини, херуски и маркомани. Пред съвета обяви, че се смятал не само цар на кимврите, но и на германите изобщо. И сега му се предостави случай да предизвика няколко претенденти на единичен двубой, но съперниците му не се оказаха от класата му. Единствените му действителни съперници тевтонът Тевтобод и тигуринът Геторикс си замълчаха. Навярно и те са започнали да мислят като римляни, защото решиха, че твърде много обичат живота, за да си го рискуват току-така, пък и живи биха могли да сторят повече пакости на главозамаялия се цар Бойорикс.

— А ти откъде знаеш всичко това? — зачуди се Марий. — Да не би да си станал племенен вожд междувременно? Да не си присъствал на съвета?

Сула се опита да си придаде по-скромно изражение, но не успя, тъй като скромността никога не е била черта от характера му.

— В интерес на истината бях се издигнал до положението на тан. Е, не бях кой знае колко важна клечка, но все пак достатъчно известен, за да ме канят на съветите. Жена ми Хермана — тя всъщност е от народа на херуските, не е кимврийка, — ми роди близначета тъкмо преди да стигнем река Моза, и другите сметнаха това за крайно благоприятен знак. Затова от племенен вожд станах тан на няколко племена едновременно, тъкмо за да взема участие в общия съвет на всички германи.

Марий прихна да се смее.

— Искаш да кажеш, че след време някой римлянин може да се озове сред германите и да се сблъска с две момченца, които са одрали кожата на Луций Корнелий Сула?

— Не е изключено — захили се Сула.

— И с още толкова Квинт Серторийчета?

— С поне едно, да.

Марий обаче скоро се успокои и възвърна сериозното си изражение.

— Продължавай, Луций Корнелий.

— Нашият човек Бойорикс е много, много умен. Каквото и да смятаме да правим занапред, не трябва да го подценяваме само защото е варварин. На съвета той излезе с истински стратегически план, с който, вярвам, дори ти би се гордял. Изобщо не преувеличавам.

Марий се заслуша по-внимателно.

— Вярвам ти! И какъв е великият му стратегически план?

— Веднага щом времето го позволи догодина, най-късно през март, германите смятат да нахлуят в Италия от три посоки едновременно — каза накратко Сула. — Като казвам март, имам предвид, че по това време всички осемстотин хиляди преселници ще се вдигнат от сборния си пункт в земите на атуатуците. Бойорикс дава на всеки от трите клона шест месеца да измине разстоянието от река Моза до Италийска Галия.

И Марий, и Сула се приведоха напред, за да снишат глас.

— Разделил е общите им сили на три. Тевтоните трябва да нахлуят в Италийска Галия откъм запад. Общият им брой е около четвърт милион души. Ще бъдат предвождани от своя цар Тевтобод и поне за момента имат намерения да тръгнат надолу по течението на Родан и нататък по лигурийския бряг към Генуа и Пиза. Все пак мисля, че с такъв стратег като Бойорикс още преди да тръгнат, ще знаят, че е по-добре да използват Домициевия път и прохода Монс Генава. Което ще ги отведе право при Тавразия, в долината на Пад.

— Явно, че наред с латинския той е тръгнал да изучава и географията ни, а? — мрачно отбеляза Марий.

— Казах ти, Бойорикс може да чете. Освен това е подлагал на мъчения римски пленници — излиза, че не всички са били убити при Араузио, на някои кимврите са запазили живота, за да научат, каквото им е нужно. Никой не може да обвинява нашите войници, че са сътрудничели — направи кисела физиономия Сула. — Германите често прибягват до изтезания.

— И това означава, че тевтоните ще следват същия път, както преди Араузио — всички заедно — заключи Марий. — Ами останалите откъде смятат да влязат в Италийска Галия?

— От трите клона на германите кимврите са най-многобройният. Общо наброяват поне четиристотин хиляди души. Докато тевтоните ще вървят право на юг по течението на Моза, Арар и Родан, кимврите ще поемат по бреговете на Рен до езерото Бригантин, ще го заобиколят откъм север, ще преминат вододела и ще навлязат в басейна на Данубий. Покрай Данубий ще вървят нататък чак до точката, където се влива Ен, след това ще продължат нагоре по течението на Ен и ще прехвърлят Алпите през прохода на Брен, откъдето ще излязат на река Атезис, близо до Верона.

— И ще ги води самият цар Бойорикс — прибра Марий глава между вдигнатите си рамене. — Цялата картина ми харесва все по-малко и по-малко.

— Третият клон е най-малкият и най-слабо агресивният — продължаваше с доклада си Сула. — Тигурините, маркоманите и херуските са общо около двеста хиляди души. Ще ги води Геторикс. Първоначално Бойорикс смяташе да ги прати право пред големите германски гори — Нерцинийската, Габрета и така нататък, — откъдето да излязат в Панония и сетне да се прехвърлят в Норикум. Но явно се е разколебал дали наистина може да им има доверие и си промени решението. Ще го придружат кимврите до устието на Ен. Оттам ще продължат надолу по течението на Данубий, ще стигнат Норикум и ще завият на юг. Ще влязат в Италийска Галия през Карнските Алпи, сиреч някъде при Тергеста, недалеч от Аквилея.

— И казваш, че трите клона трябва да минат всеки по своя път за не повече от шест месеца? Е, тевтоните явно ще имат достатъчно време, но кимврите ще трябва да изминат много по-голямо разстояние, да не говорим за останалите.

— Ето тук много бъркаш, Гай Марий — възрази му Сула. — От сборния им пункт при Моза, откъдето ще тръгнат и трите групи, разстоянието, което всяка от тях трябва да измине, е кажи-речи едно и също. Всички ще трябва да пресекат Алпите в една или друга точка. Само тевтоните ще трябва да минат през земи, където още не са стъпвали никога. За последните осемнайсет години германите са обиколили Алпите отвсякъде! Стигали са надолу по течението на Данубий от изворите му чак до Дакия; следвали са Рен от изворите му до Хелела; Родан — от изворите до Араузио. Вече са се научили какъв е животът в планините.

Марий чак подсвирна от смайване.

— Юпитер да ни е на помощ! Луций Корнелий, та този план е направо блестящ! Но дали са способни да го изпълнят? Имам предвид, че Бойорикс разчита и трите крила на огромната му армия да достигнат Италийска Галия преди октомври?

— Според мен и тевтоните, и кимврите ще стигнат навреме. Те си имат своите водачи, а и са водени от голяма цел. За другите обаче не съм сигурен. Както не е сигурен и самият Бойорикс.

Сула стана от кушетката и започна да крачи из стаята.

— Има още нещо, Гай Марий, което не трябва да забравяме и което е много сериозно. След осемнайсет години скитане германите са изморени. Те вече не мислят за друго, освен да се заселят някъде за постоянно. Много момчета са пораснали и са станали млади бойци, без да знаят що е това родина. Сред германите дори се говореше да се върнат обратно в Херсонес Кимврийски. Морето отдавна се е отдръпнало и солта в земята трябва да се е изпарила.

— Де да тръгнеха натам наистина! — изцъка с език Марий.

— Много е късно вече — отвърна Сула, който продължаваше да обикаля помещението. — Свикнали са да ядат хрупкав бял хляб, да си мажат масълце, да пият бира и да хапват кървавици. Харесва им топлината на южното слънце, близостта на големите сини планини. Видели са най-напред Панония, сетне Норикум, сетне Галия. Нашият свят е по-богат от техния, а те вече имат Бойорикс да ги води напред. Рекли са си веднъж завинаги, че каквото притежаваме ние, те трябва да ни го вземат.

— Но поне докато аз съм римски консул, тая няма да я бъде — зарече се Марий и се размърда на стола си. — Това ли е всичко?

— Всичко и в същото време нищо — рече Сула с известна тъга в гласа. — Бих могъл да ти разправям за тях цели дни и нощи. Но като за начало толкова ти е достатъчно.

— Ами жена ти, децата ти? Да не си ги оставил да чакат някой да ги удари и тях по главата, след като мъжът е изчезнал вдън земя?

— Не е ли странно? — запита се на глас Сула. — Не можах да го направя! Когато ми дойде време да тръгвам, просто открих, че не мога… Затова взех със себе си Хермана и момчетата и ги заведох при херуските в Германия. Сега тримата живеят на север от Хати, по поречието на Визургас. Племето на жена ми е част от народа на херуските, но те самите се наричат марси. Любопитно, нали? Ние си имаме нашите марси, германите — техните. Името и в двата се случая се произнася напълно еднакво. Да се чуди човек… Ние самите как, кога и откъде сме дошли по местата, където живеем? Нима е в природата на всички хора по света да се скитат по земята в търсене на нова родина? Ние, римляните, няма ли също да се уморим от родната Италия и да си потърсим дом другаде? Откакто заживях с германите, Гай Марий, много въпроси съм си задавал за живота и света.

Без да може да си каже защо, Марий усети, че тази кратка реч на приятеля му Сула го изпълва със сълзи, затова и му отвърна с необичайно нежен глас:

— Радвам се, че все пак не си я оставил да умре.

— И аз също, дори и да загубих много време заради нея. Тревожих се да не закъснея за изборите за консул. Бях си рекъл, че сведенията, които нося, могат да ти бъдат от огромна помощ. — Сула се покашля. — Всъщност сега му е мястото да ти кажа, че лично аз — е, естествено от твое име, — сключих договор за мир и съюз с германските марси. Казах си, че това е единственият начин синовете ми да знаят за Рим, който се намира твърде далеч от земите на херуските. Хермана ми обеща да ги научи да не мислят лошо за Рим.

— Няма ли да я видиш отново някой ден? — загрижи се Марий.

— Разбира се, че не! — отвърна рязко Сула. — Нито близнаците. Никога повече, Гай Марий, няма да си пускам дълга коса, още по-малко — мустаци. Нещо повече, зарекъл съм се повече кракът ми да не стъпи в страна, отдалечена от Вътрешно море. Римският ми стомах трудно понася диетата от говеждо месо, мляко, масло и овесена каша. Да не говорим, че обичам да се къпя и че не понасям бира. Направих, каквото можах, за Хермана и за децата, оставяйки ги сред хора, които няма да ги убият само защото мъжът ги е напуснал. Все пак казах на Хермана, че трябва да си потърси нов съпруг. Това е най-разумното решение. Ако всичко върви добре, ще оцелеят. И децата ми ще израснат едни добри германи. Надявам се да станат свирепи бойци! И да бъдат много по-високи от мен! И все пак… ако Фортуна реши, че не заслужават да живеят… поне няма да го разбера и ще се надявам, че са добре, нали така?

— Така е, Луций Корнелий — сведе очи Марий. Погледът му се спря на дланите му, обгърнали чашата с вино, и той с изненада откри, че кожата около кокалчетата му е побеляла.

— Единственият случай, когато започвам да вярвам на Прасчо Метел за низшето ти потекло — рече Сула, сякаш мисълта го забавляваше, — е, когато издадеш с нещо селската си сантименталност.

Марий го стрелна със свиреп поглед.

— Най-лошото при теб, Сула, е, че никога няма да разбера какви цели гониш! Коя е онази сила, която те кара да си мърдаш ръцете и краката, да се усмихваш като вълк? И какви мисли минават през главата ти? Ето това никога няма да го разбера.

— Ако може да ти служи за утеха, братко, никой друг няма да го узнае. Най-малко аз.

През ноември изглеждаше сякаш Гай Марий е изгубил всички шансове да бъде избран за консул следващата година. Едно писмо от Луций Апулей Сатурнин трябваше да убие всякаква надежда, че е възможно да се гласува плебисцит, разрешаващ преизбирането му за трети път ин абсенция.

„Този път Сенатът едва ли ще стои със скръстени ръце, след като цял Рим е убеден, че германите няма да се появят изобщо. В действителност те са се превърнали в някакви нови герои от приказките, с които родителите плашат децата си, но и които, след като толкова дълго се е говорило за тях, са започнали да губят способността си да вдъхват ужас у слушателя.

Естествено враговете ти не подминават мълчешком факта, че вече втора година киснеш в Трансалпийска Галия, за да копаеш канали и поправяш пътища — престой, който струва скъпо на държавата, след като тя осигурява и заплатите на войниците, и хляба за изхранването им… в тези години на недостиг.

Проверих какви са настроенията сред избирателите по въпроса за твоето трето преизбиране ин абсенция, но като топнах пръст във водата, той едва не се вкочани от студ. Ако обаче успееш да се върнеш в Рим, за да се представиш пред списъците, шансовете ти не са никак малки. Разбира се, и такъв ход крие своите рискове, защото все ще се намери някой умник, който да заключи, че щом главнокомандващият така спокойно оставя армията си в Трансалпийска Галия, значи опасност почти не съществува.

Иначе съм направил всичко по силите си, за да помогна на каузата ти. Най-малкото съм си спечелил достатъчно съмишленици сред сенаторите, които в най-лошия случай да ти оставят проконсулски империум. Но това ще означава, че върховното командване ще остане в ръцете на консулите, избрани за догодина. Все пак поне за да те ободря малко, да ти кажа отсега, че най-вероятният избраник на комициите за догодина е Квинт Лутаций Катул. На народа вече му омръзна всяка година да чете името му в списъците, така че е решил да го избере веднъж и да не мисли повече за него. Надявам се да оцениш какви предимства ти носи това.“

След като прочете краткото писмо от Сатурнин, Марий дълго време остана да се мръщи и беснее в кабинета си. И то не толкова заради факта, че новините бяха лоши, колкото че по тона на посланието личеше как самият Сатурнин започва да гледа на Гай Марий като на човек от миналото. Явно, че трибунът вече си търсеше други покровители. Гай Марий беше име, което не би се котирало добре на предстоящите избори. Не за друго, а защото конниците вече търсеха друга личност, на която да се опрат. Германите се изпаряваха в небитието, докато въстанието на робите в Сицилия накърняваше интересите на голяма част сред тях. Чудовището от приказките вече не плашеше никого.

А чудовището не беше мъртво, напротив — готвеше се всеки момент да напомни за себе си. Кой обаче можеше да убеди римляните в това, ако не Луций Корнелий Сула, човекът, видял германите с очите си и чул какви са плановете им? Работата беше там, че Гай Марий не можеше току-така да прати Сула да убеждава римляните в предстоящата опасност. Сам срещу всички приятелят му нямаше шансове; за да му повярва народът, до него трябваше да стои самият Гай Марий. А какво оправдание можеше да си измисли той, та да изостави армията си в Галия и да се върне в Рим? Но пък и как Сула ще се изправи сам срещу сенаторите, настроени с цялата си душа против покровителя му — дали те ще му повярват, че един римски аристократ е способен да прекара почти две години сред варварите, играейки ролята на галски вожд; оттам дали ще повярват и на останалото? Не, или двамата трябваше да отидат заедно до Рим, или Сула трябваше да си стои в Галия.

Гай Марий се поразтършува из бумагите си, извади празен лист, натопи писеца в мастилото и започна да драска отговор на Луций Апулей Сатурнин:

„Ти може и да си получил своето възмездие, Луций Апулей, но не забравяй, че единствено на мен дължиш оцеляването си, преди други да открият виновниците за твоите злощастия. Все още не си ми се издължил напълно и очаквам от теб да се държиш като мой лоялен клиент.

Не си мисли, че ми е невъзможно да се върна в Рим. Всеки момент може да се яви някой сгоден случай да го сторя. Но дори нещо да ме задържи, ти трябва да даваш вид, сякаш ме очакваш всеки момент да се появя в Сената. Ето защо слушай какво искам от теб! Най-належащият проблем е изборите за консули да бъдат по възможност отложени. Тъкмо работа за теб и за Гай Норбан, които можете да се възползвате от положението си на народни трибуни. Ще хвърлите, ако трябва, всичките си сили, но трябва да ги отложите. След това очаквам от вас да размърдате мозъците си и при първа възможност да изкопчите от Сената и народа да ме повикат по спешност в Рим.

Ще се добера до Рим, когато трябва. Не се съмнявай. Затова ако се надяваш за в бъдеще да станеш нещо повече от народен трибун, трябва да продължиш да държиш за Гай Марий.“

Към края на ноември източният вятър донесе вестта, че Гай Марий пак е бил удостоен с благоволението на Фортуна. Това се разбираше от второто писмо на Луций Апулей Сатурнин, което пристигна по море два дни преди в Гланум да дойдат официалните документи, пратени от Сената. С видимо скромен тон Сатурнин съобщаваше:

„Не се съмнявам, че ще можеш да дойдеш навреме в Рим. Нямаше и ден, откакто получих писмото ти, в което така недвусмислено ме поставяше на мястото ми, и твоят уважаван колега, вторият консул Луций Аврелий Орест внезапно почина. Усещайки като удар от камшик по гърба си твоето неодобрение, аз мигом се възползвах от случая и притиснах Сената да те отзове обратно в Рим. Това, разбира се, ни най-малко не влизаше в плановете на «майсторите на политиката», които чрез Принцепс Сенатус прокараха идеята назначените отци да определят консул суфектус, който да заеме куриатния стол на Орест. И отново късмет! Тъкмо предния ден Скавър беше държал дълга реч пред Сената, в която излагаше мнението как твоето стоене в Трансалпийска Галия било като трън в очите на добрите люде, как ти едва ли не сам си разпространил умишлено сред народа страх от германите, за да се добереш рано или късно до поста на несменяем диктатор. Разбира се, щом Орест умря, Скавър промени изцяло тона си — Сенатът не смеел да те покани в Рим, за да проведеш новите избори, от страх да не би германите ненадейно да заплашат Италия; така че назначените отци биха постъпили най-добре, ако назначат консул суфектус.

Понеже още не ми беше се предоставил повод да отложа изборите за консули, реших, че вече и няма смисъл да го правя. Вместо това излязох да говоря пред Сената и успях да изнеса една, мисля, твърде убедителна реч, в която напомнях на Принцепс Сенатус, че не би трябвало толкова бързо да си променя мнението. Или имало германска заплаха, или не. Разбира се, в случая предпочетох да се опра на речта му от предния ден и да уверя колегите си сенатори, че германска опасност наистина не съществува за момента, оттам следва, че няма нужда да се назначава консул суфектус за изборите. Изходът бил един: Гай Марий да бъде поканен лично да се заеме с провеждането на изборите. Това бил един шанс за самия него да влезе в предопределената му по волята на народа роля — да бъде римски консул. Нямаше нужда да обвинявам Скавър, че в тъй неочакваната промяна на възгледите му се крият политически мотиви; Сенатът тъй и тъй разбра за какво намеквам.

Да се надяваме, че моето писмо ще изпревари официалния куриер. По това време на годината по море се пътува по-бързо, отколкото по суша. Не че ти не би могъл да си направиш нужните изводи и по сведенията, пратени ти от Сената! Но просто така ще разполагаш с повече време да обмислиш бъдещите си планове за действие в Рим. Аз самият вече започвам да раздвижвам нещата на място и се надявам, че когато се появиш в Рим, вече ще можеш да разчиташ на народа да те помоли да се кандидатираш отново за консул.“

— Заминаваме! — радостно се втурна при Сула Марий, като размахваше писмото на Сатурнин. — Събирай си нещата, няма време за губене. Ще трябва лично да убедиш Сената, че идната есен германите се готвят да нахлуят в Италия от три страни едновременно, а пък аз — избирателите, че съм единственият способен да ги спра.

— Колко подробен трябва да бъда в обясненията си? — сякаш се стресна Сула.

— Само колкото ни е нужно. Аз ще представя въпроса в най-общи линии, ще съобщя всичко, което знаем за германите, а ти просто ще свидетелстваш, че говоря истината. Все пак не е необходимо Сенатът да научава, че самият ти си живял като варварин — допълни с известно съжаление в гласа Марий. — Някой неща, Луций Корнелий, е най-добре да си останат недоизказани. В Рим още не те познават достатъчно добре, за да преценят що за човек си. Не се налага да им се издаваш с неща, които по-късно могат да бъдат използвани срещу теб. Ти си римски патриций. Нека всички мислят, че си извършил подвизите си именно като такъв.

Сула поклати глава.

— Но не е ли ясно, че един римски патриций не може да се разхожда свободно сред германите, за да ги слуша какво си разправят!

— Така е, но в Сената не го знаят — напомни му Марий. — Спомняш ли си как ги нарече Публий Рутилий: кабинетни генерали. Е, сигурно ще се окажат и кабинетни шпиони. За тях всичко е възможно, стига някой да не ги накара да си размърдат собствените задници! — Марий избухна в смях. — Всъщност сега ми се иска да не си беше обръсвал мустаците. Щях да те облека като германец и да те разведа из Форума. Сещаш се какво щеше да стане…

Сула тъжно въздъхна.

— Сещам се. Никой нямаше да ме познае.

— Точно така. Така че нека не насилваме докрай тяхното римско въображение. Аз ще говоря пръв, а ти ще ме слушаш и ще допълваш, без да се престараваш.

Ако за Гай Марий завръщането в Рим означаваше прилив на политическа енергия и в същото време блаженство от семейния уют, за Сула не важеше нито едното, нито другото. Въпреки че и като квестор под командването на Марий, и като шпионин — пак под командването на Марий, той се беше справил чудесно, в Рим продължаваха да гледат на него като на един от младите сенатори, гонещи кариера в сянката на Първия сред римляните. Пък и той най-малко можеше да се похвали с бързо напредваща политическа кариера. Първо, беше закъснял с влизането си в Сената, второ, беше патриций и не можеше да се кандидатира за народен трибун, трето, нямаше пари да се кандидатира за куриатен едил, четвърто, твърде дълго беше отсъствал от Сената, за да гони направо преторския пост. Това беше политическата страна на въпроса. Другата беше какво го очаква вкъщи. Там цареше атмосфера на напрежение и недоволство, в която централна фигура беше една пропила се жена, забравила, че има деца, и една тъща, която трудно прикриваше неприязънта към зет си, станал в очите й главна причина за неразбориите в живота й.

Е, що се отнася до политическата страна на проблема, Сула не беше дотам отчаян, че да не види светлината в дъното на тунела, но климатът в дома му от ден на ден се влошаваше все повече и повече и най-малко той можеше да внесе някакви положителни промени. Освен това пристигането му в Рим неизбежно щеше да го доведе до сравнения между римската и германската му съпруга. Преди около година Сула беше живял заедно с Хермана в среда, напълно чужда и враждебна едновременно на римското висше общество и на бедняшката прослойка в Субура. Хермана беше единствената му утеха, единствената му опора; връзката му с нея беше онова нормално нещо, което правеше реален целия му престой при варварите.

За Сула не се беше оказало никаква трудност да се прилепи към опашката на кимврийската комета. Защото той беше нещо повече от обикновен боец, здрав физически и смел в сражение; беше боец, който умееше да разсъждава. По смелост и физическа сила не можеше да се мери с мнозина германи. Но те бяха като некалено желязо, докато той беше остър и гъвкав: смелостта си допълваше с коварство, силата — със съобразителност. В сравнение с гигантите около себе си Сула беше същински дребосък, затова трябваше да разчита повече на други оръжия, най-вече на ума си. Затова и когато влезе в бой с испанските племена за проходите през Пиренеите, той беше забелязан почти веднага от другарите си и те на драго сърце го допуснаха в средата си.

Тогава и двамата със Серторий се зарекоха толкова дълбоко да влязат под кожата на варварите, че някой ден да се доберат до положение, от което да черпят сведения за бъдещата политика на германите (ако изобщо можеше да се говори за такава). На тях не им стигаше да бъдат прости войници, които умеят да печелят уважение на бойното поле. И двамата трябваше да си свият гнезденца насред племената, в които съдбата ги беше отвела. Затова и се разделиха, нарочно избраха различни племена, а сетне си избраха и жени сред онези, които наскоро бяха изгубили мъжете си.

Сула беше избрал Хермана, защото и тя като него беше чужденка в племето, и защото нямаше деца. Мъжът й бил племенен вожд, иначе жените в племето никога не биха допуснали някаква си чужденка да заема място, отредено за кимврийка, място, жизненоважно за всяка от тях… И така, жените в племето вече сънуваха трупа на ненавижданата натрапница, когато изведнъж Сула, паднал като метеор насред малкото им общество, се качи в каруцата й и я поиска за жена. Двамата чужденци щяха да се чувстват най-добре заедно. Иначе в избора му не бяха замесени чувства, още по-малко слабост към херуската Хермана; просто тя имаше повече нужда от него, отколкото някоя кимврийка, а и от всички жени в племето беше най-малко обвързана с околните. Така, дори да се случеше да открие, че мъжът й е римлянин, би имала по-малко мотиви да го предаде, отколкото една кимврийка.

Хермана не беше красавица като останалите германки: повечето й съплеменнички бяха високи, но все пак добре сложени, с дълги крака, стегнати гърди, руси коси и сини очи. Ако не бяха големите им устни и малките им прави нослета, човек би могъл да ги определи, общо взето, като хубави жени. Докато Хермана беше доста по-ниска дори от римлянина Сула (който сред сънародниците си би минал за среден на ръст — метър и седемдесет и два; пример за висок римлянин беше Гай Марий със своите метър и осемдесет и два), при това възпълничка. Косата й беше гъста и дълга, но цветът й беше сивкав, „миши“, както се изразяват много хора; очите й бяха също сиви, в тон с косата. Иначе си личеше, че е германка: чертите на лицето й бяха остри и насечени, носът й беше къс, тънък и остър. Беше на тридесет години и още не беше родила дете. Ако мъжът й не беше вожд, или пък ако беше по-самолюбив, Хермана отдавна щеше да е пропъдена от племето и обречена на гладна смърт.

Това, което я превръщаше в обект на желанията на двама вождове един след друг, не можеше да се види от всеки; то проличаваше, щом човек я опознаеше. Първият й съпруг я бе наричал „различна“ и „интересна“, но с ограниченото си мислене не можеше да я определи по-точно. Сула гледаше на новата си съпруга като на родена аристократка, на дама, която едновременно знае как да се дистанцира от околните и как да събужда желание у мъжа.

Двамата се разбираха във всичко, защото Хермана беше достатъчно интелигентна, за да не бъде придирчива, достатъчно мъдра, за да не се пречка на съпруга си, достатъчно страстна, за да изпитва сладост от любовта; варварската й природа не й пречеше да бъде добра компания, а пък силата и работливостта й я правеха ценен спътник на човек, който си има и други задължения, освен домашните. Хермана винаги знаеше как да се грижи за добитъка си, как да впряга воловете в колата, как да дои кравите, кога да ги чифтосва с биковете, как да ги лекува, ако нещо им се случи. Каруцата й беше поддържана и човек винаги можеше да разчита, че няма да изпадне в беда по пътя. Стопанката й не пропускаше да закърпи покривалото, ако се прокъсаше, да намаже с животинска мас дървените части, за да не изсъхват и да не се пропукват, да смаже осите на колелата — за целта използваше своеобразна смазка от масло и животински фъшкии, да провери дали спиците стоят здраво в леглата си. Грънците биваха редовно измивани, провизиите бяха подредени далеч от влагата и от погледите на крадците; дрехите се кърпеха редовно и се простираха на проветриво, за да не мухлясват; ножовете бяха винаги остро наточени, дреболийките никога не се прибираха на място, където да не могат да се намерят. Изобщо Хермана беше всичко онова, което Юлила никога нямаше да бъде. Това, което й липсваше, беше римската кръв.

Когато германката откри, че е забременяла, а тя зачена от първия път, и двамата със Сула бяха много радостни. Всъщност Хермана си имаше и особена причина да тържествува: с децата, които щеше да роди, щеше посвоему да си отмъсти на всички в племето, които не бяха престанали да я смятат чужда и нежелана: вината за дотогавашната й стерилност щеше да падне изцяло върху предния й мъж — покойния вожд. Още една причина останалите жени да я мразят, тъй както я бяха мразили винаги. Не че им беше по силите да й сторят нещо, защото напролет, когато кимврите потегляха на север към земите на атуатуците, Сула вече беше избран за племенен вожд. Не може да не се отрече, че Хермана бе извадила голям късмет с мъж като него.

А през секстилис, след едно трудно, но все пак благополучно раждане, Хермана дари съпруга си с две момчета — близначета; и двете едри, здрави и червенокоси. Сула кръсти едното Херман, а другото Корнел. Това беше най-доброто, което успя да измисли, след като дълго време се беше чудил как да остави на синовете си поне някакъв белег на какъв славен римски род са издънка те. Да ги кръсти Корнелии все пак щеше да се стори съмнително на германите. „Корнел“ беше най-добре.

Децата бяха еднояйчни близнаци: толкова си приличаха, че човек едва ги различаваше, дори родителите им ги бъркаха; плачеха малко, затова пък обичаха да пълзят и да си пъхат носовете навсякъде. Сред германите рядко се раждаха близнаци, затова на двете момчета се гледаше като на щастливо знамение; таткото Сула беше избран за тан на няколко малки племена. Като следствие от това той се озова и на големия съвет, който Бойорикс свика, щом кимврите се установиха заедно с останалите преселници в земите на — атуатуците и царят им спомогна за премахването на противоречията между домакини и гости.

Разбира се, Сула отдавна знаеше, че му е време да си ходи, но отлагаше заминаването си за след големия съвет. При това го бавеше мисъл, на която сам се чудеше как тъй се е оказал способен да отдава внимание. Сула не преставаше да се пита какво ще стане с Хермана и синовете му, след като изчезне. На мъжете в племето той имаше донякъде доверие, но вече се беше убедил, че всички жени мислят само злото на чужденката — късметлийка. А в едно общество, където матриархатът още не е напълно отживял, навярно жените щяха да решават съдбата на изоставената Хермана. В мига, в който мъжът й изчезнеше, тя щеше да бъде пребита до смърт, дори синовете й да бъдеха пощадени.

Вече беше септември и трябваше да се бърза. Но Сула взе решение, което можеше да навреди както на него самия, така и на римските интереси. Макар че не можеше да си позволи нито ден загубен, той твърдо се зарече, преди да се върне в лагера на Марий, да отведе Хермана при родното й племе в Германия. А това означаваше, че трябва да й се разкрие кой е всъщност. Жена му се оказа не толкова учудена, колкото щастлива да научи, че Сула е римлянин. Очите й все търсеха децата, сякаш майката изведнъж се изпълваше с благоговение пред тях — чедата на един полубог. Когато Сула й заяви, че ще трябва да я напусне завинаги, в погледа й не се прочете тъга, а само благодарност, щом се разбра, че съпругът й ще я отведе обратно при германските марси с надеждата, че те като уседнали хора не само ще я пощадят, но и ще се грижат за нея и децата.

В началото на октомври, една вечер, скоро след падането на мрака семейството напусна огромния керван на германите. Нарочно бяха избрали да наредят каруцата си на място, откъдето биха могли да се измъкнат заедно с добитъка незабелязани от хората в племето. Когато слънцето изгря, те още си пробиваха път сред тежки волски коли, но вече наоколо бяха непознати, които не им обръщаха внимание, а два дни по-късно четиримата бяха извън пределите на огромния лагер.

Разстоянието от земите на атуатуците до тези на марсите беше не повече от сто и петдесет километра, а и теренът беше равен, но Галия и Германия са разделени от най-голямата река в Западна Европа — Рен. Все някак Сула трябваше да прехвърли каруцата на жена си на другия бряг, както и да закриля семейството си от разбойници. И за двете той имаше един-единствен лек — да разчита на помощта на Фортуна, която едва ли щеше да го забрави точно в този миг. И тя не го изостави…

Когато бегълците достигнаха бреговете на Рен, мястото се оказа пълно с народ и никой не обърна внимание на някакъв си самотен германец с жена и две червенокоси момчета — близнаци. Имаше дори една ладия, която редовно преминаваше от единия бряг на другия и беше достатъчно голяма, за да побере цяла каруца. Цената беше гърне скъпоценна пшеница; лятото се беше оказало сравнително сухо, водите на реката бяха спокойни и за още три гърнета пшеница Сула успя да прекара на западния бряг и добитъка на Хермана.

Веднъж стъпили на германска земя, бегълците можеха да се движат по-бързо, защото покрай долното течение на Рен горите бяха малко и лесно проходими. Тук-там край пътя се виждаха парчета земя, на които смелчаци бяха засели житни култури — повече за фураж за добитъка, отколкото за храна за хората. На третата седмица от октомври Сула намери поселени ята на марсите, а сред тях и това на Херманиното родно племе. Оставяйки жена си на грижата на съплеменниците й, той дори сключи с тях мирен договор от името на римския Сенат и народ.

Но когато дойде мигът на раздялата, и мъж, и жена се обляха в сълзи. Оказваше се, че са държали повече един на друг, отколкото някога са предполагали. Понесла на ръце близнаците, Хермана изпрати Сула далеч от селото, докъдето можеше да върви в крак с коня му. Той се изгуби зад хоризонта, а тя продължаваше да плаче от мъка и да търси с поглед фигурата му в далечината. Сула също не можеше да спре сълзите си; от тях чак нищо не виждаше и се оставяше на коня си да го води.

Съплеменниците на Хермана му бяха дали добър кон, тъй че още в края на същия ден Сула успя да го размени за друг, също добър — и така прехвърляйки се от кон на кон, той измина за дванадесет дни цялото разстояние, разделящо изворите на река Амизия, където живееха марсите, от лагера на Марий в близост до Гланум. През цялото време следваше плътно течението на Рен, после на Мозела, Арар и Родан, без нито веднъж да се отклони встрани или да потърси по-удобен път.

Беше го налегнала такава мъка, че почти не забелязваше през какви страни минава и що за хора среща. Само веднъж се удиви на самия себе си колко чисто и убедително говори езика на друидите и си помисли с гордост: „Ето ме, че говоря перфектно няколко германски диалекта и езика на галите карнути, аз Луций Корнелий Сула, римският сенатор!“

Чак на другата пролет стана ясно какво е истинското отношение на германите към приютилите ги по земите си атуатуци, отношение, за което дори не можеха да подозират Сула и Квинт Серторий, напуснали варварите от няколко месеца. Когато волските каруци потеглиха на юг и стотици хиляди преселници поеха по своя път към Италия, кимврите, тевтоните й останалите дадоха на атуатуците да пазят всичко онова, което не искаха или не смееха да вземат на път. Шест хиляди отбрани воини останаха при атуатуците, за да ги бранят от съседните племена — тях и цялото богатство, което няколкостотинте хиляди души носеха със себе си по време на дългото скитане из Европа: златни статуетки, златни колесници, златни юзди, златни талисмани, златни монети, златни кюлчета, няколко тона прекрасен кехлибар и още различни други скъпоценности, които бяха взели тук й там по време на безкрайното си пътешествие или мъкнеха със себе си още от родните места, за да носят спомен за предците си. Единственото злато, което германите взеха със себе си на юг, беше златото по вратовете, ръцете и краката им. Останалото трябваше да остане скрито при атуатуците, по същия начин, по който волките тестосаги от Толоза бяха пазили в продължение на век и половина златото на галите.

Когато Сула се върна при Юлила, нямаше как да не я сравни с Хермана. Римската съпруга му се видя разпусната, небрежна, невъзпитана, необразована, незачитаща ред и дисциплина и ненавистна. От предишната им среща поне беше запомнила, че не трябва да му скача на врата и да го опипва пред погледите на робите. Но както Сула трябваше да си каже след вечеря, тази случайна проява на благоприличие от страна на жена му се дължеше не толкова на желанието й да му угоди, колкото на присъствието на майка й Марция в къщата. Защото с Марция нямаше как да не се съобразяваш — тя беше навсякъде и те наблюдаваше със своя строг, осъдителен, лишен от обич и снизходителност поглед. Годините не бяха я пощадили, а след толкова дълъг и щастлив брак с Гай Юлий Цезар тя трудно понасяше живота на вдовица, който й предлагаше повече грижи, отколкото радости. „Освен това — мислеше си Сула — жена като Марция би се презирала, че е родила толкова недостойно същество като Юлила.“

И в това не виждаше нищо нередно. Той самият се мразеше заради грешката, която допусна, оженвайки се за Юлила. И все пак нямаше да е добро решение, ако я пропъдеше от дома си, защото все пак не можеше да я обвини в разврат нито с хора от простолюдието, които предпочиташе една Метела Калва например, нито със своите равни. Навярно изневярата беше единственият порок, който Юлила не познаваше. Пък и пиянството й беше останало скрито за околните и никой в Рим не можеше да предполага каква бездънна бъчва е съпругата на Луций Корнелий Сула; и това естествено се дължеше единствено на стоическите усилия на Марция да крие неуредиците в семейството си. Сула обаче не можеше да каже, че й е благодарен: дори да се заловеше с унизителните процедури за искане на дифареацио, той не би могъл да представи достатъчно уважителни доводи да го получи.

И все пак с Юлила не можеше да се живее. Плътските й желания бяха незадоволими, а и Сула гледаше на съпружеските си задължения все повече и повече като на мъчение, с което трябва да изкупва Бог знае какви грехове. Само да погледнеше Юлила и мъжествеността му се свиваше като някой от онези гигантски охлюви, които Публий Вагиений беше извадил навремето от торбичката си. Той не желаеше дори да се докосва до жена си, още по-малко тя да докосва него.

За една жена може и да е лесно да се престори, че изпитва желание към някого, още повече че изпитва удоволствие от сношение с него; един мъж обаче не може да си позволи нито едното, нито другото. „Ако по принцип мъжете могат да лъжат по-малко от жените — мислеше си с горчивина Сула, — то е, защото са се родили с един клатещ се между краката им издайник, който, опре ли ножът до кокала, не може да излъже никого.“ И това белязваше за цял живот поведението на мъжа. А ако съществуваше обяснима причина защо някои мъже се чувстват привързани към други мъже, то беше, понеже в любовта към хората от същия пол никой не можеше да иска от партньора си да му е верен.

Нищо в тези размишления не вещаеше добро за Юлила, но пък и тя нямаше откъде да разбере какви минават през главата на мъжа й. Единственото, което беше повече от ясно, бе, че в отношението си към нея той се показваше все по-безразличен. В продължение на две нощи Сула я избягваше, като ставаше все по-нервен, а оправданията му звучаха все по-измислени. На третата сутрин тя стана от леглото по-рано от мъжа си, отиде в дневната си да изпие кана вино и бе хваната натясно от майка си.

Между двете жени се разрази свада, толкова жестока, че чак децата се разреваха, а робите избягаха в другия край на къщата. Сула се затвори в таблиния и почна да ругае наред всички жени, за които се сетеше. По думите, които достигаха до него, лесно можеше да отгатне, че подобни спорове се водят от дълго време между майка и дъщеря и че става дума за все едно и също: за децата. Марция, която можеше да вика достатъчно силно, за да я чуят чак в храма на Великата богиня, повтаряше за хиляден път, че дечурлигата са напълно пренебрегвани от майка си. Юлила пищеше насреща й явно с надеждата да научат за неволите й чак в Големия цирк, че Марция умишлено откраднала любовта на децата й, така че на нея какво й оставало.

Сражението между двете продължи много по-дълго, отколкото човек би предположил, че ще трае един толкова уморителен спор — още едно свидетелство, че темата е била разработвана дълго време и от двете страни, щом се сещаха какви аргументи да предложат и щом ги повтаряха кажи-речи наизуст. В крайна сметка спорът завърши в атрия, точно пред кабинета на Сула, със заявлението на Марция, че ще вземе децата и гледачката им на дълга разходка, че не знаела кога ще се приберат, но най-добре би било дотогава Юлила да е изтрезняла.

Сула беше притиснал с ръце ушите си, за да не слуша как децата му си късат гърлата да реват и да пищят с надеждата, че майка им и баба им ще им обърнат внимание и ще сложат край на пререканията. Опитваше се да ги гледа само тях и постоянно си повтаряше, че и двете го изпълват с истинско щастие. След като толкова време бе стоял далеч от тях, таткото не можеше да се нарадва на дъщеря си и сина си. Корнелия Сула вече беше навършила пет годинки, а малкият Луций Сула — четири. И двамата бяха вече достатъчно големи, за да мислят и да страдат заради свадите между родителите им; Сула добре си спомняше своето детство и болките, които беше познавал като малък. Ако се опитваше да се оправдае пред близнаците си, че ги е изоставил сами с майка им в Германия, повтаряше си, че те са още само на няколко месеца и никога няма да си спомнят за баща си. Когато се беше сбогувал с тях, двете бебета още се лигавеха и личицата им трудно се различаваха. Но с римските му деца беше по-трудно; те вече се бяха превърнали в мислещи хора и животът им не беше никак лек. Сула дълбоко ги съжаляваше. И ги обичаше, по начин, който нямаше нищо общо с чувствата му към всеки друг мъж или жена.

Вратата на кабинета му се отвори с трясък и вътре нахълта Юлила: дрехите й висяха на парцали по тялото й, тя безпомощно размахваше юмруци, а лицето й беше поморавяло от ярост и от изпитото вино.

— Чу ли? — попита тя.

Сула остави перото на писалището и отвърна с уморен глас:

— Как да не ви чуя? Цял Палатин ви чу.

— Тази дърта вещица! Тази съсухрена старица, която само си пъха носа навсякъде! Да обвини мен, че съм пренебрегвала децата си?

„Да бъде или не? — питаше се той. — Защо изобщо да се занимавам повече с нея? Защо да не извадя кутийката с белия прашец, който бях взел навремето от Пиза, да й го изсипя във виното, пък да я гледам как зъбите й изпопадат един по един, а циците й се надуват като парцалени топки и избухват? Защо да не потърся някой дъб и да набера шепа безобидни гъби — отровителки, та да я накарам кръв да й капе отвсякъде? Защо не я целуна, щом толкова държи, и не й извия вратлето, тъй както го извих навремето на Клитумна? Колко души вече съм убивал със собствените си ръце: с меч, с кама, със стрела, с отрова, с камъни, с брадва, със сопа, с камшик, с голи ръце? Защо и тя да не си го получи като всички останали?“ Разбира се, отговорът беше прост. Юлила беше тази, която го научи да мечтае, Юлила му беше донесла късмета. При това беше римска патрицианка, плът от плътта му и кръв от кръвта му. По-скоро би убил Хермана, отколкото нея.

Думите поне нямаше как да убият тази наперена римска госпожа, затова само на тях можеше да разчита той за в бъдеще.

— Ти наистина пренебрегваш децата си. Та нали затова поканих майка ти да живее при нас?

На Юлила дъхът й изведнъж секна, тя чак се задави от възмущение и посегна с ръце към врата си, сякаш нечии невидими ръце я душаха.

— Как, как смееш! Никога не съм пренебрегвала децата си, никога!

— Глупости! И пукната пара не даваш за тях — възрази й той със същия спокоен, но отегчен тон, с който се обръщаше към всички, откакто кракът му отново беше стъпил в омразната му къща. — Единственото, което значи нещо за теб, Юлила, е виното.

— И кой може да ме обвинява за това? — попита тя и отпусна ръце. — Кой наистина има право да ме обвинява? Когато съм се омъжила за човек, който не ще дори да ме погледне, който не може да го вдигне, нищо че спим в едно легло, и устата ми чак се схваща да му го лижа!

— Ако смяташ да навлизаш в такива подробности, би ли затворила преди това вратата?

— И защо? За да не чуят нашите скъпи прислужници, така ли? Какъв гнусен лицемер си, Сула! Кой трябва повече да се срамува — ти или аз? Защо вечно гледаш другите, но не и себе си? Твърде известни са любовните ти авантюри из цял Рим, за да играеш сега ролята на импотентен! Не, ти обичаш жените, само мен не ме обичаш! Мен! Собствената ти съпруга! През живота си не съм погледнала друг мъж и какво получавам в замяна? След почти две години раздяла, не можеш да го вдигнеш дори когато съм влязла в унизителната роля на ируматор! — От големите й отдавна изгубили блясъка си очи, рукнаха сълзи. — Какво съм направила? Защо не ме обичаш? Защо никога не ме желаеш? О, Сула, защо не ме погледнеш пак с любов, защо не ме докоснеш с любов? Ако го направиш, никога повече през живота си няма да пийна и глътка вино! Как мога да те обичам толкова отчаяно, а ти да не ми отвърнеш с поне искрица нежност?

— Може и в това да се състои част от проблема — съгласи се той, сякаш гледаше на цялата работа като на медицински случай. — Никога не съм харесвал някой да ме обича толкова отчаяно. Това не е редно. Не е здравословно.

— Тогава кажи ми как да спра да те обичам! — продължаваше да хленчи Юлила. — Аз не знам как! Мислиш ли, че ако можех да престана да те обичам, нямаше да съм го сторила отдавна? Все едно съм си запалила огънче с кремък — щрак и всичко е готово. Щях да спра! От колко време се моля да спра да те обичам! Но как да го сторя? Обичам те повече от собствения си живот.

Сула въздъхна.

— Може би просто трябва да пораснеш. Ти все още се държиш и изглеждаш като някое шестнайсетгодишно момиченце. Само че, Юлила, вече си на двадесет и четири. Имаш едно дете на пет годинки и друго, което скоро ще навърши четири.

— Може би на шестнайсет за последен път през живота си съм била щастлива — залови се да бърше с ръце сълзите от зачервените си бузи Юлила.

— Ако оттогава насам не си била щастлива, не виждам в какво мога да бъда обвиняван.

— Ти никога в нищо не можеш да бъдеш обвиняван, нали?

— Точно така — изгледа я високомерно Сула.

— Ами другите жени?

— Какви други жени?

— Може и това да е причината, откакто си се върнал, да не проявиш никакъв интерес към мен. Може да си намерил някоя женичка от Галия, знам ли?

— Не женичка — поправи я той, — а жена, съпруга. И не в Галия, а в Германия.

Юлила го зяпна с увиснала уста.

— Съпруга?

— Поне според германските обичаи, да. Роди ми двама сина — близнаци. Сега трябва да са на четири месеца. — Сула притвори очи, за да не види Юлила мъката, изписана в тях. — Ужасно ми липсва. Не е ли странно?

Жена му все пак успя да затвори устата си и тежко преглътна.

— Толкова ли е красива? — прошепна тя едва-едва.

Сула я изгледа сащисан.

— Красива? Хермана? Не, ни най-малко! Тя е пълничка и е прехвърлила тридесетте. Ти си сто пъти по-красива от нея. Тя дори не е толкова руса, не е дъщеря на никакъв вожд, да не говорим за цар. Просто една варварка.

— Тогава защо?

Сула поклати глава.

— Не знам. Харесвах я и това е.

— Какво имаше тя, което нямам аз?

— Хубави гърди — вдигна рамене той. — Но пък и аз не харесвам чак толкова големите гърди, значи не е това. Тя работеше здраво. Никога не се оплакваше. Никога не очакваше от мен да направя това или онова заради нея… Не, не го казах правилно. По-точно ще прозвучи: никога не искаше да бъда нещо, което не съм. — Сула кимна с глава и се усмихна, сякаш на останалата си зад гори и планини съпруга — варварка. — Да, мисля, че е това. Тя живееше свой живот и не искаше да се превръща в тежест за мен. Ти си като олово, окачено на врата ми. Хермана беше като чифт крилца, поникнали на краката ми.

Без да каже нито дума повече, Юлила му обърна гръб и излезе от кабинета. Сула стана от стола си, стигна до вратата и я затвори.

Така и не му остана време да се съвземе сред всичките свади в къщата и да напише нещо — тази сутрин явно не му вървеше, — защото на вратата отново се появи някой.

Беше икономът, който с годините се беше научил да се преструва, че не забелязва нещата около себе си, все едно, че бе статуя от дърво.

— Какво има?

— Един човек те търси, Луций Корнелий? Ще го приемеш ли?

— Как се казва?

— И аз бих искал да знам, доминус, но той не ми съобщи името си — отговори сухо икономът. — Нареди ми да ти предам следното: „Сцилакс ти праща много здраве.“

Както петното, което дъхът оставя върху огледалото, се изпарява за миг, така и Сула забрави грижите си и светна; по лицето му се изписа радостна усмивка. Беше някой от старата банда! Някой мим, комедиен актьор, когото бе познавал навремето. Прекрасно! Разбира се, че този мухльо, икономът, когото Юлила беше купила кой знае откъде, нямаше да знае нищо за старите познайници на господаря си.

— Ами добре, покани го да влезе!

Щеше да го познае винаги, навсякъде… И все пак колко се беше променил! Беше го оставил момче, а сега пред него стоеше мъж.

— Метробий — възкликна Сула и стана на крака, като веднага хвърли поглед към вратата, за да се увери, че е затворена. Прозорците бяха отворени, но това нямаше значение: в къщата му се следваше едно желязно правило: никой от прислугата не трябва да стои в перистила — там, откъдето може да наблюдава господаря си през колонадата.

„Трябва да е на двадесет и две“ — рече си Сула. Метробий беше израснал висок и трудно щеше да го вземеш за грък. Някога дългите му черни къдрици сега бяха подрязани, както приляга на един мъж, а пък белите му, гладки като на бебе бузи се синееха от редовното бръснене на избуялата брада. В профил Метробий все още приличаше на Праксителов Аполон, излъчващ същото странно спокойствие, както мраморните статуи на ваятеля, оцветени от приятеля му Никий, за да изглеждат като живи. И Метробий беше като статуя — вярно, слязла от пиедестала си, но все пак вглъбена в себе си, криеща дълбоко тайната на съвършенството си, извора на нескончаемата си енергия.

Но колкото и да криеше емоциите си, при вида на любимия му Сула Метробий не можа да се сдържи: двамата се изгледаха с преливаща от душите им любов и протегнаха един на друг ръце, за да се прегърнат.

Сълзи бяха бликнали в очите на Сула, устата му трепереше от вълнение. Докато заобикаляше писалището си, се удари в ръба, но дори не усети болка. Прегърна Метробий, облегна глава върху рамото му и чак в този миг си каза, че наистина се е завърнал у дома. Двамата се целунаха блажено както навремето, щастливи, че сърцата им не са престанали да бият в един и същи ритъм; дори след толкова години раздяла не им трябваха думи, за да се уверят, че все още представляват едно цяло, че могат да бъдат такива, каквито Бог ги е създал, без да се прикриват.

— Моето момче, моето хубаво момче! — промълви Сула и заплака от щастие, мислейки си, че някои неща дори животът е безсилен да промени.

Юлила беше застанала пред отворения прозорец на таблиния и наблюдаваше как мъжът й посреща с разтворени обятия непознатия, как го прегръща, как го целува, как му шепне думи на любов и нежност. После как двамата се насочиха към кушетката, за да се отдадат на милувки, които след толкова години познанство бяха нещо съвсем естествено — като да си кажат „добър ден“. Нямаше нужда някой да й казва, че тъкмо на тази скрита допреди интимна връзка се дължи пренебрежението на мъжа й към нея, че без да знае за нея, тя се беше пропила заради нея, че за да си отмъсти, беше се отнасяла коравосърдечно със собствените си деца. Защото те си оставаха децата на Сула.

Преди още двамата любовници да са свалили дрехите си, Юлила вече се беше обърнала на другата страна и с гордо вдигната глава и засъхнали сълзи се насочи право към спалното помещение, което споделяха двамата с Луций Корнелий. Стаичката беше с двоен покрив, като пространството над леглото се използваше вместо килер и в него и двамата съпрузи оставяха дрехите си. Откакто Сула се беше върнал от Галия, мястото се беше натъпкало с дрехи и човек трудно можеше да намери това, което търси. Най-много се пречкаше парадната униформа на Сула, поставена на специална закачалка във формата на буквата „Т“, до нея на отделна поставка стоеше шлемът, а на гвоздей, забит точно под самия таван, висеше прибран в ножицата си мечът с дръжка от слонова кост във формата на орлова глава.

Да се свали мечът беше лесно. По-трудно се оказа да се откачи от колана и да се извади от ножницата. След известни мъки Юлила измъкна острието и едва не извика от болка, когато то разряза отворената й длан чак до костта. Тя се изненада, че в подобен момент може да изпитва болка, но след секунда забрави и болката, и изненадата и без никакво колебание грабна меча за дръжката му от слонова кост, насочи го към себе си и с все сила се блъсна в стената.

Сетне се строполи на земята, обляна в кръв, с дръжката на меча, стърчаща от корема й. Сърцето й биеше по-силно от всякога, дробовете й отчаяно се опитваха да поемат въздух. Пулсът й отекваше в ушите. В този предсмъртен миг си представи как тези удари са стъпките на някое невидимо същество, дошло да й отнеме живота, както някой похотливец би посегнал на целомъдрието й. Но тя тъй и тъй умираше, какво я беше грижа? Чак след минута-две усети колко болезнена е предсмъртната агония и тялото й се обгърна с хлад. Но все пак Юлила беше дъщеря на един Юлий Цезар и нито за миг не помисли да извика за помощ. Нито съжаляваше за отчаяната си постъпка. Дори в тази минута не мислеше за децата си, дори не се сещаше за тях; казваше си само каква глупачка си е останала цял живот, след като е обичала човек, който предпочита мъже.

Това беше достатъчна причина да сложи край на живота си. Юлила не можеше да продължи да живее, когато от всички страни я чакаха насмешки, подигравки, подли намеци от страна на щастливките, който са се задомили с мъже, които да обичат жените. С изтичането на кръвта й мислите в главата й започнаха да забавят своя бесен ход, душата й се успокояваше, още малко и щеше да изпадне в блажена летаргия. Колко беше прекрасно, че най-сетне ще престане да го обича! Никакви тревоги повече, никакви терзания, никакви унижения, никакво вино… Тя го беше помолила да й покаже как да спре да го обича и той наистина й беше показал. Все пак нейният скъп Сула още веднъж се беше показал великодушен. Чак миг, преди съзнанието й да изключи съвсем, Юлила си спомни за децата, които оставяше без майка. Ако не в друго, споменът за нея щеше да живее в тях. Затова тя се потопи в сладките води на океана Смърт, желаейки от все сърце на децата си много щастие и дълъг живот.

Сула се настани зад писалището и се обърна към Метробий:

— Има вино, ще ми налееш ли?

Щом лицето му възвърнеше естественото си изражение, мъжът насреща му отново заприличваше на някогашното момче! И приятелят му нямаше как да не си спомни за готовността да се раздели с всякакъв лукс и лек живот, само и само да живее заедно със своя любим Сула.

Метробий поднесе усмихнат виното на Сула и седна на стола за клиентите.

— Знам какво ще ми кажеш, Луций Корнелий. Подобни сладости не бива да ни станат навик.

— Така е. Но има и други неща — отпи от чашата си Сула, сетне изгледа с известна строгост Метробий. — Не е възможно, скъпо момче. Може би само понякога, когато нуждата, мъката или каквото и да било друго станат твърде нетърпими. Винаги съм бил на косъм от всичко онова, което бих желал да бъда или да притежавам. Ти си лукс, който не мога да си позволя. Ако бяхме в Гърция, щеше да е друго. Но не сме. Тук е Рим. Ако поне можех да се нарека Пръв сред римляните, но ще има да чакам. Сега Пръв сред римляните е Гай Марий.

Метробий изкриви лице в нещастна физиономия.

— Разбирам.

— Още ли си в театъра?

— Разбира се. Да играя на сцената е единственото, което мога в живота. Освен това да отдадем дължимото на Сцилакс, той беше добър учител. Навремето, когато бяха малък, не му мислех много и животът си течеше безгрижно. Сега обаче, когато пораснах и няма как да се правя на Купидон, открих, че истинското ми призвание е не в комедията, а в трагедията. Затова вместо Аристофан и Плавт играя Есхил и Акции. И не се оплаквам.

Сула вдигна рамене.

— Е, ако не друго, поне мога да те гледам, без да се страхувам, че с нещо ще се издам. Имаш ли гражданство?

— Уви, не.

— Ще видя какво мога да направя за теб — въздъхна той и остави чашата на писалището. Сетне скръсти ръце като някой банкер. — Нека се виждаме, но по възможност рядко и никога повече тук. Жена ми е доста луда и не мога да й имам доверие за нищо.

— Би било чудесно, ако се виждаме от време на време.

— Имаш ли жилище или още се свираш при стария Сцилакс?

Метробий го изгледа недоумяващо.

— Мислех, че си чул! Но пък да, откъде ли, след като от години не живееш в Рим? Сцилакс умря преди шест месеца. Завеща ми всичко, което притежаваше, включително апартамента си.

— Значи ще се срещаме там — стана от мястото си Сула. — Хайде, ще те изпратя. И ще те пиша за свой клиент, така че ако решиш друг път да ме посетиш у дома, да имаш оправдание за пред хората. Всеки път, когато ми се удаде случай да те посетя, ще те известявам предварително.

Когато двамата се разделяха на вратата, в черните очи на Метробий ясно се четеше мислената целувка, която праща на Сула, но нито с жест, нито с дума двамата щяха да подскажат на вратаря или на обикалящия цялата къща иконом, че удивително красивият младеж, който сега си тръгваше, е нещо повече от някой стар познат, сега нов клиент.

— Много поздрави на всички, които видиш, Метробий.

— Да разбирам ли, че няма да си в Рим за театралния фестивал?

— Страхувам се, че няма — усмихна се Сула, за да прикрие неудобството си. — Нали разбираш, германите…

И така, двамата се сбогуваха тъкмо в мига, когато по улицата се зададе Марция с гледачката и двете деца. Сула ги изчака на вратата и лично ги посрещна.

— Марция, би ли дошла в кабинета ми?

Цялата нащрек пред зетя си, от когото винаги се плашеше, тя понечи да седне на кушетката. В последния момент той с ужас видя върху леглото издайническо голямо, влажно петно.

— На стола, ако обичаш — спря тъща си и й показа мястото за клиентите.

Марция седна обърната с лице към него, с вдигната глава и присвити устни.

— Открай време не ме харесваш, майко, и никога не съм се опитвал да те ухажвам — започна Сула, придавайки си възможно най-спокоен и непринуден вид. — Нито те поканих у нас, защото те харесвам. Мислех единствено за децата. И продължавам да мисля за тях. Трябва с ръка на сърцето да ти благодаря за всичко, което си успяла да направиш за тях. Виждам, че докато ме е нямало, си се грижила за тях, както и една истинска майка не би се грижила. Отгледала си ги като истински малки римляни.

Марция грейна при тези думи.

— Радвам се, че мислиш така.

— Вече мога да съм спокоен за децата си. И да се тревожа още повече за Юлила. Чух ви да се разправяте сутринта.

— Целият квартал ни чу! — възмути се тя.

— Да, така е… — въздъхна тежко Сула. — След като ти изведе децата, и аз имах разправия с нея, за която също научи целият квартал. Или поне какво мислеше Юлила по въпроса. Чудех се дали не можеш да ме посъветваш как да постъпя.

— За нещастие не са много хората, които знаят, че дъщеря ми прекалява с алкохола, така че не можеш да използваш това като повод за развод — рече Марция, която добре знаеше, че само на нея се дължи, дето още не са плъзнали клюки за склонностите на Юлила. — Мисля, че трябва да проявиш търпение. Повече не мога да го крия от околните, страстта й към виното става все по-видима. В мига, когато цял Рим научи, че жена ти е алкохоличка, ще имаш пълното морално право да поискаш развод.

И това го казваше майката на Юлила.

— Ами ако слуховете започнат да се носят, докато ме няма?

— Аз съм нейна майка; мога да я изгоня по всяко време от дома ти. Ако случайно отсъстваш, ще я пратя във вилата ти в Цирцеи. Така ще можеш още щом се върнеш, да се разведеш с нея и да я затвориш някъде другаде. Някой ден алкохолът ще я вкара в гроба. — Тя се изправи, явно не понасяше зет си. — Наистина не те харесвам, Луций Корнелий — рече на тръгване, — но не мога да те виня за състоянието на дъщеря си.

— Дали сред зетьовете и снахите ти има някой, когото да харесваш? — полюбопитства Сула.

— Да, Аврелия — сопна се тъща му и излезе.

Сула я последва в атрия и замислено промълви:

— Чудя се къде ли се е дянала Юлила.

Изведнъж си даде сметка, че откакто Метробий дойде да го посети, жена му не е дала никакви признаци на живот. Без да знае защо, усети как го побиват тръпки.

— Предполагам, чака някой от нас двамата да я посети, за да започнем отново с кавгите — подметна майка й. — Обикновено е така: щом започне деня си с разправии, Юлила цял ден не спира, при това всеки път се напива до смърт.

Сула направи физиономия на дълбоко отвращение.

— Откакто избяга от кабинета ми, не съм я виждал. Малко след това дойде да ме види един стар приятел и тъкмо го изпращах, когато се зададохте ти и децата.

— Да, не й е присъщо да се крие толкова дълго — съгласи се Марция и потърси иконома. — Да си виждал някъде господарката си?

— Последния път, когато я видях, отиваше към спалнята си — обясни той. — Да попитам ли прислужницата й?

— Не, не се тревожи — хвърли тя кос поглед на Сула. — Може би ако сега отидем при нея двамата с теб, Луций Корнелий, и й обясним какво я чака, ако не излезе от кочината, в която сама се вкара, тя ще се вразуми поне малко?

И така, майка и съпруг се натъкнаха едновременно на мъртвата Юлила, сгърчила се на пода на спалнята. Хубавият вълнен плат на дрехите й беше попил голяма част от кръвта и тя лежеше облечена сякаш във влажен екарлат — като някоя нереида, излязла от пастта на незагаснал вулкан.

Марция стисна силно ръката на Сула, за да не падне; Сула я прегърна през рамо, за да й даде опора.

И все пак дъщерята на Квинт Марций Рекс не беше жена, която да изгуби самообладание дори при такава ужасяваща гледка.

— Ето едно решение, за което не бях помислила — рече тя едва ли не невъзмутимо.

— Нито пък аз — отвърна Сула, който беше свикнал с всякакви кървища и спокойно наблюдаваше трупа на жена си.

— Ти какво й каза?

Той поклати глава.

— Нищо чак толкова страшно, че да посегне на живота си. Или поне не си спомням да съм прекалявал с думите. Ако искаш, можем да разпитаме робите: те няма как да не са чули, ако не моите, то поне нейните думи.

— Не, не мисля, че ще е благоприлично да ги питаме — възрази Марция. В следващия миг тя изненадващо се притисна към зетя си, сякаш търсеше закрила от нечия невидима сила. — В известен смисъл, Луций Корнелий, това е най-доброто разрешение за всички ни. По-скоро бих приела внуците си сираци, отколкото невинни жертви на една пияна жена. Все още са малки и по-лесно ще забравят. Видеха ли обаче на какво прилича майка им по-късно, ще я запомнят завинаги такава. — Опря глава на гърдите на Сула. — Да, това е най-доброто разрешение.

И изпод притворените й клепачи потекоха издайнически сълзи.

— Ела, ще те изпратя до стаята ти — изведе я от обляната в кръв стаичка Сула. — Изобщо бях забравил за меча си, какъв съм глупак!

— Че откъде ще знаеш в какви ръце ще попадне?

— Човек трябва да мисли за всичко.

Сула много добре знаеше защо Юлила е посегнала към меча му; очевидно е гледала през прозореца, докато двамата с Метробий са били заедно. Марция не знаеше колко права е наистина, когато говореше, че самоубийството на дъщеря й е най-доброто разрешение на въпроса. При това не му се налагаше да си цапа ръцете…

Магията бе подействала. Скоро след като новите народни трибуни встъпиха в длъжност на десетия ден от декември, се проведоха изборите за консули и Гай Марий отново набра пръв нужните гласове. Никой не можеше да не повярва на свидетелствата на Луций Корнелий Сула, още по-малко на твърденията на Сатурнин, че само един човек е способен да победи германите. Рим отново беше обхванат от германската истерия, която като водите на Тибър при наводнение завладяваше улица след улица, насочвайки се към сърцето му. Сицилия отново отиде на втори план, а нова криза не се очертаваше.

— Защото напоследък, веднага щом преодолеем една, изниква друга, кажи-речи изневиделица — обясняваше Марк Емилий Скавър на Квинт Цецилий Метел Нумидик.

— Така е, и да не забравяме Сицилия — процеди през зъби шуреят на Лукул. — Как можа Гай Марий да даде подкрепата си на онази пипина Ахенобарб и да махне Луций Лициний от управителството на Сицилия? Да сложи на негово място не друг, ами точно Сервилий Авгура! Та какво е той, ако не още един нов човек, опитващ се да прикрие жалкия си произход със стара фамилия!

— Просто още един начин да ти подвие опашката, Квинт Цецилий — обясни му Скавър. — Гай Марий пукната пара не дава кой е управител в Сицилия, поне не сега, когато германите се задават. Ако ти наистина държеше на това Луций Лициний да запази мястото си, да си беше мълчал; така Гай Марий може би нямаше да се сети, че с Лукул сте съдружници и щеше на свой ред да си замълчи.

— Сенаторските списъци се нуждаят от щателна проверка — продължаваше да се възмущава Нумидик. — Ще се кандидатирам за цензор.

— Добра идея! Кого си си избрал за партньор?

— Братовчед си Капрарий.

— Още по-добра идея. Венера ми е свидетелка, че човек като него ще върши точно каквото му кажеш.

— Крайно време е да поизплевим Сената, да не говорим за конническото съсловие. Ще бъда строг цензор, Марк Емилий, имаш думата ми! — закани се Нумидик. — Сатурнин ще си ходи, както и Главция. Те са опасни хора.

— О, само това не! — завайка се Скавър. — Ако само не го бях обвинявал тъй несправедливо в спекулантство, Сатурнин можеше да се превърне в съвсем друг политик. И досега се чувствам гузен по въпроса за Луций Апулей.

Нумидик вдигна вежди.

— Скъпи ми Марк Емилий, трябва ти нещо освежително! Какво като мотивите за поведението на онзи Сатурнин могат да се търсят и у други? Важното е какъв човек представлява той, а не защо е станал такъв и можел ли е да стане друг. И затова трябва да си отиде, докато не е станало твърде късно — изсумтя той предизвикателно. — Правят си криво сметката онези, които ни отписват като политическа сила. Пък и ако не друго, догодина Гай Марий ще има да се съобразява с човек, който ще знае кога да слага пръти в колелата му, а няма да му играе по свирката като Фимбрия и Орест. Ще направим всичко възможно Квинт Лутаций да застане начело на армия и всеки, макар и най-незначителен негов успех ще бъде обявяван за достоен за триумф.

Защото електоратът беше посочил за втори консул Квинт Лутаций Катул Цезар, вярно, човек с по-малко влияние и политическа сила, но все пак…

— Трън в очите ми — рече Марий.

— Затова пък брат ти ще е претор — напомни му Сула.

— И го пращат в Далечна Испания, за да не им се пречка.

Двамата настигнаха на улицата Марк Емилий Скавър, който се беше разделил с Нумидик на стълбите към Курия Хостилия.

— Държа да ти предам личните си благодарности за енергията и находчивостта, с които се справи със зърнената криза — поздрави го Марий.

— Стига изобщо някъде по света да се намира жито, Гай Марий, за нас, римляните, това няма да е проблем — отвърна му любезно Скавър. — Това, което ме тревожи, е, че току-виж някой ден житото изчезне навсякъде.

— Е, поне засега не се очертава такова мрачно бъдеще! Предполагам, че още за следващата жътва, в Сицилия ще бъде въдворен ред.

Скавър се възползва от възможността да му нанесе удар под пояса.

— Зависи. Току-виж сме изгубили всичко спечелено, след като за управител беше назначен този безмозъчен дрънкач Сервилий Авгур!

— Но войната в Сицилия вече е свършила — оправда се Марий.

— Надявай се да е така, консуле, лично аз съвсем не съм сигурен.

— А ти откъде изнамираш вече втора година жито за римляните, Марк Емилий? — намеси се бързо Сула, за да предотврати някой нежелан спор.

— От Азия — отговори му Скавър, доволен, че е имало на кого да се похвали за разсъдливостта си. Той наистина се гордееше с поста си на куратор аноне, хранител на римските житници.

— Да не би само в една затънтена провинция да се намират такива добавъчни количества? — учуди се Сула.

— В действителност там и един модий няма къде да ожънат повече от необходимото за преживяването им — отвърна уклончиво Скавър. — Не, за всичко трябва да благодарим на понтийския цар Митридат. Той е още доста млад, но затова пък крайно предприемчив. Като завладя цялото северно крайбрежие на Евксинския понт, сложи ръка върху богатите на жито долини на Танаис, Бористен, Хипанис и Данастрис. За царство Понт са добре дошли големите доходи, които изкарват от препродаването на кимерийското зърно в азиатската ни провинция. Нещо повече, смятам да се доверя на инстинкта си и да купя и за догодина жито от азиатската провинция. Младият Марк Ливий Друз отива квестор в Азия и съм му заръчал да ме представя пред понтийците.

Марий не пропусна да измърмори:

— Не ще и съмнение, че с тъста си добре ще си прекарат. Нали Квинт Сервилий е в Смирна?

— Така е — отвърна Скавър, явно недоволен от това споменаване.

— Защо Марк Ливий не даде на Квинт Сервилий да плати сметките за кимерийското жито? — предложи Марий. — Той разполага с повече пари за целта дори от хазната!

— Това твърдение е напълно лишено от доказателства!

— Интересно дали така мисли и цар Копил.

Настъпи неловко мълчание, което след миг-два наруши Сула.

— Колко от азиатското жито стига до нас, Марк Емилий? Чувам, че с всеки ден пиратите стават все по-дръзки и опасни.

— Ами да ти кажа, не повече от половината — отвърна мрачно Скавър. — Всяко закътано заливче по бреговете на Памфилия и Киликия крие по някой и друг пиратски кораб. Разбира се, всички те по занятие са търговци с роби, но ако могат да си вземат без пари зърното за изхранване на робите, луди ли са да не се възползват от подобен шанс? Така си осигуряват и големи печалби, защото разходите им стават нищожни. Ако ли пък част от откраднатата пшеница остане неизядена, тогава те имат наглостта да ни я препродадат на цена, два пъти по-голяма от онази, която тъй и тъй вече сме платили. Така поне можем да сме сигурни, че договорените количества ще стигнат до нас, без да се намесят други пирати…

— Не е ли удивително — обади се Марий, — че дори и сред пиратите има хора средна ръка? Та не са ли всъщност всички такива? Нито риба, нито рак. Хем крадат, хем търгуват официално с Рим. И постигат чиста печалба, за която можем само да им завиждаме. Крайно време е да направим нещо по въпроса, Принцепс Сенатус, не е ли тъй?

— Така е, няма спор — споделяше мнението му Скавър.

— Ти какво предлагаш?

— На някой от действащите претори да се възложи сформирането на специална комисия — нещо като пътуващо управителство, ако съществува такова понятие. Ще му дадем кораби и войници и ще му наредим да прочисти всеки залив по памфилийския и киликийския бряг от пиратските гнезда.

— Можем да го наречем управител на Киликия — предложи на свой ред Марий.

— Много добра идея!

— Ами тогава, Принцепс Сенатус, какво ни пречи да съберем назначените отци на заседание и да ги запознаем с проекта си?

— Така и ще направим — улови се за подадената му ръка Скавър. — Знаеш ли, Гай Марий, никога няма да престана да те мразя заради личните ти амбиции, но за мен ти си от малкото римляни, способни да минават от думи към дела, без да се превръщат в палячовци.

— Но хазната ще пропищи като весталка, поканена да вечеря в крайпътен бордей — отбеляза развеселено Марий.

— Да пищи колкото си ще! Ако не се разправим навреме с пиратите, търговията между Изток и Запад някой ден може да се прекрати напълно. Кораби и войници… — замисли се Скавър. — Колко ли ще ни трябват според теб?

— О, осем или десет флотилии и… да речем, десет хиляди души, обучени да се сражават по море. Ако, разбира се, можем да ги намерим — пресметна Марий.

— Можем да ги намерим — увери го Скавър. — Ако трябва, ще наемем кораби и войници от Родос, Халикарнас, Кносос, Атина, Ефес. Не се тревожи, ще намерим кого да пратим.

— Начело трябва да сложим Марк Антоний — отсъди Марий.

— Какво? Надявам се, че нямаш предвид брат си.

Марий се усмихна; явно, че репликата не го беше засегнала.

— Също както и аз, Марк Емилий, брат ми Марк Марий е човек от село. Докато всички Антонии обичат да скитат по моретата.

Скавър се засмя.

— Обичат и да ги погребват по моретата!

— Така си е. Но нашият претор Марк Антоний е мъж на място. Смятам, че ще се справи с работата.

— И аз мисля, че ще успее.

— А междувременно — намеси се Сула — хазната вече до такава степен ще е свикнала с парите, които Марк Емилий сипва в кесиите на търговците на зърно и на пиратите, че разходите по поддържането на бедняшките армии няма да й направят почти никакво впечатление. Защото и Квинт Лутаций ще се види принуден да сформира армия от пролетарии.

— О, Луций Корнелий, личи си, че отдавна си на служба при Гай Марий! — разочарова се Скавър.

— И аз си мислех същото… — каза Марий, но не довърши изречението си.

Сула и Марий заминаха обратно за Трансалпийска Галия през втората половина на февруари, след като се бяха погрижили за подобаващо погребение на Юлила. Марция се беше съгласила да остане да живее у Сула, за да се грижи за децата му по време на отсъствието му.

— Но — не пропусна да му напомни тя, — не можеш да разчиташ да стоя тук вечно, Луций Корнелий. Вече прехвърлям петдесетте и ми се ще да се преместя на кампанския бряг. Старите ми кокали вече трудно понасят римската влага. Най-добре си намери нова жена, която да бъде за децата истинска майка, пък и да им роди още някое братче или сестриче, с което да си играят.

— Ще трябва да почакам първо да свършим с германите — на свой ред й напомни зет й, който се опитваше да се държи възможно най-любезно с тъща си.

— Добре тогава, след германите — примири се Марция.

— Да речем, две години, ако ги смятаме от днес — подхвърли Сула.

— Две? Ами, една, най-много!

— Може и една да е, но ти, майко, си прави сметките за две.

— Но нито ден повече, Луций Корнелий.

Сула я изгледа изпитателно и едната му вежда заигра лукаво.

— Най-добре тогава да ми търсиш жена от днес.

— Шегуваш ли се?

— Не, не се шегувам — тросна се малко нервно той, тъй като някои въпроси вече му дотягаха. — Как я мислиш, че докато се бия с германите, ще мога да хвърлям някое и друго око на римските девойки, да си избирам? Ако наистина държиш да напуснеш Рим, най-добре ми намери овреме годеница.

— Каква жена би харесал?

— Каквато ще да е! Само да съм сигурен, че ще се грижи за малките — заръча Сула.

По тази, а и по други причини беше доста доволен, че ще напускат Рим. Колкото повече стоеше у дома си, толкова повече му се искаше да се види с Метробий, а колкото повече се срещаше с Метробий, толкова повече и апетитът му към младежа щеше да се изостря. Пък и самият Метробий вече не беше малко момче, а зрял мъж и нямаше да се остави тъй лесно да го водят за носа; нищо чудно и да имаше свое мнение по въпроса за връзката им. Да, за Сула беше най-добре да стои далеч от Рим! Единствено децата щяха да му липсват — онези малки, чаровни палавничета. Баща им можеше да се губи с месеци и години, но щом се върнеше у дома, те го посрещаха с разтворени обятия и милион целувки. Защо и възрастните не можеха да се обичат помежду си така? Отговорът беше прост. В любовта към възрастните винаги имаше егоизъм и задни мисли.

Сула и Марий бяха оставили втория консул Квинт Лутаций Катул в разгара на подготовката на нова армия. Когато те тръгваха, той се жалваше до небето, че няма друг избор, освен да прибегне до услугите отново на пролетарии.

— Разбира се, че ще набираш пролетарии! — отсече кратко Марий. — И няма защо да ми хленчиш на мен. Не бях аз този, който загуби осемдесет хиляди войници при Араузио, да не говорим за останалите, изклани преди това!

Разбира се, това беше достатъчно да затвори устата на Катул Цезар, но пък и той като истински аристократ знаеше кога да говори и кога да мълчи, скърцайки със зъби.

— Бих се радвал, ако не прехвърляш всеки път прегрешенията на приятелчетата му върху него самия — не се сдържа Сула да направи забележка на Марий.

— Тогава той да престане да ме занимава със своите пролетарии! — измърмори недоволно Марий.

Сула нямаше какво да възрази.

За щастие всичко в Галия си беше по местата; Маний Аквилий се беше погрижил армията да не се разпуска и да поддържа бойния си дух, като за целта бяха издигнати още няколко моста и акведукта и изучени множество нови физически упражнения. Квинт Серторий се бил върнал в лагера, но после пак запрашил към германите, твърдейки, че сред тях може да свърши повече полезна работа; имал намерение да тръгне заедно с кимврите при похода им и да предава по някакъв начин сведения за тяхното придвижване на Марий. Войниците в легионите започваха да тръпнат в нетърпение най-после да влязат в бой.

Тази година в календара трябваше да бъде вмъкнат още един цял месец февруари, но веднага си пролича разликата между новия върховен понтифекс Ахенобарб и покойния Далматик. Ахенобарб не виждаше никакъв смисъл месеците да вървят според сезоните и март премина изцяло при зимни условия, понеже календарът беше тръгнал да изпреварва годишните цикли. Понеже римската година имаше само триста петдесет и пет дни, беше прието на всеки две години да се добавя един месец от двадесет дни, обикновено в края на февруари. Но това зависеше единствено от волята на колегията на понтифексите и ако върховният понтифекс не беше човек на място, календарът се оказваше несправедливо пренебрегнат. Както и стана сега.

За щастие скоро, след като Сула и Марий се върнаха към ритъма на лагерния живот в Галия, до тях стигна писмо от Публий Рутилий Руф.

„Явно годината наистина ще е пълна със събития, затова се чудя най-вече откъде да започна. Разбира се, всички мишки чакаха само котката да се махне, за да основат своето мише царство на Форума. Предполагам, че котката още е била в Оцелум, когато на Форума се установи новата власт.

Ще започна да ти разправям за нашите скъпи и високо тачени ценозори Прасчо и послушният му братовчед Козльо[12]. От известно време Прасчо беше говорил наляво и надясно — естествено само не и в твое присъствие, — че след като вече е избран за цензор, смята да «даде очистително на Сената», мисля, че така се изразяваше.

Във всеки случай вече едно е ясно: двамата няма да играят ролята на симпатични, застаряващи старчоци, както имаха навик да се държат повечето цензори в последно време. Държавните контракти, изглежда, ще се сключват по всички правила и от тях ще се ползват само онези, които хем дават пари, хем имат заслуги пред народа. Това не им попречи от самото начало да се скарат с хазната, настоявайки тя да заплати за ремонта и украсата на някои храмове, твърде бедни, за да се поддържат сами, да не говорим за мраморните клозети в жилищата на тримата главни фламини, собственост на държавата, както и в дома на рекс сакрорум и върховния понтифекс. Лично аз предпочитам да си върша работата, седнал върху обикновени дъски — мраморът е твърд и студен! Страстите се разгоряха особено когато Прасчо спомена за клозетите в Домус публикус — хазната не пропусна да възрази, че настоящият ни върховен понтифекс е тъй и тъй пребогат, така че защо не си плати сам за мрамора в клозета.

Нататък цензорите ни се заеха с по-обикновените държавни контракти и според мен се справиха твърде задоволително. Желаещи имаше много, наддаванията се проведоха бързо, а и се съмнявам, че е имало време за тъмни сделки.

Разбира се, двамата герои привършиха толкова светкавично с деловата страна от задълженията си не за друго, а за да използват останалото време от мандата си в преглеждане на сенаторските и конническите списъци. Само два дни, след като и последният договор беше сключен — кълна се, че те за един месец наистина успяха да свършат работа, която би отнела на други цели осемнадесет, — Прасчо свика трибутните комициите на концио, на което да бъдат изчетени поименно всички действителни членове на Сената, заедно с кратки бележки относно имущественото им състояние и моралните им устои. По всяка вероятност Сатурнин и Главция са били предупредени овреме, че имената им ще липсват от списъка, защото когато народното събрание започна да заседава на Форума, сред тълпата се оказаха и много наемни гладиатори и други яки момчета, които допреди никой не бе подозирал, че имат вкус към политиката.

Веднага щом Прасчо обяви, че с Козльо премахват Луций Апулей Сатурнин и Гай Сервилий Главция от сенаторските списъци, Форумът се превърна в бойно поле. Гладиаторите взеха на щурм рострата и пред очите на цял Рим смъкнаха Прасчо от трибуната, зашивайки му всеки по реда си един-два шамара с тежките си лапи. Явно, че приложената в случая техника е някакво нововъведение, с което авторът е искал да се увери, че жертвата няма да бъде умъртвена по погрешка. Затова и никъде не се виждаха тояги или каквито и да е тежки предмети. Сред тълпата подобен прийом беше наречен «ограничено насилие». Работата беше добре организирана, защото гладиаторите действаха мълниеносно: Прасчо беше прехвърлян от човек на човек и вече беше стигнал началото на Кливус Аргентариус, когато най-сетне Скавър, Ахенобарб и някои други добри люде успяха да го откопчат от смъртоносната прегръдка на биячите и да го изведат на безопасност в азилума пред храма на Юпитер Оптимус Максимус. Главата му беше станала точно два пъти по-голяма и очите му не се виждаха от подутини, устните му бяха спукани на няколко места, от носа му течеше кръв като от фонтан, ушите му бяха изгубили формата си, а веждите му бяха изчезнали под жестоки аркади. За няколко минути Прасчо беше придобил вид на древен гръцки боксьор, който се връща от олимпийските игри.

Между другото, как ти харесва названието, което сами си лепнаха привържениците на крайно консервативните възгледи? Бони, добрите люде. Скавър твърди, че го е измислил едва след като Сатурнин започна публично да нарича противниците си «майстори на политиката». Явно е забравил — а не би трябвало, — че тъкмо с това име — бони — навремето и Гай Гракх, и Луций Опимий наричаха хората от своите фракции. Но да се върна на разказа си!

След като се увери, че братовчедът Нумидик е в безопасност, братовчедът Капрарий възстанови реда в комициите. Зазвучаха фанфари и насред настъпилото мълчание той обяви, че не е съгласен с искането на колегата си и затова Сатурнин и Главция щели да останат в списъка на сенаторите. Вярно, че Прасчо изгуби тази първа битка, но методите на политическа борба, които прилага Сатурнин, са ми крайно неприятни. Той самият твърди, че е против насилието, но бил благодарен за подкрепата, която толкова спонтанно му оказал народът.

Простено ти е да мислиш, че с това всичко се е свършило. Само че грешиш! Веднага след това премеждие цензорите се заеха да проверяват финансовото положение на конниците и за тази цел си построиха хубавичък трибунал близо до Курциевото езеро — естествено, дървена конструкция, но издигната за максимално удобство и на цензори, и на граждани. Бяха сложени специално две стълби, така че явяващите се пред конническите списъци да се качват от едната страна, да отговарят на въпросите на цензорите и щом бъдат освободени, да слизат от обратния край. Изобщо добре направено. Знаеш какъв е редът: всеки конник или желаещ да се запише в конническото съсловие трябва да донесе документи, с които удостоверява към коя триба принадлежи, къде се е родил, има ли римско гражданство, служил ли е в армията, къде, кога и колко време, каква е движимата и недвижимата му собственост, какви са годишните му доходи.

Макар че са нужни няколко седмици да се разбере дали наистина всички кандидати да стават консули разполагат с нужния минимум от 400 000 сестерции годишен доход, на процедурите по записването им в цензорските списъци се гледа като на едно от зрелищата в Рим и през първите дни винаги се събира тълпа. Както се събра и тази година. Бедният Прасчо сам си заслужаваше да бъде наречен зрелище! Вместо да потъмнеят, отоците му бяха приели синкавожълтеникав цвят, а белезите от армадите изглеждаха като дебели черни линии, изписани над очите му. Подутините бяха спаднали донякъде и цензорът ни можеше да гледа, заради което сигурно ще е съжалил, когато късния следобед на първия ден видя кой се задава с горда крачка към новоиздигнатия трибунал!

Не друг, а самият Луций Еквиций, самообявилият се незаконороден син на Тиберий Гракх! Нашият изчака реда си и застана именно пред Нумидик, не пред Капрарий. Като видя пред себе си Еквиций и наобиколилата го групичка писари, които всички държаха по няколко свитъка документи, Прасчо застина на мястото си в следващия миг се обърна към своя секретар, за да му съобщи, че са свършили със списъците за деня и би ли махнал това създание, което стърчи пред масата му?

— Хайде, все ще намериш някоя минутка да ми отделиш — настоя Еквиций.

— Добре тогава, какво искаш? — попита го надменно Прасчо.

— Искам да бъда записан като конник — заяви Еквиций.

— Не и докато цензорският луструм ми е даден на мен! — твърдо му отказа добрият човек Прасчо.

Трябва да признаем и на Еквиций, че се държеше възпитано и търпеливо. Обиколи с поглед цялата тълпа, насъбрала се пред подиума на цензорите, и изведнъж се оказа, че гладиаторите и яките момчета пак са се появили отнякъде.

— Не можеш да ми откажеш току-така, Квинт Цецилий. Отговарям на всички условия.

— Не си познал! — сряза го Нумидик. — Не отговаряш на най-важното — не си римски гражданин.

— Напротив, такъв съм, уважаеми цензоре — поправи го Еквиций на висок глас, така че да го чуят всички зяпачи наоколо. — Получих римско гражданство след смъртта на господаря си, който ми го предаде заедно с името си и цялото си имущество. Това, че предпочетох да запазя майчиното си име, не е важно. Разполагам с доказателства, че съм освободен и че съм бил осиновен от господаря си. Не само това, ами съм служил в легионите в продължение на десет години, при това като римски легионер, а не като съюзник.

— А пък аз няма да те запиша конник, а когато започнем с преброяването на римските граждани, няма да те впиша и като такъв — инатеше се Нумидик.

— Но аз вече се ползвам с римско гражданство — продължаваше да държи на правото си Еквиций. — Аз съм римски гражданин, трибата ми е Субурана, служил съм десет години в легионите, никой не може да ме упрекне в непочтеност или неморалност, притежавам четири инсули, десет кръчми, сто югера земя в Ланувиум, хиляда югера земя във Фирмум Пиценум, пазар във Фирмум Пиценум, разполагам общо с годишен доход повече от четири милиона сестерции, така че ставам и за сенатор. — Еквиций щракна с пръст на свитата си и всички писари пристъпиха крачка напред, за да разгънат пред цензорите всички документи, които носеха. — Имам доказателства, Квинт Цецилий.

— Хич не ме е грижа колко хартийки ще ми донесеш, ти невъзпитана, проста гъба такава, още по-малко ще повярвам на свидетелите, които ми доведеш да говорят в твоя полза! — разкрещя се Прасчо. — Няма да те призная за римски гражданин, още по-малко ще те включа в Ордо Еквестер! Майната ти, сводник нещастен! Разкарай ми се от главата!

Еквиций се обърна с лице към тълпата и простря широко ръце в отчаян жест.

— Чувате ли? — попита той зяпачите. — Аз, Луций Еквиций, синът на Тиберий Семпроний Гракх, съм нямал правото да се считам за римски гражданин и за конник!

Прасчо скочи на крака толкова бързо, че Еквиций дори не усети как е застанал зад гърба му. В следващия миг Еквиций получи здраво дясно кроше в челюстта си, подарък от достойния ни цензор, и се повали най-безславно по задник на дъските. От болка и от изненада устата му беше увиснала безпомощно, а пред очите му навярно са се въртели звезди посред бял ден. В следващия миг Прасчо му тегли и един шут, пращайки Еквиций през ръба на подиума долу в тълпата.

— Майната ви на всички! — изрева той и размаха юмрук над зрители и гладиатори. — Махайте се от очите ми и изнесете това лайно, което се прави на римлянин!

След което се повтори старата история, само че този път гладиаторите не налагаха Прасчо по лицето. Сграбчиха го и го свалиха долу на площада, където го заудряха, където и както им падне по тялото — с юмруци, с ритници, с глави, с всичко. В крайна сметка Сатурнин или Главция — вече не си спомням кой точно — трябваше да се намеси, за да издърпа пребития Нумидик от хватката на нападателите му. Предполагам, че в плановете им не е влизало убийството на Нумидик. След това Сатурнин се качи на подиума, за да успокои тълпата и да остави Капрарий да си каже думата.

— Аз не съм съгласен с колегата си и лично поемам отговорността да впиша Луций Еквиций в редовете на Ордо Еквестер! — изблея той целият пребледнял като платно. Мисля, че през цялата си военна служба не е виждал такова насилие.

— Запиши името на Луций Еквиций в списъците! — излая му Сатурнин.

И Капрарий послушно записа името в един от свитъците.

— А сега всички по домовете! — обърна се Сатурнин към тълпата.

И тълпата послушно си тръгна към домовете, отнасяйки Луций Еквиций на рамене.

Прасчо беше в неописуемо състояние. Мисля, че е изкарал истински късмет, задето изобщо е оживял. И да не ти разправям каква ярост го беше обхванала! Първата му работа беше да се нахвърли върху братовчед си Козльо, че още веднъж се е поддал на силата. Бедният Козльо как не се разрева, не знам. Във всеки случай нямаше какво да отвърне на обвиненията.

— Гъсеници! Жалки гъсеници, това са те! — повтаряше Прасчо, докато се опитвахме да превържем счупените му ребра — бяха поне няколко — и да видим какви други рани се крият под тогата му. Знам, че всичко изглежда крайно глупаво, Гай Марий, но не можем да не се възхитим на смелостта на Прасчо!“

Марий вдигна поглед от писмото и се начумери.

— Чудя се докъде смята да отиде Сатурнин?

Но Сула разсъждаваше за съвсем други и значително по-малко важни неща.

— Плавт! — най-сетне откри той, каквото търсеше.

— Какво каза?

— Боните, добрите люде! Гай Гракх и Луций Опимий, сега нашият Скавър, всички твърдят, че те са измислили термина бони, за да кръстят с него поддръжниците си, но всъщност именно Плавт го е използвал пръв преди сто години, наричайки така плутократите и големите патрони в Рим! Спомням си, че го чух за пръв път при едно представление на Плавтовата „Пленници“, поставена още по времето, когато Скавър беше куриатен едил. Това беше една от първите пиеси, които съм гледал.

Марий го гледаше недоумяващо.

— Луций Корнелий, не виждам какво толкова има да си блъскаш главата върху това, кой и кога е измислил някаква си думичка. Трябва да наблюдаваш нещата откъм съществената им страна! Само някой да спомене театър и целият свят престава да съществува за теб.

— Опа, извинявай! — рече Сула, който обаче бе убеден, че няма за какво да се извинява.

Марий продължи с четенето.

„А сега да се прехвърлим от Форума в Сицилия. Там са се случили междувременно куп неща, все от лоши по-лоши. Някои биха се сторили забавни за човек с черно чувство за хумор, други направо не може да ги побере умът на човек.

Както знаеш — но все пак да ти поосвежа паметта, защото ми е неприятно да разказвам края на истории, на които слушателят вече е забравил началото, — краят на миналата година завари Луций Лициний Лукул стегнал в здрав обръч крепостта на робите Триокала с намерението да ги умори от глад. Разправят, че бил вдъхнал смъртен ужас в душите им, като натоварил глашатай да им повтаря всеки ден приказката как някакъв обсаден от римляните град бил пратил на обсадителите си послание, че жителите му разполагали с провизии за десет години напред, и как римляните отвърнали, че в такъв случай ще вземат града на единадесетата.

В действителност Лукул си бил свършил работата чудесно. Триокала била затворена от всички страни с дървени палисади, обсадни кули, заслони, зад които да се крият нападателите. Стените й били постоянно заплашвани от катапулти и други обсадни машини, а естествената пукнатина в терена, която служела като защитен ров на обсадените, била запълнена с камъни и чакъл. След като привършил с всичко това, Лукул нареди да се изгради мощен римски лагер, така че дори робите и да успеят да разкъсат римския обръч, да не могат да изненадат неприятелите си с внезапна атака. След това скръстил ръце и зачакал зимата да мине. Неговите хора били настанени все едно у домовете си, а главнокомандващият спокойно чакал пълномощията му да бъдат удължени и за следващата година.

Само че през януари се разбрало, че новият управител ще се казва Гай Сервилий Авгур, а пък с официалното писмо от Сената дошло и друго — от Прасчо Метел Нумидик, в което се изброявали всички подробности около скандалното деяние, което подготвили Ахенобарб и неговият гъзоблизец Авгура.

Ти не познаваш много добре Лукул, Гай Марий, но съм имал достатъчно случаи да го разбера що за човек е. Като много други от неговия сой и той представлява хладния, спокоен и стоящ високо над нещата от живота благородник. Сещаш се, тъкмо човек, който да те погледне с пренебрежение и от погледа му да разбереш какво ти казва: «Аз съм Луций Лициний Лукул, римски патриций от стара и славна фамилия, и ти си имал голям късмет, задето съм благоволил да те удостоя с височайшето си внимание.» Но под тази каменна фасада той крие съвсем различен тип характер: гневен, страстен, изключително честолюбив, зарекъл се да не остави ни една обида ненаказана. Така че когато получил новините, той ги възприел на пръв поглед спокойно и невъзмутимо с примирението на човек, който си знае мястото. В следващия миг обаче се захванал най-систематично да събаря палисади, да троши обсадни кули, катапулти, костенурки, тарани, да изравя чакъла от засипания с толкова усилия ров. Всичко, което било от дърво, минало през огъня, а камъните, чакълът, глината, всичко, което войските му били използвали за строителен материал, било отнесено и разпратено по четирите посоки на света. Най-накрая Лукул унищожил и собствения си лагер, изгаряйки и последната греда.

Мислиш, че с това се е успокоил? Ни най-малко, едва сега започвал. След като се върнал от Триокала, накарал да се унищожат всички документи в Сиракуза и Лилибеум, които свидетелствали, че в провинцията е управлявал претор с неговото име, после с цялата си седемнайсетхилядна войска се насочил към пристанището Агригентум.

Квесторът му се оказал безотказно предан и помагал на Лукул във всичките му намерения. Армията му си получила заплатите, а в Сиракуза се пазели парите от разпродажбата на плячка от битката при Хераклея Миноа. Лукул се захванал на място да глобява всички сицилианци, неримски граждани, задето били упражнявали натиск върху Публий Лициний Нерва, предишния управител, и събраните пари отишли при останалите. Най-накрая конфискувал и част от бюджета, току-що пристигнал от името на Сервилий Авгура, и с нея наел кораби, с които да върне войниците си по домовете.

На брега при Агригентум той официално уволнил всички легионери, като им раздал до последната сестерция парите от плячката и от наложените глоби. Да знаеш, че войниците на Лукул били пъстра картинка, което е свидетелство, че италийската бедняшка класа е не по-малко изтощена от постоянното набиране на войски на полуострова. Освен римските и италийските ветерани, които Лукул успя да събере в Кампания, той разполагал още с цял легион и няколко допълнителни кохорти войници от Витиния, Гърция и Македонска Тесалия. Ако си спомняш случая, именно по повод на тези войски Никомед, царят на Витиния, казал, че в царството му нямало войници, защото римските лихвари били заробили всички свободни люде. Доста нагло твърдение, свързано естествено с освобождаването на робите-италийци — Никомед си мислел, че след като царството му е приятел и съюзник на римския Сенат и народ, би следвало и робите-витинци да видят свободата си! Разбира се, Лукул го сложи на мястото му и получи исканите витински войници.

Та така. Витинските войници си отишли във Витиния, римските и италийските — в Рим и Италия. Всеки от тях с документ, че е бил уволнен лично от главнокомандващия. След като по този начин ликвидирал напълно с управителството си в Сицилия, Лукул на свой ред отплавал към дома.

Веднага щом римляните вдигнали обсадата на Триокала, цар Трифон и съветникът му Атенион излезли от крепостта и начело на отново развилнелите се роби тръгнали да плячкосват и опустошават Сицилия. В момента робите са напълно убедени, че победата клони на тяхна страна и дори са възприели следния девиз: «Вместо ние да сме роби, да командваме на роби!» В цялата провинция нищо не е засято и градовете едва побират бегълците от селата. Още веднъж Сицилия се е превърнала в подобие на злощастната Троя.

Тъкмо в тази прекрасна и животворна обстановка на острова се появил Сервилий Авгура. Разбира се, трябвало му дълго време да осмисли положението. След което тръгнали едно след друго сълзливи писма до покровителя му Ахенобарб.

Междувременно Лукул се върна в Рим и започна отрано да се подготвя душевно за неизбежното. Когато Ахенобарб го обвини пред Сената, че умишлено е унищожил римска собственост — имаха се предвид най-вече обсадните съоръжения и римският лагер при Триокала, — Лукул го изгледа, навирил надменно нос, и му заяви, че през цялото време живял с чувството, че новият управител ще иска да започне нещата наново, тъй както ги разбирал той. Самият Лукул обичал да оставя всичко така, както го е заварил, и тъкмо тъй постъпил и в Сицилия — оставил я, както я бил заварил. Най-голямата мъка на Сервилий Авгура била липсата, на каквато и да е римска армия на острова. Е, може и да е разчитал на кохортите на Лукул, но защо не си бил направил труда официално да помоли те да му бъдат преотстъпени? Никой не бил говорил пред Лукул за никакви войници, така че той се сметнал в правото си да освободи своите.

— Оставих за Гай Сервилий Авгур една Сицилия, чиста като току-що избърсана восъчна таблица — хвалеше се Лукул пред Сената. — Изтрил съм всичко написано от мен. Гай Сервилий Авгур е нов човек, а напоследък новите хора доказаха, че обичат да вършат всичко по някакъв свой си начин. Затова реших, че му върша услуга.

Разбира се, без армия Сервилий Авгура трудно би могъл да постигне някакъв успех в Сицилия. Особено след като Катул Цезар пресушава цяла Италия в търсене на войници за легионите си, а току-що уволнилите се Лукулови ветерани с техните понапълнени кесийки са се изпокрили вдън земя, едва ли е възможно да се сформира нова армия за Сицилия.

Лукул добре съзнава, че го чака най-вероятно съд! Но мисля, че това не го тревожи особено. Изживял е безграничното удовлетворение да лиши Сервилий Авгура от всякакви шансове да му отнеме лаврите, а за човек като Лукул това е изключително важно, дори цената да е съдебен процес. Затова сега се е хванал да осигури синовете си, преди Ахенобарб и Авгура да са се възползвали от новоустановения според Сатурниновия закон съд за държавна измяна. Попълван само от конници, съдът нищо чудно да му лепне някое изгнание и на него. Лукул е прехвърлил каквото може от собствеността си на големия си син Луций Лукул, а малкия, който вече е на тринадесет години, е дал за осиновяване при Теренции Вароните. Това поколение никой във фамилията на Вароните, която е баснословно богата, не се е сдобил със син, така че малкият Марк е добре дошъл.

Чух от Скавър, че Прасчо, който по разбираеми причини е разтревожен нещо да не се случи със зет му, тъй като ще трябва да прибере отново у дома си скандално известната си сестра Метела Калва, говорил как и двамата му племенници твърдо се заричали, дойде ли им времето, да си отмъстят на Сервилий Авгура. По-големият син, Луций Лициний Лукул, нямало да види бял ден, докато не отмъсти за баща си, изпаднал в немилост единствено заради незнаещата граници амбиция на някакъв си нов човек. След като момчето прилича толкова на баща си по външност, защо да не му прилича и по характер?

Това е всичко засега. Ще те държа информиран, ако нещо интересно се случи. Бих искал да съм при теб, за да ти помогна срещу германите… Не толкова, че имаш нужда да ти се помага, колкото защото на мен не ми се стои вън от играта.“

Ако се вярваше на календара, вече беше средата на април, когато Марий и Сула най-сетне получиха сигурни сведения, че германите се готвят да напуснат земите на атуатуците. Месец по-късно Серторий се появи лично в лагера на римляните, за да докладва, че Бойорикс до такава степен е съумял да спои в едно цяло различните германски народи, че планът му навярно щял да бъде изпълнен, както го е замислил. Кимврите и по-малките гало-германски народи вече били тръгнали по поречието на Рен, докато тевтоните били прехвърлили Моза и напредвали на юг.

— По всичко изглежда, че наесен германите наистина ще достигнат границите на Италийска Галия от три страни едновременно — въздъхна тежко Марий. — Би ми се искало лично да посрещна Бойорикс, когато се покаже по горното течение на Атезис, за да го поздравя, но не би било разумно. Първо, трябва да се разправя с тевтоните, за да ги лиша от възможността да помогнат на другите. Да се надяваме, че тевтоните ще вървят най-бързо от трите крила, поне докъм Друенция, защото дотам няма да изкачват никакви планини. Ако успеем да разгромим тевтоните някъде тук, ако успеем да унищожим напълно силите им, тогава може би ще имаме достатъчно време да прехвърлим прохода Монс Генава и да пресрещнем Бойорикс и кимврите му, преди да са нахлули навътре в Италийска Галия.

— Значи не мислиш, че Катул Цезар може да се справи сам с този Бойор? — обади се Маний Аквилий.

— Убеден съм, че не би могъл — отсече Марий.

По-късно, когато беше останал насаме със Сула, Марий се разпростря по-нашироко върху съмнителните качества на колегата му консул; защото вече се знаеше, че щом въоръжи армията си и я обучи достатъчно добре, Квинт Лутаций Катул ще се насочи сам нагоре по течението на Атезис, за да спре Бойорикс.

— Ще разполага с шест легиона и има цяла пролет и лято да ги стегне, както трябва. Но уви, той не е пълководец, който може да се справи с такава ситуация — каза с тъга Марий. — Остава ни само да се надяваме, че Тевтобод ще дойде по-рано, ще му свием опашката, после ще прехвърлим Алпите с бърз марш и ще се присъединим към Катул Цезар, преди Бойорикс да е достигнал езерото Бенак.

Сула го погледна изпод вежди и убедено изрече:

— Няма да стане.

Марий въздъхна.

— Знаех, че така ще кажеш.

— И аз знаех, че знаеш, че така ще кажа — усмихна се Сула. — Не мисля, че след като го няма Бойорикс да ги подстрекава, двете други крила ще се разбързат чак толкова, че да изпреварят кимврите. Работата е там, че ти самият не би могъл да се окажеш на две места едновременно.

— Тогава оставам тук и ще чакам Тевтобод — взе крайно решение Марий. — Армията ми вече познава и последното стръкче трева между Масилия и Араузио, а и войниците ми искат тази победа, след като две години са стояли в бездействие. Тук шансовете им за победа са най-големи. Затова и аз ще остана тук.

— По това „аз“ заключавам, че имаш други планове за мен, Гай Марий? — предположи Сула.

— Точно така. Съжалявам, Луций Корнелий, че ще те лиша от заслуженото удоволствие да поизвиеш някое и друго тевтонско вратле, но мисля да те пратя при Катул Цезар като висш легат. Ти поне си патриций и аристократическият му стомах все някак ще те приеме.

Сула наистина беше безкрайно разочарован, затова сведе поглед.

— Какво мога да помогна аз, ако трябва да командвам чужда армия?

— Нямаше да се тревожа толкова, ако не виждах у колегата си същите симптоми, които навремето даваха и Силан, и Касий, и Цепион и Малий Максим. Но уви, Луций Корнелий, Катул Цезар не разбира нищо нито от тактика, нито от стратегия — мисли си, че още боговете, като са му отреждали да се роди знатен и богат, са му заложили в мозъка и способностите на пълководец; че му трябва само случай да ги прояви. Но както вече си научил сам, нещата далеч не са толкова прости!

— Така е, няма спор — съгласи се Сула.

— Ако Бойорикс и Катул Цезар се срещнат, преди да съм успял сам да мина в Италийска Галия, колегата ми ще допусне някоя съдбоносна грешка и германите ще изколят цялата му армия. А ако това се случи, не виждам какви шансове имаме ние, оцелелите, да спечелим войната. Кимврите са най-многобройни и имат най-добрия предводител от всички варвари. Освен това аз самият не знам почти нищо за ландшафта на Транспаданска Галия. Ако тук разчитам да разгромя тевтоните с по-малко от четиридесет хиляди войници, то е защото познавам цялата област като дланта си.

Сула се опита с поглед да внуши на началника си, че заповедта му не е най-удачната, но Марий нямаше да се разколебае току-тъй.

— И какво очакваш от мен? — попита Сула. — Пълководец ще бъде Катул Цезар, не Корнелий Сула! Какво очакваш от мен?

Марий го сграбчи за ръката и силно го стисна.

— Ако знаех, щях да направлявам Катул Цезар оттук. Но ти, Луций Корнелий, успя да прекараш повече от година сред враговете варвари и да оцелееш под маската на един от тях. Умът ти сече по-дълбоко от меча ти, а и с меча не отстъпваш на никого. Не се и съмнявам, че каквото може да бъде направено армията на Катул Цезар да се спаси, ти ще си този, който ще го направиш най-добре.

Сула тежко преглътна.

— Значи заповедите ти са да спася армията му на всяка цена?

— На всяка цена.

— Дори ако цената е самият Катул Цезар?

— Точно така.

Пролетта разцъфна по градини и поляни, а след нея като някой триумфиращ пълководец победоносно пристигна и лятото и шествието му се заниза дълго-дълго по улиците на Рим. Тевтобод и неговите тевтони пресичаха земите на хедуите, за да навлязат в тези на алоброгите, които заемаха цялата територия между горното течение Родан и река Изара, далеч на юг. Алоброгите бяха войнствено племе, а и отколе таяха дива омраза към всичко римско; но германите вече бяха минавала веднъж през земите им, три години по-рано, и алоброгите се бяха уверили, че не щат тевтони за господари. Затова между едните и другите варвари се захвана люта борба, която значително забави похода на германите. Марий започваше все по-често да крачи из главната си квартира, чудейки се какво ли става със Сула сега, когато част от армията на Катул Цезар се беше настанила на лагер по бреговете на Пад.

Катул Цезар бе поел на север по Фламиниевия път начело на шест легиона новобранци към края на юни. Толкова трудно се намираха годни да носят оръжие мъже в страната, че той се отказа от намеренията си да сформира по-голяма армия. По Емилиевия път стигна до Бонония, където свърна във Вия Ания и излезе при известния със своите манифактури град Патавиум. Намираше се доста на изток от езерото Бенак, но като се имаха предвид несигурните и неудобни пътеки, които вървяха направо, да се заобиколи през Патавиум беше много по-удобно за такава голяма армия. Така легионите стигнаха до Верона, където се установиха на базов лагер.

До този миг Катул Цезар не беше направил нищо, което да се стори грешно или нередно на Сула, но легатът все повече се убеждаваше защо Гай Марий го е пратил в Италийска Галия, където уж нямаше нужда от такива като него. Сула откриваше колко прав е бил Марий, когато обрисуваше с няколко думи портрета на Катул Цезар. Аристократ до мозъка на костите си, надменен, арогантен, твърде самоуверен, това беше вторият консул и Сула неволно го сравняваше с Метел Нумидик. Работата беше там, че театърът на бойните действия нямаше да е отвъдморска Африка, нито неприятелят — беззъб колкото Метеловите нумидийци. При това Метел Нумидик е имал в щаба си хора като Гай Марий и Публий Рутилий Руф, пък ако ще и те да му навяваха разни спомени за кочините в Нуманция. Докато по пътя си нагоре към върховното командване Катул Цезар никога не се беше сблъсквал с военен от типа на Гай Марий, който да го запознае с някои истини на военното дело. И като кадет, и като военен трибун той беше служил при по-посредствени началници в по-маломащабни войни — в Македония, в Испания. Допреди никога не бе имал случай да участва, камо ли сам да води истинска война.

Посрещането на Сула не вдъхваше особени надежди, че двамата с Катул Цезар ще се разбират, най-малкото, защото консулът си беше подбрал легати още в Рим, а в Бонония го чакаше някой си Сула с писмо от главнокомандващия Гай Марий, който му нареждаше от Трансалпийска Галия да включи помощника му в щаба си, при това като свой заместник. Подобна стъпка беше рискована, защото от правна точка беше неоправдана, но Гай Марий не бе имал друг избор. Катул Цезар прие Сула в щаба си, но отношенията им останаха ледени, а новопоявилият се легат срещаше навсякъде препятствия. Единственото, което издигаше малко патриция Корнелий в очите на началника му, беше благородният му произход, но пък и тук Сула губеше заради тъмното си минало. Освен това, след като бе имал случай да участва в една сериозна война срещу Югурта и най-вече да извърши своя шпионски подвиг при германите, Сула нямаше как да не си спечели завистта на Катул Цезар. Ако консулът само подозираше каква е била истинската роля на Сула сред варварите, легатът му навярно би бил заклеймен напълно.

Както винаги, сега Гай Марий беше проявил отново като стратегически гений, пращайки при колегата си консул не Маний Аквилий, а тъкмо Луций Корнелий, нищо че и Аквилий би могъл да играе ролята на куче — пазач. Просто никой като Сула не беше способен толкова успешно да ходи по нервите на Катул Цезар — човекът започваше да живее с чувството, че зад гърба му все го дебне някой леопард, готов да се хвърли на врата му. И все пак, случеше ли се да поиска сметка на Сула за това или онова, онзи всеки път се измъкваше, сякаш нищо не е било. Нямаше друг легат толкова полезен, колкото Луций Корнелий; нямаше легат, толкова самопожертвувателен и готов да поеме на плещите си толкова голям дял от досадните всекидневни задължения на един римски пълководец. Но през цялото време Катул Цезар неясно съзнаваше, че нещо у Сула не е наред. Защо изобщо ще му праща свой човек Марий, ако не с някакъв таен замисъл?

Самият Сула с нищо не се опитваше да го успокои, да приспи страховете и подозренията му; напротив, целта му беше именно Катул Цезар да гледа на него постоянно със страх и подозрение; така той щеше рано или късно да се сдобие с власт, която началникът му никога нямаше да признае пред другите, но на която един ден щеше да се подчинява. За момента обаче Сула се задоволяваше с това да обикаля армията и да търси лично запознанство с всеки военен трибун или центурион, както и с немалко прости войници. Катул Цезар го беше оставил сам да бди за реда в лагера, както и да се занимава с физическите упражнения на легионерите. Вследствие на това Сула стана единственият висш легат от щаба, когото познаваха абсолютно всички в лагера и който се ползваше с уважението и доверието на войниците. Това беше жизненоважно за него и за плановете на Марий, в случай че се наложеше Катул Цезар да бъде елиминиран.

Не че Сула изобщо възнамеряваше да убие или да нарани, по какъвто и да е начин Катул Цезар; той продължаваше да бъде преди всичко римски патриций и дори да не изпитваше ни най-малко съчувствие към началника си, нямаше как да забрави, че двамата принадлежат към една и съща обществена прослойка. Един Корнелий трябваше да пази своите събратя патриции дори от тях самите.

Под предводителството на Бойорикс кимврите преминаха своя маршрут завидно бързо. Заедно с Геторикс и следващите го тигурини, маркомани и херуски те бяха стигнали благополучно точката, където Ен се вливаше в Данубий, и чак там завиха право на юг към алпийските проходи, оставяйки Геторикс сам да води своите събратя към Италийска Галия. Скоро след това Бойорикс нахлуваше в земите на келтското племе брени, получило името си от легендарния галски цар Брен, едва не завзел навремето Рим. Именно те държаха в ръцете си прохода на Брен, най-ниския от всички проходи към Италийска Галия, но не им беше по силите да попречат на няколкостотинте хиляди кимври да го преминат.

През втората половина на квинктилис според календара, кимврите излязоха на брега на река Атезис, близо до устието на Изарк — планинския поток, който варварите бяха следвали на юг от прохода на Брен. Там, сред тучните алпийски поляни те се спряха да починат и да се насладят на гледката, която представляваха гордите алпийски върхове на фона на искрящо синьото небе. Там ги и откриха съгледвачите, пратени от Сула.

Колкото и да си мислеше, че се е подготвил за всякаква ситуация, Сула не беше и сънувал в какво положение може да го постави началникът му; за краткия престой в лагера на Катул Цезар той още не беше опознал консула достатъчно добре, за да предвиди отдалеч реакциите му и да знае как да ги парира.

— Докато съм жив, германски крак няма да стъпи на италийска земя! — заяви най-тържествено Квинт Лутаций пред щаба си в момента, в който се разбра, че кимврите са заели горното течение на Атезис. — Докато аз съм жив, германски крак няма да стъпи на италийска земя! — повтори той, за да прозвучи още по-убедително и стана от стола си, спирайки величествения си поглед върху всеки от легатите поотделно. — Да вървим.

Сула го зяпна.

— Да вървим ли? Къде да вървим?

— Нагоре по Атезис, естествено — отговори кратко Катул Цезар и по тона му пролича, че Сула трябва да е казал нещо твърде глупаво. — Ще изтикам германите обратно в Алпите, преди някой ранен сняг да им е запречил пътя.

— И докъде ще вървим по Атезис? — настояваше да знае Сула.

— Докато ги срещнем.

— Да ги срещнем на такова тясно място?

— Точно така — кимна Катул Цезар. — Всички преимущества ще са на наша страна. За разлика от германите ние сме дисциплинирана армия и ще можем да се справим с тяхната разпасана сган. Това е шанс, който не трябва да изпускаме.

— Нашите шансове са най-големи там, където легионите ни могат да се разгърнат.

— Ще имат достатъчно място за разгръщане и по бреговете на Атезис — успокои го Катул Цезар и сложи край на спора.

Сула си тръгна от съвещанието умислен; умът му трескаво работеше какво решение следва да се вземе. Вече беше правил най-различни планове как да действа срещу кимврите и се беше надявал, че с малко ловкост и такт ще успее да наложи на началника си най-доброто решение — така че все едно не го е измислил той, ами самият консул. Сега се оказваше без никакъв план, който да предложи, и не виждаше как тепърва да го съставя. Нямаше как, Катул Цезар трябваше да се откаже от намеренията си.

Но Катул Цезар не се отказваше лесно от вече взето решение. Без да губи време, вдигна армията си на крак и заповяда легионите да тръгнат нагоре по течението на Атезис. Точката, в която излязоха на брега на реката, се намираше на седем-осем километра източно от езерото Бенак — най-голямото от няколкото прекрасни алпийски езера, които блещукаха на слънцето в полите на Италийските Алпи. Колкото по на север вървеше малката армия — всичко на всичко двадесет и две хиляди души пехота, две хиляди души конница и около осем хиляди души спомагателни части — толкова по-тясна и труднопроходима се оказваше долината на Атезис.

Най-накрая армията на Катул Цезар излезе при един затънтен търговски пункт, наречен Тридентум. Точно над него се издигаха един до друг три величествени върха, откъдето и местността беше получила името си: „Трите зъба“. Заради силния наклон Атезис се спускаше все по-устремно надолу, и така цяла година, защо черпеше водите си от планинските снегове, а те не се стопяваха изцяло дори в разгара на лятото. Нагоре по реката долината се стесняваше още повече и човек можеше да следва само лъкатушещата пътека, започваща от малкия дървен мост над реката в горния край на селището.

Катул Цезар беше излязъл напред да огледа местността заедно с висшите офицери. Явно, че видяното му се нравеше, защото той не спираше да върти глава на една или друга страна и да кима доволно, след което възкликна:

— Напомня ми на Термопилите. Идеално място да спрем германите и да ги накараме да се върнат обратно на север.

— Спартанците, защищавали Термопилите, са били избити до крак — напомни му Сула.

Катул Цезар го изгледа презрително.

— И какво значение дали и ние ще умрем, ако така отблъснем враговете?

— Само че ние няма да ги отблъснем, Квинт Лутаций! Да се върнат в планините по това време на годината, когато провизиите им са на привършване, а нататък ги дебнат само снегове? Това няма да стане. Още повече че на някакви си километри на юг ги чакат житото и свежата трева на Италийска Галия — поклати глава Сула. — Няма да успеем да ги спрем точно тук.

Останалите офицери се размърдаха неспокойно. Откакто бяха тръгнали нагоре по течението на Атезис, хладнокръвният Сула не спираше да се нервира и безпокойството му нямаше как да не се предаде и на останалите. У всекиго се загнездваше в една или друга степен чувството, че Квинт Лутаций наистина не знае какво върши. Пък и Сула с нищо не прикриваше несъгласието си с началника; ако наистина държеше армията на Катул Цезар да оцелее, той трябваше да спечели на своя страна поне някои хора от консулския щаб.

— Ще се бием тук — реши Катул Цезар и повече нямаше как да го разубедят. В съзнанието му плуваха образите на безсмъртния Леонид и на шепата смели спартанци, загинали заедно с него. Какво толкова, ако унищожат тялото му, когато ще си спечели безсмъртна слава?

Кимврите бяха съвсем наблизо. Дори на Катул Цезар да му хрумнеше да продължат нагоре, легионите му нямаше къде повече да отидат. Това не беше причина обаче консулът да не направи още една грешка, единствената възможна за момента: той твърдо настоя армията му да се прехвърли от другата страна на дървения мост, където да построи лагера си. Мястото беше толкова тясно, че всеки легион издигна свой лагер, заклещен между два други. Най-последният от всички стануваше при самия мост.

— Явно съм бил ужасно разглезен — уж се жалваше пред примус пилуса на легиона при моста Сула. Центурионът беше здрав и набит самнит от Атина и се казваше Гней Петрей; целият легион се състоеше от самнити, все пролетарии, които си оставаха с ранг на съюзници.

— Как са те разглезили? — попита Гней Петрей, докато наблюдаваше през моста шуртящата вода в реката. Мостът дори нямаше парапет, от двете му страни бяха оставили само някакви трупи, колкото да знае човек къде върви.

— Като съм бил на служба все при Гай Марий — обясни Сула.

— Късметлия си бил — изцъка с език Гней Петрей. — И аз се надявах навремето да имам този шанс — жална се той и изсумтя презрително. — Но вече няма за кога, Луций Корнелий.

При тях беше и началникът на легиона, един от избраните от народа военни трибуни — не друг, а Марк Емилий Скавър Младши, синът на Принцепс Сенатус, неговото най-голямо разочарование в живота. Скавър Младши откъсна поглед от реката и се обърна неразбиращо към центуриона.

— Какво искаш да кажеш с това „няма за кога“, Гней Петрей?

Центурионът отново изсумтя.

— Искам да кажа, че на всички ни е съдено да измрем тук, трибуне.

— Да измрем? Всички? Защо?

— Гней Петрей иска да каже, млади ми Марк Емилий — обясни Сула с мрачен глас, — че още веднъж римската армия е била поставена пред пълна безизходица благодарение на още един инвалид — стратег от висше потекло.

— Не, тук бъркаш много! — възкликна Скавър. — Аз и преди забелязах, докато Квинт Лутаций обясняваше стратегията си, че не я разбираш, Луций Корнелий.

Сула намигна на центуриона.

— Ами че обясни ми я тогава ти, трибуне! Ето, целият съм слух.

— Виж сега: срещу нас има четиристотин хиляди германи, а ние сме всичко на всичко двадесет и четири хиляди души войници. Следователно абсурдно би било да им даваме сражение на открито място — седна да философства младият Скавър, окуражен от вниманието в очите на тези две стари кучета. — Единственият начин да ги победим, е да ги притиснем на фронт, който да можем да покрием ние, но и който ще им попречи на тях да се разгърнат. Ще натиснем с всички сили и рано или късно, благодарение на по-големите си способности, ще ги принудим да отстъпят — те нали и без това все това правят, отстъпват.

— Значи така виждаш ти нещата — заклати глава Гней Петрей.

— Не ги виждам аз, просто така стоят! — натърти Скавър.

— Така ли стоят? — прихна да се смее Сула.

— Няма как, така трябва да стоят — отвърна му Гней Петрей и също започна да се залива от смях.

Младият Скавър ги изгледа недоумяващо. Подобна ирония го изпълваше със страх.

— Но моля ви, какво толкова смешно казах?

Сула избърса сълзите си.

— Смешно е, млади Скавре, защото е безкрайно наивно. — Той разпери ръка и показа с неясен жест планините наоколо. — Погледни! Какво виждаш?

— Планини — отговори Скавър, който продължаваше да недоумява.

— А да ти кажа ли какво виждаме ние? Виждаме пътеки, много пътеки, прокарани я от човек, я от добитък, я от диви животни. Не си ли забелязал тези мънички, синкави тераси, от които планините са заприличали на полите на древните минойки? На кимврите им трябва само да се изкатерят до височината им, да минат от тераска на тераска и след три дни ще са вече откъм гърба ни. А тогава, Марк Емилий, ще сме застанали като между чук и наковалня. С едно мръдване и ще ни размажат като хлебарки.

Младият Скавър пребледня като мъртвец и Сула и Петрей инстинктивно се надигнаха, за да го хванат, ако тръгне да пада в реката — цопнеше ли човек във водите й, спасение нямаше.

— Нашият пълководец измисли крайно лош план — искаше сякаш да стресне младежа Сула. — По-добре щеше да е, ако изчакахме кимврите някъде между Верона и езерото Бенак, където бихме имали хиляди възможности да им подготвим клопка и достатъчно терен да бягаме, ако трябва.

— Защо тогава някой не го каже на Квинт Лутаций? — беше си глътнал езика от страх Скавър.

— Защото и той е една дебела глава, та се не знае — махна с ръка Сула. — Не ще да чуе и дума, ако не се връзва с глупостите, които изпълват главата му. Ако на негово място беше Гай Марий, той винаги щеше да изслуша помощниците си. Но пък и на Гай Марий никой не би тръгнал да дава съвети! Не, Марк Емилий, нашият началник Квинт Лутаций Катул мисли, че е по-добре да се бием като при Термопилите. А ако си спомняш уроците по история, трябва да знаеш, че една-едничка заобиколна пътека беше достатъчна Леонид и другарите му да погинат.

На младия Скавър сякаш топка му заседна в гърлото.

— Извинете ме! — едва успя да изрече той и хукна към палатката си.

Сула и Петрей го проследиха с поглед как се държи за гърлото и се мъчи да не повърне.

— Това не е армия, ами жалка картинка! — не се стърпя да сподели Петрей.

— На армията нищо й няма — поправи го Сула. — Пълководците са жалка картинка.

— С изключение на теб, Луций Корнелий.

— Точно така.

— Замисляш нещо, нали? — подпита го Петрей.

— Вярно е — призна си Сула и се усмихна, оголвайки белите си зъби.

— А позволено ли ми е да попитам какво?

— Мисля, че ти е позволено, Гней Петрей. Само че ще ти отговоря привечер, при падането на здрача, става ли? На плаца на вашия самнитски легион — предложи Сула. — И аз, и ти сега ще тръгнем из легионите да каним всички примус пилуси и центуриони — началници на кохорти в армията да се явят по същото време на същото място. — Сула веднага направи някаква сметка наум. — Това прави около седемдесет души. Седемдесетте, от които всичко зависи. А сега на работа, Гней Петрей! Заемаш се с трите легиона от тази страна на лагера, а аз яхвам вярното си муле и отивам да агитирам в другите три.

В същия ден кимврите вече бяха стигнали на един хвърлей разстояние от Катуловия лагер. Мъжете бяха изпреварили с километри бавния обоз и като вълна заливаха цялата долина, за да се спрат чак при вида на римските палисади. Огромното море от коне и хора се задвижи на едно място като във водовъртеж, докато римските съгледвачи, а и любопитните се престрашаваха да излязат нагоре покрай реката и иззад някое естествено прикритие да се уверят с очите си, че приказките за безбройните великани от север не са измислица.

Събранието, което Сула свикваше на плаца на самнитския легион, си свърши работата за няколко минути. Щом решението беше взето, всичките седемдесет души последваха Сула през моста към селцето от другата страна, където Катул Цезар беше разположил главната си квартира в дома на местния управител. Главнокомандващият също беше свикал щаба си на заседание, за да се обсъди пристигането на кимврите. Консулът тъкмо недоволстваше от отсъствието на заместника си Сула, когато той се вмъкна в изпълнената с офицери стая.

— Бих се радвал, ако проявяваше по-голям вкус към точността, Луций Корнелий — посрещна го хладно Катул Цезар. — Ако обичаш, седни някъде, защото трябва да обсъдим утрешната си атака.

— Съжалявам, но няма време за сядане — възрази му Сула, който не носеше броня, но си беше сложил кожената пола с птеригите и си беше увесил на колана меча и камата.

— Ако наистина смяташ, че имаш по-важна работа от утрешната битка, тогава никой не ти пречи да си я свършиш другаде! — целият се изчерви от възмущение консулът.

— О, не, никъде няма да ходя — усмихна се Сула. — Важната работа, която трябва да свърша, ме чака точно тук в тази стая, а най-важното нещо, което ти трябва да знаеш, Квинт Лутаций, е, че утре няма да има никаква битка.

Катул Цезар скочи на крака.

— Никаква, битка? Защо?

— Защото в армията си имаш бунт, а аз съм неговият подстрекател — извади меча от ножницата си Сула. — Центуриони, влизайте! — извика той през вратата. — Ще ни стане тесничко, но какво да се прави.

Никой от офицерите в стаята не каза нищо при този неочакван развой на събитията: Катул Цезар, защото беше изгубил ума и дума от гняв и недоумение, останалите — или защото почувстваха неочаквано облекчение от това разрешение на въпроса — в щаба нямаше нито един човек, с изключение на главнокомандващия, на когото да не му се искаше битката да се отложи за друг ден, — или защото не можеха още да разберат какво става. Един след друг през вратата се изнизаха седемдесет центуриони, които застанаха плътно до стената, оставяйки три крачки да ги делят от главния щаб, който също беше станал от столовете и се беше прилепил о отсрещната стена.

— Ще те хвърлят от Тарпейската скала за това, да знаеш! — закани се Катул Цезар.

— Ако трябва, и това ще стане — прибра невъзмутимо меча си Сула. — Но тези неща стават само когато войниците или офицерите въстанат без никакво оправдание, Квинт Лутаций. А да те питам теб: трябва ли войникът да се подчинява на своя началник дори когато е сигурен, че го пращат на сигурна смърт? Истинският патриотизъм означава ли да си пъхаш главата в торбата само защото пълководецът ти не се е научил на елементарни тактически постановки?

Беше ясно, че Катул Цезар просто не знае какво да отговори, пък и подобна обида, хвърлена в лицето му, си имаше своите основания. От друга страна, той държеше твърде много на собственото си достойнство, за да тръгне да се оправдава пред свой подчинен или да дава заповеди, които е ясно, че никой няма да изпълни. Затова най-накрая заяви:

— Това е недопустимо, Луций Корнелий!

Сула кимна в знак на съгласие.

— Наистина е недопустимо. Самият факт, че сме сега тук, в Тридентум, е недопустим. Утре кимврите ще намерят стотици пътеки и пътечки през склоновете на планината — пътеки, прокарани от хора и добитък, от вълци и овце. Няма да е само една Анопея, а стотици като нея! Ти не си спартанец, Квинт Лутаций, ти си римлянин! Затова се изненадвам, че мечтаеш за едни нови Термопили, сякаш си гръцки цар, а не римски консул. Нима не си чул как три века по-късно Катон Цензор подучил римляните да минат по същата пътека Анопея, за да излязат в гръб на сирийския цар Антиох? Или учителят ти мисли, че Катон Цензор е просто един плебей, за когото няма какво толкова да се говори? Именно Катон Цензор е пълководецът, който е знаел как да се сражава при Термопилите, а не Леонид и неговата царска гвардия, които са предпочели да измрат до последния човек! Спартанците са се жертвали само за да забавят персите и гръцката флота да се събере при Артемизиум. Само че планът им не успял, Квинт Лутаций, не успял! Гръцката флота била разгромена, а Леонид и войниците му загинали напразно. Повлия ли с нещо битката при Термопилите на хода на персийската война? Разбира се, че не! Когато гърците побеждават при Саламин, никой не е трябвало да завзема или защищава Термопилите. Признай си честно, мислиш ли, че ние трябва сега да имитираме Леонид с неговото героично самоубийство, вместо да се опитаме да бъдем като Темистокъл, блестящия стратег?

— Бъркаш ситуацията — отвърна му сухо Катул Цезар.

Заради мошеничествата на този червенокос Одисей насреща му той щеше да изгуби и достойнството, и гордостта си. Защото истината бе, че Квинт Лутаций мислеше повече как да запази своите дигнитас и аукторитас непокътнати, отколкото как да спре кимврите или да запази живота на войниците си.

— Не, Квинт Лутаций, ти бъркаш ситуацията — поправи го Сула. — А сега твоята армия става моя по правото на бунта. Когато Гай Марий ме прати тук — той нарочно натърти на името, за да знаят всички с кого всъщност си имат работа, — имах една-единствена заповед — да направя всичко по силите си армията на Квинт Лутаций да оцелее до момента, когато Гай Марий ще може лично да заеме командването й — а той не би могъл да го стори, преди да е разгромил тевтоните. Гай Марий е върховният римски главнокомандващ, Квинт Лутаций, и в ето този миг аз изпълнявам неговите заповеди. Когато неговите заповеди влязат в противоречие с твоите, Квинт Лутаций, и занапред ще изпълнявам неговите. Ако позволя твоите налудничави планове да влязат в действие, ще трябва в най-добрия случай да броя римските трупове край Тридентум. Но просто край Тридентум няма да се сражаваме никога. Още тази нощ армията ни ще се оттегли. Всички легиони — заедно. За да имаме възможност да дадем на германите сражение друг път, на друго място — тогава, когато имаме повече шансове за победа.

— Вече се зарекох, че няма да оставя германски крак да стъпи на италийска земя — упорстваше Катул Цезар. — Никой не трябва да ме обвини в клетвопрестъпничество.

— Вече решенията не ги взимаш ти, Квинт Лутаций, така че не може и дума да става за клетвопрестъпничество — успокои го Сула.

Квинт Лутаций Катул си оставаше сенатор от старата гвардия и отказваше да сложи на ръката си златен пръстен, както правеха това новопостъпилите в Сената; вместо това той носеше античния железен пръстен, останал от някой сенатор векове по-рано. Затова сега, когато вдигна ръка в заповеднически жест, на пръста му не заблестя злато. В този момент мъжете, дотогава замръзнали по местата си, се размърдаха и не един и двама неволно въздъхнаха.

— Напуснете всички — нареди Катул Цезар. — Чакайте отвън. Искам да поговоря насаме с Луций Корнелий.

Центурионите се обърнаха към вратата и пак един по един се изнизаха, този път навън. Последваха ги военните трибуни, личният щаб на командващия и висшите легати. Катул Цезар се върна на мястото си и тежко се отпусна върху стола си.

Той добре съзнаваше, че са го хванали натясно. Само гордостта му го беше довела толкова нагоре по течението на Атезис. При това гордост, която имаше малко общо с Рим и с римския войник; всичко се дължеше само на онази необмислена клетва, която консулът беше дал навремето, че германски крак нямало да стъпи на италийска земя. Квинт Лутаций беше твърде голям себелюбец, за да се отрече от дадената дума, дори ако за нея трябваше да заплатят няколко легиона и дори цял Рим. Колкото по-нагоре по реката бяха се изкачвали войниците му, толкова по-ясно усещаше той каква непростима грешка е допуснал. И все пак личната му гордост не му позволяваше да си го признае. Колкото по-високо се изкачваше Катул Цезар в Алпите, толкова повече сърцето му се смъкваше към петите. Затова когато пристигнаха в Тридентум, на него му хрумна красивото сравнение с Термопилите — макар че ако трябваше да разсъждава като географ, подобна прилика почти не се виждаше. Злополучният пълководец реши, че ако не друго, гибелта на това място щеше да си струва за всички в легионите му. Оттам щеше да бъде защитена и личната му чест. Пък и както името на Термопилите ехтеше през годините, така и това на Тридентум щеше да се споменава с упование и надежда. Отново малцината смелчаци щяха да се сблъскат с безбройните пълчища на враговете. „Странниче, обади на римляните, че тук лежим, послушни на техните заповеди!“ Щяха да издигнат величествен монумент, щяха да идват поклонници от цяла Италия, за подвига на легионите щяха да се пишат епически песни.

Когато кимврите се появиха от горния край на долината, Катул Цезар най-после започна да отрезнява. Сега Сула съвсем го върна на земята. Защото, разбира се, и Катул имаше очи, а в главата имаше достатъчно мозък, нищо че облакът на суетата и чувството за достойнство често пречеха на способността му да разсъждава; очите нямаше как да не видят терасите, които като стъпала на гигантска стълба прорязваха склоновете около долината. За кратко време кимврите също щяха да ги открият и да обградят римляните. Тридентум не се намираше в дефиле, затиснато от двете страни от отвесни скали. Не, ставаше дума за най-обикновена планинска долина, където ливадите се издигаха прекалено стръмно, за да могат легионите да се разгънат, още по-малко да изпълняват каквито и да е маньоври.

Това, което глождеше Катул Цезар, беше как да разреши дилемата, пред която сам се беше поставил, без да накърни достойнството си. Когато Сула нахълта в главната квартира начело на центурионите, консулът едва не плесна с ръце от радост: бунтът едновременно щеше да спаси армията му и честта му; при това, дори ако по-нататък го застигнеше поражение, Катул Цезар щеше да си измие ръцете и пред Сената, и пред народа, прехвърляйки цялата вина върху Сула и разбунтувалите се центуриони. Но само след миг-два консулът разбра, че и това не е изход за него. Бунтът във войската е най-сериозна форма на държавна измяна, но когато в една армия всички офицери до последния (един бърз поглед из стаята, където допреди малко щабът му спокойно беше заседавал, го беше убедил, че никой от приближените му дори вътрешно не се възпротивява на идеята за бунт) се обявят срещу началника си, и за детето ще стане ясно, че не става дума просто за предателство… Квинт Лутаций Катул щеше да излезе най-некадърният пълководец в римската история, който дори не е успял да излъже войниците си, че го бива за нещо. Ако не беше катастрофата при Араузио, ако Цепион и Малий Максим не бяха компрометирали веднъж завинаги фигурата на римския консул пред народа, дори пред определени фракции в Сената, тогава нещата биха стояли различно. Но за Катул Цезар беше ясно, че ако за в бъдеще тръгне да разправя как Сула бил взел властта в армията му с открит бунт, то именно той, консулът, щеше да се компрометира в очите на народа, и нищо чудно него да го изправят пред Сатурниновия съд да отговаря на обвинения в държавна измяна.

Затова Квинт Лутаций трябваше да преглътне унижението си и докато е време, да поиска мир.

— Нека не чувам повече думата „бунт“, Луций Корнелий — рече той. — Нямаше нужда от това представление. Достатъчно би било да ме потърсиш да поговорим насаме. Ако беше благоволил да го направиш, нещата щяха да се решат и без да се излагаме пред армията.

— Не мисля така, Квинт Лутаций — отвърна Сула. — Ако бях дошъл да поговорим насаме, просто щеше да ме пратиш да си гледам работата. Демонстрацията на сила беше неизбежна.

Катул сви устни. Не можеше да се отрече, че е красив мъж, потомък на други красиви мъже, рус и синеок. Сега той навири дългия си римски нос и изгледа с нужната надменност легата си.

— Знаеш ли, мисля, че твърде дълго си служил при Гай Марий. Подобно поведение не подхожда никак на един патриций.

Сула нервно плесна с ръка по кожената си пола и металните топчета на ресните й се полюшнаха.

— В името на боговете, Квинт Лутаций, нека поне за миг забравим това кой от коя фамилия произхожда и останалите глупости! Омръзнало ми е да ме гледат като нещо изключително! И преди да си започнал да говориш лоши неща за общия ни началник, нека ти заявя, че щом става дума за водене и печелене на войни, в сравнение с нас, патрициите, Гай Марий е като Александрийския фар в сравнение с ей тази свещичка на масата. Нито ти, нито аз сме се родили, за да водим войски в сражение! Това, с което все пак те превъзхождам, е, че достатъчно дълго съм се учил в светлината на Александрийския фар, така че виждам по-ясно от теб!

— Този човек е твърде надценяван! — процеди през зъби Катул Цезар.

— Да имаш да взимаш! Колкото и да ти е неприятно да го признаеш, Квинт Лутаций, Гай Марий в момента е Първият сред римляните! Човекът от Арпинум ви победи всички заедно, при това с една ръка.

— Учудвам се, че точно човек като теб може да стане фанатичен поддръжник на Гай Марий… Но ти обещавам, Луций Корнелий, когато му дойде времето, няма да забравя тези ти думи.

— Не се и съмнявам — отвърна му мрачно Сула.

— Искрено те съветвам да промениш политическите си пристрастия, преди да е станало твърде късно. Ако не го направиш, никога няма да станеш сам консул, дори претор.

— О, не ми се слушат голи заплахи! — махна с ръка Сула. — Кого се опитваш да баламосваш? Аз мога и с потекло да се похваля, така че рано или късно ще ми дойде и на мен времето, пък да ви видя тогава как всички ще ми се подмазвате! — изгледа той надменно Катул Цезар. — Един ден, така да знаеш, и аз ще се нарека Пръв сред римляните! Ще бъда най-високото дърво в гората, както е в момента Гай Марий. А високите дървета никой не ги сече, те умират чак когато сами прогният отвътре.

Катул не отговори нищо и Сула използва настъпилото мълчание, за да се отпусне на един от съседните столове и да си налее вино.

— А сега да се върнем на нашия бунт, Квинт Лутаций. Да не си въобразяваш, че нещо може да ме спре да го докарам, ако трябва, до най-печален завършек за някой тук присъстващ?

— Признавам, че изобщо не те знам що за човек си, Луций Корнелий. Но за последните няколко месеца се убедих, че набележиш ли си цел, нищо не може да те спре да я постигнеш. — Катул се загледа в железния си сенаторски пръстен, сякаш искаше да почерпи вдъхновение от него. — Както вече ти казах, не искам да чувам повече да се говори за какъвто и да било бунт — рече той и тежко преглътна. — Няма да се противопоставям на решението на армията да отстъпим. Но при едно условие: никъде и по никакъв повод да не се споменава думата „бунт“.

— От името на цялата армия имаш съгласието ми — увери го Сула.

— Бих искал ти лично да дадеш заповедта за отстъпление. След това… Предполагам, че вече си подготвил бъдещата стратегия?

— Абсолютно е наложително ти лично да дадеш заповед за отстъпление, Квинт Лутаций. Включително и на офицерите, които сега ни чакат да се покажем — държеше Сула. — Стратегията е съвсем проста. На сутринта цялата армия си обира крушите и тръгва надолу по реката, колкото им държат краката на войниците. Преди да се е здрачило, вече трябва да сме прехвърлили моста и да сме оставили Тридентум далеч назад. Най-близо до моста е самнитският легион, така че той ще прикрива останалите и ще се изтегли последен. Още сега искам да ми бъдат предадени на разположение всички инженери, за да се заемем с моста. Щом и последният самнитски войник се прехвърли отсам реката, мостът трябва да бъде разрушен. Жалко само, че основите му са каменни и че нямаме време да ги сринем и тях. Германите ще могат сравнително лесно да сменят дървената част с нова и да се прехвърлят на свой ред отсам реката. Все пак те не са свикнали да строят мостове, така че дори да успеят, можем да се надяваме, че докато пълчищата им пресекат реката, мостът ще се е срутил още на няколко пъти. Иначе Бойорикс няма друг изход, ако иска да ни гони на юг. Затова смятам, че реката ще го забави достатъчно, за да се измъкнем невредими.

Катул Цезар стана от стола си.

— Тогава най-добре веднага да прекратим този фарс и да се залавяме за работа.

Той излезе от стаята и застана спокоен срещу разбунтувалите се офицери. Нищо в поведението му не издаваше какви страсти бушуват в душата му. Вече му се предоставяше възможност сам да защити накърнените си дигнитас и аукторитас.

— Понеже смятам, че е невъзможно да удържим сегашните си позиции, заповядвам веднага да преминем към отстъпление — изрече той заповедта с ясен и отчетлив глас. — Дал съм инструкции на Луций Корнелий как точно трябва да протече нашето оттегляне, така че отсега нататък ще слушате неговите нареждания. И все пак бих искал на всеки да бъде ясно, че тази вечер думата „бунт“ изобщо не е била споменавана. Разбрано?

Офицерите промърмориха нещо в знак на съгласие, доволни, че в бъдеще никой няма да ги обвинява в „бунт“.

Катул Цезар се върна и освободи офицерите.

Докато групата се разпръсваше, Гней Петрей се примъкна до Сула и двамата заедно се насочиха към моста.

— Да ти кажа честно, Луций Корнелий, всичко мина много добре. Не предполагах, че Квинт Лутаций ще излезе с такава чест от положението. Кълна се, че малцина са като него.

— О, като се изключат аристократичните му маниери, той е умен човек — съгласи се Сула. — И е прав, когато казва, че никой не трябва да споменава, за какъвто и да е бунт.

— Е, аз поне ще мълча до гроб! — увери го Петрей.

Цареше пълен мрак, затова по моста стояха запалени факли, така че човек да не се прекатури по невнимание в реката. Като стъпи на другия бряг, Сула изтича пред изпреварилите го центуриони и трибуни и се обърна на висок глас към всички.

— Още при зазоряване всички войници да са готови за изтегляне! — заповяда той. — Един час преди изгрев-слънце да се явят лично при мен всички инженери и центуриони да ми докладват. А сега военните трибуни да ме придружат.

— Радвам се, че поне него имаме! — сподели Гней Петрей с един от центурионите в легиона си.

— И аз се радвам, но виж, за онзи там ще има дълбоко да съжаляваме — посочи центурионът забързания силует на Марк Емилий Скавър Младши, който заедно с другите трибуни се опитваше да догони Сула.

Петрей измърмори:

— Съгласен съм, че с човек като него имаме от какво да се тревожим. Но утре аз лично няма да го изпускам от очи. Ние може и да не се „бунтуваме“, но никой самнит не е длъжен да умира заради някакъв си слабохарактерен римски идиот, независимо чие синче е.

Призори легионите започнаха да се изтеглят. Понеже отстъпваха добре обучени римски войски, маньоврите се изпълняваха при абсолютно мълчание и без никаква суматоха. Най-напред по моста мина легионът, установил се най-нагоре по реката, след него идваше ред на съседния и така като килим, който вият на руло, римската армия се изнизваше легион по легион от южната страна на реката. За щастие обозът заедно с добитъка — без конете, дадени на разположение на висшите офицери, — през цялото време бе държан на юг от селото, следователно не трябваше да минава и той тепърва по моста. Щом стана достатъчно светло легионите да потеглят, Сула нареди обозът да тръгва надолу по пътя. По план първите три легиона трябваше да минат пред него, а останалите три да вървят плътно отзад по целия път до Верона. Ако тръгнеше навреме от Тридентум, обозът щеше да се е отдалечил достатъчно от реката, за да не могат кимврите от другия бряг да видят вдигания от колите прах.

Както се оказа, кимврите въобще се бяха отказали да щурмуват римските позиции, ами се бяха хвърлили да търсят обиколни пътеки. Едва час след изгрев-слънце варварите си дадоха сметка, че римляните отстъпват. Настъпи такова голямо объркване, че Бойорикс лично трябваше да слезе при най-предните отряди, за да внесе някакво подобие на ред сред войските си. Междувременно римската колона не си губеше времето и се измъкваше под носа им. Когато кимврите най-сетне се приготвиха за атака, първият легион вече се беше прехвърли наполовина през реката.

Още по тъмно инженерите се бяха скупчили около моста да мислят как да го съборят най-лесно.

— Повтаря се старата история! — оплакваше се главният инженер на Сула, който беше дошъл да види каква е работата. — Всеки път, когато ни трябва да съборим с възможно най-малко усилия един мост, той се оказва строен от римляни и отказва да помръдне.

— Няма ли да се справите? — уплаши се Сула.

— Надявам се да успеем, легате! Макар че в цялата конструкция няма да откриеш и едно гвоздейче, което да посегнеш и да извадиш — всичко е пъхнато в гнезда и е стегнато здраво. Все пак строили сме го да стои на едно място, не да пада в реката… Трябва ни огромна теглителна сила, за да повдигнем отсрещния край по-бързо. Не виждам откъде ще я вземем. Не, това просто няма да стане. Страхувам се, че ще трябва да прибегнем до по-трудния начин, а това означава последните преминаващи здравата да се клатушкат по гредите.

Сула се навъси разтревожен.

— Какъв е този труден начин?

— Да срежем носещите греди.

— Не, забрави това, човече! Ще ти осигуря сто вола да ти помагат, но няма да режеш нищо. Ще стигнат ли?

— Трябва да стигнат — отвърна главният инженер и се премести, за да погледне моста от друг ъгъл.

Кимврийската конница запрепуска надолу по брега на реката, надаваща смразяващи крясъци. Изоставените от защитниците ровове и палисади на петте римски лагера по пътя им бяха нищожна преграда пред всичко помитащия им устрем. Римляните така и не бяха намерили време да укрепят по-здраво лагерите си. Докато кимврите стигнат долния край на първоначалните римски позиции, от тяхната страна на реката беше останал само самнитският легион. Войниците тъкмо излизаха с маршова стъпка през главния вход на лагера, когато кимврите ги връхлетяха отгоре, откъсвайки ги от спасителния мост. Самнитите веднага се прегрупираха в боен ред и с насочени напред копия зачакаха неприятелската атака.

Сула стоеше безпомощен наблюдател на другия бряг на реката и чакаше заради инерцията първите редици на вражата конница да отминат легиона. През цялото време тъпчеше нервно на едно място и се чудеше какво ли ще измисли началникът. Сега се сещаше, че военен трибун в самнитския легион е младият Скавър, и започваше да си скубе косите, задето не го беше отстранил навреме от командването и лично не беше поел тази най-застрашена от нападение част. Тъй или иначе вече беше твърде късно да се връща от другата страна на реката, пък и нямаше достатъчно хора със себе си. Освен това за него беше по-важно останалите пет легиона заедно с обоза да се измъкнат, ако може, невредими, а той нямаше особено доверие в способностите на Катул Цезар. И последната причина, заради която стоеше бездеен, беше, че вниманието на кимврите не трябваше да се насочва към моста. Обърнеха ли поглед по посока на Сула, варварите щяха да видят как пет римски легиона и голям обоз се тътрят на юг по пътя и плачат някой да ги преследва. Ако положението със самнитите станеше отчайващо, той беше готов да събори моста, без да ги изчака. Разбира се, това би означавало сигурна гибел за целия легион.

— Атакувай, Марк Емилий, удряй на север! — мърмореше си под носа Сула. — Отблъсни ги, докато не са се окопитили, и бягай към моста!

Заради големия си устрем предните редици на кимврийците бяха подминали отдалеч самнитския лагер, вече се извръщаха на другата страна. Онези, които яздеха зад тях, се бяха спрели, за да оставят достатъчно място на другарите си да се обърнат и така от две страни едновременно да ударят по неприятеля. За такава огромна маса дори и дървените стени на самнитския лагер не биха могли да ги спрат: конете щяха да прегазят всичко живо, а дори да останеха живи римляни, пешаците щяха да им видят сметката и на тях. Като огромно гребло конниците щяха да изтласкат остатъците от обградения легион право към напиращата от север варварска пехота.

Единственият шанс за самнитите беше да се възползват от получилата се пролука в редиците на враговете им, да се втурнат да я запълнят, откъсвайки по този начин предните отряди от задните, да се нахвърлят върху конете на нападателите с копията си и докато едните от тях бранят тила на останалите, те да хукнат, колкото им крака държат, към моста. Но къде беше младият Скавър? Какво чакаше? Още няколко мига и всичко беше изгубено!

В следващия момент обаче тристате войници, които чакаха редом със Сула, нададоха радостни възгласи, защото самнитите наистина се втурваха в отчаяна атака. Сула напразно се взираше в редиците им да види някъде човек на кон — атаката се водеше от пешак, от Гней Петрей, самнитът-центурион, примус пилус на легиона.

В един глас с войниците си зарева от радост и Сула, който чак заподскача от вълнение. Онези от самнитите, които стояха в средата на строя и бяха прикривани от другарите си, се докопваха до моста и с подскок се озоваваха на южния бряг на реката. Но вместо да се спасяват един по един, те се бяха скупчили в гъсто ядро, което да попречи на кимврите да се врежат в редиците им. В това време останалите да прикриват самнити замерваха с гора от копия настъпващата варварска конница, стотици коне биваха поваляни на земята, много от ездачите им отчаяно се опитваха да се измъкнат изпод повалените си животни, докато върху главите им минаваха другарите им. Със завидна точност самнитите удряха конете в хълбоците, в гърдите, във вратовете, в задниците; и от едната, от другата страна се валяха стотици конски и човешки трупове, докато най-накрая камарата дотолкова нарасна, че настъпващите отзад нямаше как да я прескочат. Оставайки последен, Гней Петрей на свой ред се добра до моста, без да бъде преследван кажи-речи от никого.

Много преди самнитите да се изплъзнат под носа на германите, Сула беше дал заповед впрегнатите в гредите на моста петдесет чифта волове да започнат да теглят. Ако оставеха това за последния момент, нямаше да им стигне напънът да вдигнат здраво вклинените в гнездата си греди и варварите току-виж последвали бегълците от другата страна на реката. Двойка по двойка, воловете издуха жили и задърпаха напред, докато въжетата не се опънаха като струни. Понеже мостът беше строен наистина от римляни, той продължи да упорства дори по-дълго, отколкото беше предполагал главният инженер, по природа краен песимист. И все пак една от гредите най-сетне поддаде и само за миг се озова на метър-два над останалите. Разнесоха се скърцания и трясъци, докато най-накрая Тридентинският мост се огъна окончателно под напора на воловете и се срути с грохот във водите на Атезис, които понесоха гредите надолу като сламки, попаднали в градинския фонтан.

Гней Петрей беше ранен в гърба, но за щастие леко. Сула завари хирурзите на легиона да се мъчат да му свалят металната ризница, докато той с ръце бършеше потта, калта и конските фъшкии от лицето си. Това не му пречеше да е наясно със ситуацията наоколо.

— Да не сте му пипнали раната, преди да сте го измили, ментули такива! — изсъска Сула на лекарите. — Първо измийте всичкия тор от тялото му! Нали няма да умреш от загуба на кръв, Гней Петрей?

— О, не и аз! — гордо се усмихна центурионът. — Побъркахме ги, а, Луций Корнелий? Преминахме като на парад през цялата им армия и почти не изгубихме хора!

Сула клекна до него и наведе глава, така че никой друг да не чува какво си говорят.

— Какво стана с младия Скавър?

На Петрей като че ли му мина веселото настроение.

— Ами точно когато имахме най-много нужда от него, той пълнеше гащите, а пък когато най-накрая взех да му обяснявам какво да правим, направо припадна върху мен. Ей така, от нищо. Иначе го спасихме, бедното момче; намериха се войници да го пренесат отсам реката. Жалка история, но какво да правиш? Какъв смелчага беше баща му, а този… Да беше станал библиотекар.

— Не мога да ти изразя радостта си, че разчитам на човек като теб — похвали го Сула. — Ти си наистина достоен да бъдеш примус пилус. А аз просто не помислих за Скавър! В момента, в който се сетих кой ви е началник, ми идеше да се ударя, че не съм застанал лично на мястото му.

— Голяма работа, Луций Корнелий, нали все пак се измъкнахме? Така поне момчето ще си знае за какво не го бива.

Хирурзите се върнаха с кофи с вода и с гъби, за да промият раните на ранените. Сула стана, за да ги остави да си вършат работа, но протегна ръка за сбогуване на Гней Петрей. Самнитът я пое в своята и с едно ръкостискане двамата мъже се разбраха по-добре, отколкото с хиляда думи.

— Заслужаваш венец от трева — рече Сула.

— Недей така! — Петрей изглеждаше смутен.

— Напротив. Ти спаси цял легион от сигурна смърт, Гней Петрей, а когато един-единствен човек спаси цял легион от сигурна смърт, той получава венец от трева. Лично ще се погрижа за това.

Дали тъкмо този венец от трева не беше видяла в бъдещето Юлила преди години? Подобни мисли вълнуваха Сула, докато слизаше надолу по склона, за да намери каруца за Гней Петрей, героя от Тридентум. Бедната Юлила… През целия си живот не бе успяла да направи нещо, както трябва, сигурно затова Фортуна я е избрала за своя посредница. Това беше тя Юлила — единствената Юлия, на която й беше отказан дарът да направи мъжа си щастлив. Но след миг Сула вече се занимаваше с по-злободневни теми. Нима той, Луций Корнелий Сула, ще страда от угризения за участта на Юлила? Нейната съдба нямаше нищо общо с неговата; всичко, което й се беше случило, си го беше докарала сама.

Преди още Бойорикс да е превел последната си волска кола през на няколко пъти построявания от войниците му мост над Атезис и да е поел надолу по брега на реката към тучната долина на Пад, Катул Цезар вече се беше прибрал с армията си в лагера край Верона. Първоначално консулът бе настоявал легионите да спрат при езерото Бенак, където да дадат сражение на кимврите, но Сула, който вече се чувстваше непоклатим като същинския главнокомандващ на армията, не желаеше и да чуе. Вместо това по негово желание Катул Цезар прати послание до всички градове и села от Аквилея на изток до Комум и Медиоланум на запад, че всички римски граждани, латини или гали, които не желаят да сътрудничат на германите, трябва възможно най-скоро да напуснат пределите на Транспаданска Галия. Бегълците трябвало да минат от южната страна на Пад и да оставят цялата област на север от реката в ръцете на кимврите.

— Ще бъдат като прасета, пуснати да пасат жълъди — предполагаше Сула, който за времето, прекарано сред германите, мислеше, че добре ги е опознал. — Когато усетят притегателната сила на пасищата на юг от езерото Бенак и открият, че никой и никъде не ги посреща на нож, дори Бойорикс повече не би могъл да ги държи на едно място. Ще се пръснат в сто посоки, така да знаеш.

— И в това време ще грабят, плячкосват и опожаряват — допълни го Катул Цезар.

— Може и така да е, но затова пък за известно време съвсем ще забравят крайната цел на похода си, а именно Италия. Хайде, Квинт Лутаций, не бъди толкова черноглед! В крайна сметка на север от Пад живеят предимно гали, а германите няма и да помислят да продължат на юг, преди да са омели и последната кокошка. Пък и нашите хора отдавна ще са си заминали, взимайки със себе си всичко по-ценно. Земята им ще остане непокътната. Когато дойде Гай Марий, ще си я отвоюваме обратно.

На Катул Цезар му се искаше да отвърне нещо на тази забележка, но си замълча; вече бе имал случай да разбере колко хаплив е езикът на Сула. Нещо повече, беше се уверил колко безкомпромисен може да бъде той и в действията си. Нищо че бяха баджанаци с Гай Марий, той още не можеше да разбере как така са се хванали заедно. Всъщност те вече и не бяха роднини. Дали Сула не се беше отървал умишлено от своята Юлия? Катул Цезар дълго време размишляваше върху въпроса, защото добре си спомняше слуховете, които се носеха между двамата му братовчеди Юлий Цезарите за Сула по времето, когато той тепърва се показваше на сцената и се женеше за сестра им Юлия-Юлила. Тогава усилено се разправяше, че Сула е събрал пари, като е убил майка си, мащеха си, любовницата си и племенника си. Или не беше съвсем така? Както и да е, в деня, в който се върнеше в Рим, Катул Цезар щеше да направи своите собствени разследвания доколко са оправдани подобни слухове. Не че си правеше сметки да компрометира съперника си; просто така щеше да разполага със скрит коз за бъдещето, когато Луций Корнелий щеше да се кандидатира на свой ред за претор. Виж, ако го изберяха за едил, Катул по-скоро би се радвал — така набързо щеше да му изтънее кесийката… Но претор? Това трябваше да си го заслужи.

Когато легионите се прибраха в лагера при Верона, Катул Цезар си каза, че първата му работа трябва да е да изпрати в Рим вестта за катастрофата при Атезис; ако не побързаше, Сула най-вероятно щеше да пише от своя страна на Гай Марий, който щеше да разпространи своята версия за случилото се. Когато и двамата консули са на война, традицията изискваше официалните бюлетини да се пращат на Принцепс Сенатус, затова и сега вторият консул адресира писмото си до Марк Емилий Скавър, като не пропусна да му прати и друго, вече лично, в което описваше с подробности какво всъщност се е случило и защо. След като грижливо запечата и официалното, и личното писмо до Принцепс Сенатус, той ги връчи на неговия син с нареждането да ги занесе възможно най-бързо в Рим.

— Това е най-добрият ездач, с когото разполагаме — нагло заяви Катул Цезар в очите на Сула.

Легатът му го изгледа със същия ироничен и презрителен поглед, с който беше разговарял с него по време на бунта.

— Знаеш ли, Квинт Лутаций, притежаваш коравосърдечие, на което се съмнявам, че е способен друг човек.

— Да не би да смяташ да отхвърлиш заповедта ми? — изсумтя Катул. — Знаеш, че си спечелил това право.

Но Сула вдигна рамене и се обърна на другата страна.

— Прави каквото щеш, Квинт Лутаций, все пак продължаваш да бъдеш пълководецът на тази армия.

И Катул Цезар направи тъкмо каквото искаше, пращайки младия Марк Емилий до Рим, за да занесе вестта за собствения му позор.

— Давам тази заповед точно на теб, Марк Емилий, защото не ми идва наум по-жестоко наказание за страхливец като теб, страхливец, наследил името на една от най-знатните и известни със своята смелост фамилии в Рим, от това лично да съобщиш на баща си за едно римско поражение и за един семеен позор.

Гласът на консула звучеше премерен и наставнически.

Младият Скавър — блед като мъртвец, потънал от срам, отслабнал за тези две седмици до неузнаваемост, — слушаше всяка дума внимателно, но постоянно избягваше погледа на началника си. Когато обаче стана ясно каква е точно заповедта на Катул Цезар, младежът не можа да се сдържи и светлите му очи — по-светли и затова не чак толкова красиви, колкото зелените очи на баща му, — се обърнаха към консула, който го наблюдаваше със своето аристократическо високомерие.

— Моля те, Квинт Лутаций! — преплиташе език Скавър. — Умолявам те, прати някого друг! Нека се срещна с баща ми, когато му дойде времето!

— Времето вече е дошло, Марк Емилий, защото твоето време не може да бъде различно от това за всеки друг римлянин — отвърна му с леден глас Катул, без да прикрива с нищо заливащото го презрение. — Ще отидеш възможно най-бързо в Рим и ще предадеш на Принцепс Сенатус моя официален консулски рапорт. Може и да си страхливец, но все пак си един от най-добрите ездачи в армията ми, а с твоето име всеки би ти услужил с коне за смяна. Пък и няма от какво да се страхуваш! Германите са още далеч на север и няма кой да те нападне по пътя за Рим!

Младият Скавър беше като торба камъни, която само подхвърлят от един кон на друг първо по Аниевия път, после по Касиевия — най-късият маршрут, но затова пък доста неудобен. Главата на младежа подскачаше в ритъм с крачката на коня, зъбите му тракаха заедно с туптенията на сърцето му и това му помагаше да се успокои. Понякога дори започваше да си говори сам на глас:

— Ако имах поне мъничко смелост да извадя сърцето си, мислите ли, че нямаше да го сторя? — обръщаше се той към невидимите си слушатели. — Но какво да правя, татко, като съм се родил без капчица смелост? Откъде идва смелостта? Защо аз не съм си получил своя дял? Да можех да ти опиша болката, страха, ужаса, които изпитах, когато тези диваци — чудовища ни връхлетяха като фурии, надавайки смразяващите си крясъци? Не можех да помръдна! Не можех да контролирам дори червата си, какво остава за сърцето! То удряше все по-силно и по-силно, имах чувството, че се надува на топка в гърдите ми и всеки момент ще се пръсне. В един момент то като че ли наистина се пръсна и се строполих безжизнен на земята. Де да бяха умрял! Но вместо това се събудих жив и здрав, пак изпълнен със сковаващ ужас; червата ми отново не издържаха… Войниците, които ме бяха извели на безопасно място, клечаха над реката и се миеха от моите смрадливи лайна. И с какви очи ме гледаха! С какво презрение, с каква ненавист! О, татко, какво е това, смелостта? Къде е отишъл моят дял? Татко, изслушай ме, нека ти обясня! Как можеш да ме виниш за нещо, което винаги ми е липсвало? Татко, изслушай ме!

Но Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус не го изслуша. Когато синът му пристигна с пратката от Катул Цезар, баща му беше в Сената, а когато той се върна, синът се беше заключил сам в стаята си, оставяйки на иконома бележка за господаря му, че е донесъл писма от консула и че ще изчака в стаята си баща му да ги прочете и да го повика.

Скавър прочете първо официалния рапорт. Съдържанието му нямаше как да не го натъжи, но все пак благодареше на боговете, че легионите са се отървали без загуби. След това обаче взе писмото на Катул лично до него, прочитайки го високо на глас дума по дума, независимо колко болезнено отекваха те в душата му. Скавър се свиваше все повече и повече на стола си, накрая изглеждаше, сякаш се е смалил наполовина от нормалния си ръст, в очите му се събираха сълзи, които се разплискваха на големи влажни петна върху хартията. Скавър познаваше добре Катул Цезар; не се учудваше на удоволствието, с което му беше писал за всички унизителни събития, случили се в армията му, и все пак не можеше да не се радва, че се е появил такъв силен и безстрашен легат като Сула, който е успял навреме да спаси от унищожение скъпоценната армия.

Уви, Скавър се беше надявал, че когато синът му бъде поставен в истински опасно положение, когато животът му виси на косъм, той ще извади дълбоко скрита в душата си смелостта и дързостта, които баща му смяташе, че съществуват у всеки. Или поне у всеки, който носи името Емилий. Младежът беше единственият син на Скавър, единственото му дете изобщо. И ето, че родът му щеше да свърши с такъв срам, с такова позорно петно. Най-добре наистина да свърши, щом като и бъдещите поколения могат да бъдат замесени от същото тесто като сина му.

Скавър взе решение, на което малцина биха били способни. Нищо нямаше да се прикрива, да се замазва, да се оправдава. Катул Цезар можеше и да крие мисълта си зад красиви фрази и евфемизми, Скавър щеше да нарече нещата такива, каквито са. Синът му беше доказан страхливец, беше изоставил войниците си в миг на най-голяма опасност, при това по начин, който нямаше равен в позора — беше се насрал пред всички и беше припаднал. Не той беше повел войниците си към спасение, а те го бяха изнесли него от полесражението. Но за разлика от сина си Скавър беше достатъчно смел, за да приеме дори позора, който бяха лепнали на името му. Нека синът му разбере какво означава цял Рим да те презира!

Сълзите му изсъхнаха, лицето му възвърна спокойното си изражение и Скавър плесна с ръце, за да повика иконома си. Когато робът дойде, господарят се беше изправил на стола си и отдалеч излъчваше решимостта си да действа.

— Марк Емилий, синът ти държи изключително много да те види — съобщи му икономът, който започваше да се тревожи нещо лошо да не стане, защото момчето се държеше все по-странно.

— Повиках те именно за да занесеш посланието ми до Марк Емилий Скавър Младши — рече му сухо Скавър. — Нека знае, че го лишавам от всякакво наследство, но не и от името си. Синът ми е страхливец, жалък помияр, от когото се срамувам, но нека цял Рим знае, че все пак е син на баща си. Докато съм жив, повече няма да го погледна. Кажи му също, че вече не е желан в тази къща дори като просяк на вратата! Кажи му! Кажи му, че докато съм жив, няма да му позволя да се доближи повече до мен! Хайде, върви! Кажи му всичко!

Икономът чак се разтрепери от ужас при тези думи на господаря си и дори заплака за съдбата на бедния младеж, към когото беше много привързан и за когото той самият в продължение на двадесет години не бе намерил воля да заяви пред баща му, че е лишен от всякаква смелост, от всякаква вътрешна сила, на която да се опре.

— Благодаря ти — рече му младият Скавър, след като чу посланието на баща си. Затвори вратата на стаята си, но този път не я залости.

Няколко часа по-късно старият Скавър прати иконома да види дали синът му е благоволил да напусне къщата и робът намери младежа мъртъв на пода. Същият този меч, който толкова упорито отказваше да поразява враговете, сега се беше забил до дръжката си в корема на своя собственик.

Но Марк Емилий Скавър удържа на думата си и отказа да изпрати сина си дори до гроба му. А в Сената без никакви заобикалки с присъщото си красноречие и присъствие на духа той представи бедственото положение на Италийска Галия, включително и цялата грозна, лишена от всякакви премълчавания история за позора на сина си и неговото самоубийство. Нито веднъж Скавър не се пожали като баща, нито даде воля на мъката си.

Докато след заседанието на Сената чакаше на стълбите да излезе Метел Нумидик, той започна да се чуди дали боговете, които му бяха дали толкова смелост на него самия, не бяха опразнили до шушка фамилния долап — и това всичко не за друго, а защото за да седнеш да чакаш туткащия се Метел Нумидик, докато всички сенатори гледат бързо-бързо да те подминат, заболи поглед в земята или пък, напротив, гледайки те с неприкрито съжаление, се изискваше наистина завиден кураж.

— О, скъпи ми Марк! — разтапяше се от съчувствие Метел Нумидик, след като двамата бяха останали сами и нямаше кой да ги подслушва. — Скъпи ми Марк, какво мога да кажа аз?

— Ами ако е за сина ми, нищо — спря го Скавър и усети как леденият блок, заседнал на сърцето му, започва леко да се пропуква. Колко хубаво беше все пак да имаш приятели!

— Но ако говорим за германите, трябва отсега да мислим как да предотвратим масовата паника.

— О, няма защо да се тревожиш за Рим — успокои го Метел. — Както винаги и сега Рим ще оцелее. Ден-два може и да се паникьосаме, но на третия ще си гледаме делата, тъй както сме ги гледали и преди! Да си чувал някой да напусне дома си само защото районът е земетръсен или пък наблизо има действащ вулкан?

— Прав си, никой не би тръгнал да бяга заради това. Поне не докато някоя лавица от стената падне върху главата на любимата ти баба или сестричката ти се удави в нажежена лава — опита се да бъде духовит Скавър, доволен, че с човек като Метел поне може да разговаря нормално, дори да се шегува.

— Ще оцелеем, Марк, не се страхувай — повтори Метел и за да покаже, че той самият е не по-малко смел от приятеля си, добави като истински мъж: — Гай Марий все още чака неговите германите да се появят на хоризонта. Виж, ако и той изгуби битката, тогава наистина не ни остава друго, освен да бягаме. Защото ако и Гай Марий не спре тия зверове, никой друг не би могъл.

Скавър примигна от учудване, но реши, че подобен героичен жест от страна на Метел Нумидик не се нуждае от коментари; в следващия миг си каза, че колкото по-бързо забрави току-що изречената от приятеля си реплика, толкова по-добре. Метел Нумидик не можеше да е казал, че Гай Марий е най-добрият римски пълководец и че спасението на Рим е единствено в негови ръце.

— Квинт, има само едно нещо, свързано със сина ми, което трябва да ти кажа, за да приключим завинаги — рече Скавър.

— Кое е то?

— Ами племенницата ти Метел Далматика, нали си й настойник. Тази тъжна история е била и за двама ви крайно неприятна, защото ви е засягала лично. Все пак кажи на момичето, че е извадило късмет. Никоя Цецилия Метела не би била щастлива да се омъжи за страхливец.

В следващия миг осъзна, че върви сам, защото Метел Нумидик се е заковал на място като ударен от гръм.

— Квинт? Квинт? Нещо да не ти е лошо? — забърза обратно към приятеля си Скавър.

— Да ми е лошо ли? — върна се на земята Метел. — Богове, не, не само че нищо ми няма, ами току-що бях осенен от велика идея! О, да, мили ми Марк, велика идея!

— Каква?

— Защо ти не се ожениш за племенницата ми Далматика?

Скавър го зяпна.

— Аз?

— Точно така, ти! Помисли, отдавна си вдовец, а дори нямаш наследник, на когото да предадеш и името, и богатствата си. Това, Марк, би било истинска трагедия — опитваше се да го склони Метел Нумидик. — А момичето е хубавица! Хайде, Марк, време ти е да забравиш напълно миналото и да започнеш отначало! При това племенницата ми е много богата.

— Какво искаш, да стана като онзи проклет стар козел Катон Цензор? — рече Скавър, но по нотките на съмнение в гласа му Метел разбра, че ако настоява с предложението си и особено ако го накара да изглежда по-привлекателно, нищо чудно да успее. — Но Квинт, аз съм вече на петдесет и пет!

— И така да е, като те гледам, остават ти поне още толкова.

— Я ме погледни! Погледни ме по-добре! Виж, плешив ли съм? Плешив, не, ами същинско яйце, косъм нямам на главата си. Сбръчкан ли съм? И слоновете на Ханибал не могат да се сравняват с мен. Започвам да се схващам, мъчи ме ревматизъм, мъчат ме хемороиди… Как я мислиш тая? Не, Квинт, не!

— Далматика е още млада и неопитна — за нея да се омъжи и за дядо си би било съвсем в реда на нещата — убеждаваше го Метел. — О, Марк, не можеш да си представиш каква радост ще бъде за мен! Хайде, какво ще кажеш?

Скавър се зачеса по плешивото теме. Хем не можеше още да се съвземе от изненадата, хем започваше да се пита няма ли да заговори отново младостта у него.

— Наистина ли мислиш, че може да излезе нещо? Мислиш, че ще ми е по силите да си създам ново семейство? Та дори да ми се родят деца, няма да доживея да ги отгледам!

— А защо мислиш, че ще умреш млад? На мен ми приличаш на един от онези стари, египетски предмети — толкова са запазени, че могат да издържат още хиляда години. Когато ти умреш, Марк Емилий, Рим ще се разтърси до самите си основи.

Двамата излязоха на Форума и се насочиха към Весталските стълби. Бяха потънали в оживен разговор и махаха със свободните си десни ръце, за да подкрепят думите си.

— Я ги погледни тия двамата — подшушна Сатурнин на Главция. — Обзалагам се, че и сега обсъждат как да се разправят с демагозите.

— Скавър си е едно старо и коравосърдечно лайно — заключи Главция. — Как можа да стане пред хората и да наговори всички тези неща за сина си!

Сатурнин стисна нервно устни.

— За него фамилията е нещо по-важно от отделните хората, които са членове на тази фамилия. И все пак той отново показа брилянтна тактика. Даде пред всички да се разбере, че неговата фамилия винаги се е славила със смелостта си! Неговият син едва не погуби цял римски легион, но никой в нищо не може упрекне самия Марк Емилий, още по-малко предците му.

Към средата на септември тевтоните бяха отминали Араузио и наближаваха река Друенция, точно при вливането й в Родан. В римската крепост край Гланум всеки ден духът се покачваше все повече и повече.

— Това е на добро — споделяше Гай Марий пред Квинт Серторий, докато двамата обикаляха легионите за проверка.

— От години чакат за това — рече Серторий.

— И капчица страх не знаят.

— Сигурни са, че ти ще ги изведеш към победата, Гай Марий.

Именно Квинт Серторий беше донесъл новината за фиаското при Тридентум. За известно време беше изоставил кимврийското си племе, беше се срещнал тайно със Сула и носеше писмо до Марий, в което легатът описваше в детайли случилите се събития. Писмото завършваше с това, че Катул Цезар и армията му се били разположили на зимен лагер при Плаценция. Скоро след това дойде писмо и от Публий Рутилий Руф, в което се съдържаше римският поглед върху нещата.

„Предполагам, че твое е било решението Луций Корнелий да се прикрепи към щаба на Квинт Лутаций, за да държи под око нашия твърде самоуверен приятел. Имаш личната ми похвала за този ход. Наоколо се носят всевъзможни слухове, доста странни между другото, но каква ще да е била истината, никой няма да се наеме да предполага, дори боните. Не се и съмнявам, че ти знаеш по-добре от всички нас тук, в Рим, защото навярно с Луций Корнелий поддържате връзка. По-нататък, когато се справим с германите, ще се възползвам от приятелството ни, за да поискам лично от теб повече обяснения. Досега съм чул какво ли не: бунт, страх пред врага, грешки в командването — изобщо все престъпления едно от друго по-големи. Най-странното е, че в рапорта на самия Квинт Лутаций до Сената личат сбитост и искреност. Или се лъжа? Не е ли твърде просто обяснението, че чак при срещата си с кимврите разбрал колко трудни за защита са били римските позиции при Тридентум, затова бил обърнал легионите си назад, за да не ги загуби на място, и съборил моста над Атезис, за да забави германското напредване? Но всяка крушка си има опашка! Представям си как сега, докато четеш писмото, ми се подхилкваш, задето не знам нищо повече.

Тук животът почти е замрял без двамата ни консули. Разбира се, ужасно съжалявам за Марк Емилий, предполагам, че и ти също. Как ли се чувства човек, когато открие, че е отгледал син, недостоен да носи името му? Но скандалът с младия Скавър скоро се потули, и то по две причини. Първата е, че всеки римлянин, независимо дали обича Скавър или не, дали споделя политическите му възгледи или не, го уважава твърде много, за да злослови по негов адрес. Втората причина, гледай да не паднеш, като я чуеш. Хитрата кулибония (хубав каламбур, нали?) накара отново всички да говорят за него, но по съвсем различен повод — ожени се не за друга, а за годеницата на сина си, Цецилия Метела Далматика, храненица на Прасчо Метел Нумидик. Седемнадесетгодишна, представяш ли си! Ако не беше толкова смешно, направо бих се разплакал заради нея. Никога не съм я виждал, но разправят, че била много хубаво, мило и любезно момиченце — да се чуди човек как се е пръкнало такова сред тия коне, Цецилиите! И все пак така ще да е! Само да видиш Скавър, ще се спукаш от смях! Не може да си намери място от щастие. Започвам сериозно да се чудя не ми ли е време и на мен да пообиколя римските училища в търсене на някоя невръстна девойка, желаеща да се омъжи за Публий Рутилий Руф!

Тази зима се очертава голям недостиг на зърнени храни. Това го споменавам само между другото, колкото нашият високоуважаван консул да знае колко много му пречат германите да си изпълнява останалите задължения. Подочувам, че Катул Цезар смятал да остави командването на армията в Плаценция на Сула, а сам да се върне в Рим за зимата. Ако е истина, сигурно си го научил доста преди мен. Аферата при Тридентум подсили шансовете ти отново да станеш консул ин абсенция, и все пак Катул Цезар ще проведе изборите чак след като ти вече си се срещнал с твоите германи! Представям си го в какво положение се чувства: хем трябва да ти стиска палци, защото само една голяма победа над тевтоните може да спаси Рим, хем се надява ти лично да се пльоснеш по дебелия си селски задник и повече да не станеш. Ако спечелиш войната, Гай Марий, повече от сигурно е, че ще станеш още веднъж консул. Между другото, много хитро от твоя страна, че си позволил на Маний Аквилий да се кандидатира и той за консул. Идването му в Рим и представянето на кандидатурата му произведе голямо впечатление сред електората, особено след като той още на другия ден заяви, че се връща при теб, за да биете заедно германите, независимо че това можело да му попречи да участва в изборите. Ако победиш германите, Гай Марий и след това веднага освободиш отново Маний Аквилий, почти сигурно е, че той ще ти бъде колега догодина, а с него ще можеш да постигнеш много неща.

Гай Сервилий Главция, приятелчето на твоя кажи-речи клиент Сатурнин — знам, знам, че такива неща не бива да се говорят — вече обяви, че ще се кандидатира за народен трибун. Ще бъде като добре охранена котка сред ято гълъби! Но като споменах Сервилий, отново де сещам за зърнената криза и за безобразията на Сервилий Авгура в Сицилия. Както вече ти писах в друго писмо, той се надяваше, че само ще стъпи на острова и ще обере плодовете на Лукуловия труд. Сега обаче Сенатът получава всеки пазарен ден писмо от злополучния претор, който постоянно кълне лошия си късмет и се заканва, че още щом се върне в Рим, ще даде Лукул под съд. Робският цар Салвий, или Трифон, както ти харесва, е умрял и на негово място е бил избран друг — оня, азиатският грък Атенион. Изглежда, той е доста по-умен от Салвий Трифон. Ако Маний Аквилий бъде избран за консул догодина, няма да е никак зле да го пратим в Сицилия, за да се свърши веднъж завинаги с цялата работа. В момента не Сервилий Авгура, а цар Атенион управлява Сицилия. Както и да е, моето лично недоволство от сицилийския проблем е от чисто семантичен характер. Знаеш ли каква наглост прояви онази стара кулибония Скавър, нека детеродният му орган да му падне веднъж завинаги от изнемога! «Сицилия — вика нашият, — се е превърнала в една злощастна Троя!» И след заседанието всички се изсипаха да го тупат по гърба каква епиграма е измислил! Да, ама ти вече знаеш от моето предишно писмо, че израза съм го измислил аз! Сигурно ме е чул някъде да го споменавам и го е запомнил, да му изсъхне оная работа!

Сега да се върна обратно на въпроса с народните трибуни. Тази година сред тях не се намери нито един, който да привлече погледите, с каквото и да е. Една от причините, заради които съм по-скоро доволен, че Главция ще се явява за догодина. Без свадливи трибуни и без циркове в Кладенеца на Комициите Рим е доста скучно място. Това не попречи обаче наскоро да се случи един от най-забавните и необясними инциденти, в които е замесен пряко народен трибун, и да плъзнат какви ли не слухове.

Преди около месец в града пристигнаха дванадесет или тринадесет, не знам точно колко странници, облечени в пъстри, плетени дрехи, с ресни от чисто злато, със скъпоценни камъни в гъстите си бради и пищно избродирани кърпи, омотани около главите. Като ги видях, имах чувството, че съм на карнавал! Представиха се като чуждо пратеничество и поискаха Сенатът да ги приеме на специално заседание. Но след като нашият уважаем, подмладен и научил се да краде чужди фрази Принцепс Сенатус прегледа пълномощията им, той отказа подобна среща с аргумента, че новодошлите не се ползвали от никакво официално положение. Твърдели, че идват от храма на Великата богиня в Песин, във Фригия, и че били пратени в Рим не от друг, а от самата Велика богиня, която искала да пожелае на римляните успех в борбата срещу германите! Чувам те, че питаш: «Какво ще накара една анатолийска Велика богиня толкова да се загрижи за разни си германи?» И ние вече цял месец си чешем главите да отгатнем, а съм сигурен, че тъкмо защото не е можел да си отговори на въпроса, Скавър е отказал искането на тези странници.

И все пак, продължаваме да сме в пълно неведение каква ще да е истинската им цел. Ориенталците са такива мошеници, че при среща с тях всеки римлянин с малко ум в главата трябва да скрие кесията си кой знае къде, за да не се лиши от нея. Това обаче не важало за нашите гости! През цялото време не спират да обикалят Рим и да пръскат пари, сякаш кесиите им са бездънни. Водачът им е човек, когото няма как да забравиш, щом веднъж си видял. Казва се Батацес, облечен е от главата до петите в чисто злато, а на главата си носи златна корона. Чувал съм, че на изток са способни да изтъкат цяла дреха от злато, но не съм и предполагал, че ще имам честта да видя подобно чудо, при това не при цар Птолемей или при партите, ами насред Рим.

Всички жени в този глупав наш град са пощурели по Батацес и приятелите му. От толкова много злато чак са си изгубили ума и мъничките им ръчички без почивка посягат към перлите и гранатите, които току-виж се изсипели от някоя брада или… хайде да не прекалявам с подробностите. Достатъчно неделикатно е да ти кажа, че чужденците ни не са евнуси.

Както и да е. Дали защото собствената му съпруга се е оказала някоя от заслепените от златото римлянки, или защото се е водил от по-алтруистични мотиви, не знам, но народният трибун Авъл Помпей излезе на рострата и публично обвини Батацес и останалите жреци, че са мошеници и шарлатани и призова всички заедно да бъдат изхвърлени насила от нашия почтен град. Най-добре би било, ако ги качим гърбом на магарета и ги покрием с катран и перушина. Батацес не остави незабелязано това изказване на Авъл Помпей и отиде право в Сената да се жалва. Явно, че светата ни институция се е повлияла в немалка степен от ентусиазма на сенаторските съпруги, защото Авъл Помпей беше строго скастрен и му беше казано повече да не се заяжда със знатните особи. Сред назначените отци обаче се намериха и пуристи, които твърдо заеха страната на Авъл Помпей, най-малкото, защото не му е работа на Сената да държи сметка на един народен трибун какви ги е говорил на Форума. След което започна голяма разправия дали Батацес и хората му можело да се смятат за посланици или не, нищо че Скавър вече веднъж се беше изказал против. Обаче той се оказа неоткриваем — навярно тъкмо е ровил из записките на старите ми речи, за да търси повече епиграми, или пък е надигал полата на жена си в търсене на повече епидермис, — и въпросът остана отново без решение.

Затова Авъл Помпей отново се качи на рострата и отново зарева като ранен лъв, че римските жени са станали алчни и неверни. След като свърши с пледоарията си, той беше сменен на рострата лично от Батацес, който не пропусна да качи до себе си пищно облечените си колеги — жреци и групичка още по-пищни дами — римлянки, които се въртяха около него като котки около рибарска сергии. За щастие и аз бях там, е, знаеш що за място е Рим. Изкушението беше прекалено голямо — задаваше се поредният публичен фарс, много по-забавен от онези, които Сула би удостоил с присъствието си в театъра, и нямаше как да устоя. Авъл Помпей и Батацес «се завтекоха» към кулминацията и развръзката доста по-бързо, отколкото биха го направили героите на Плавт, за жалост, без да минават от реплики към действия. Нашият благороден трибун продължаваше да настоява, че опонентът му е мошеник, а пък Батацес от своя страна го предупреждаваше, че си играе с живота, защото Великата богиня не понасяла жреците й да бъдат обиждани. Представлението завърши с умопомрачителната клетва, която Батацес изрече по адрес на Авъл Помпей на гръцки, за да могат всички да я разберат. Аз пък си мислех, че Великата богиня обича към нея да се обръщат на фригийски.

И сега, Гай Марий, идва най-ужасното! В мига, в който клетвата беше произнесена, Авъл Помпей се задави и се закашля толкова силно, че с мъка слезе от рострата. Едва успяха да го откарат до дома му, където той се мъчи три дни на легло и накрая взе, че умря наистина! Изпружил краката и туй то! Е, представяш си какъв ефект имаше това върху цял Рим — като почнем от сенаторите и стигнем до жените им. Батацес може да ходи, където си иска, да върши каквото си иска. Хората му правят път, сякаш се страхуват да не хванат проказа. Дават му безплатни вечери, Сенатът набързо промени мнението си и официално го покани (от Скавър пак нито следа!) на едно от заседанията си, жените продължават да се хвърлят на врата му, а той раздава във всички посоки усмивки и благословии, сякаш е самият Зевс.

Възмутен съм, огорчен, отвратен, погнусен и още хиляда други неща, които не ми се изброяват. Големият въпрос е: как го направи тоя Батацес? Дали наистина се намеси Великата богиня, или просто той прибягна до непозната отрова? Обзалагам се, че е по-скоро второто, но пък и нали ме знаеш — аз съм стар скептик, ако не и циник.“

Гай Марий чак се просълзи от смях, но сетне остави писмото и отиде да се разправя с германите.

Четвърт милион тевтони пресякоха река Друенция няколко километра на изток от устието й на Родан и като лавина се понесоха към римската крепост. Колоната на преселниците се точеше с километри, разпокъсана и без никаква организация. Отпред и по крилата вървяха мъжете — общо сто и тридесет хиляди бойци, зад тях лъкатушеше безкрайният обоз заедно с добитъка, поверени на жените и децата. Имаше съвсем малко стари мъже, почти не се виждаха стари жени. Начело на колоната вървеше племето на амброните — хора горди, смели и свирепи. От тях до последната волска кола в кервана имаше поне тридесет и пет километра.

Този път германите бяха пратили съгледвачи, които отдалеч бяха забелязали римската цитадела, но това нямаше да уплаши самоуверения Тевтобод. Каквото и да правеше Рим да ги спре, тевтоните щяха да стигнат Масилия, а в Масилия — най-големият град след Рим, за който германите бяха слушали — щяха да си намерят и жени, и роби, и провизии, и всякакви удобства. След като си направеха удоволствието да я оплячкосат и подпалят, щяха да завият на изток покрай брега на морето, за да нахлуят в Италия. Тевтобод беше чувал, че Вия Домиция и проходът Монс Генава са изрядно поддържани, но предполагаше, че крайбрежният маршрут е по-къс и по него хората му по-малко ще се бавят.

Реколтата още не беше ожъната и само чакаше варварските пълчища да я стъпчат. Никой, дори Тевтобод, не се замисли, че житото може да бъде използвано от самите германи и че при малко повече внимание те спокойно биха си осигурили прехраната за задаващата се зима. Нашествениците се чувстваха спокойни, защото в колите си носеха всякакви провизии, отнети от племената, застанали на пътя им, а пък и в краен случай разпиляното по земята зърно можеше спокойно да се използва за храна на добитъка. Всяка неожъната от човека реколта означаваше рай за животните.

Когато амброните стигнаха подножието на хълма с римската крепост, за тяхна изненада нищо не се случи. Марий не даваше никакви признаци на живот, а пък германите нямаше да си правят труда да се катерят чак догоре. И все пак една чужда крепост не можеше да се подмине току-така, затова амброните се спряха за по-дълго и изчакаха точещите се на километри зад тях варвари да се съберат на едно място, превръщайки го в очите на римляните в огромен мравуняк. И така, докато не се появи лично цар Тевтобод. Първоначално германите се опитаха да прикоткат римляните да се покажат с подвиквания, присмехи и подигравки, след това като извадят на показ пленени нагоре по реката римляни, които всички до един биваха подлагани на мъчения. Никой римлянин обаче не им отвърна, още по-малко си показа носа извън стените на крепостта. Тогава огромната маса на нашествениците се втурна отведнъж във фронтална атака, но тя скоро се разби в строените толкова време фортификации. Римляните хвърлиха по някое и друго копие върху най-дръзките от варварите, но не направиха нищо повече.

Най-накрая Тевтобод вдигна ръце и същото сториха и тановете. Нека римляните си стоят в крепостта, щом така искат! Това не беше кой знае от какво значение. Германското море около хълма се успокои, а после на равномерни тласъци започна да се изнася на юг. Цели седем дни бяха нужни, за да се изгуби и последната кола и римляните да си отдъхнат, че любопитните погледи на скучаещите жени и деца са насочени вече към Масилия.

Щом обаче и последната волска каруца изчезна зад хоризонта, Марий изведе шестте си легиона, всеки от тях допълнително подсилен с войници и бързо се втурна да преследва варварите. Без да вдигат шум, без да създават суматохи, изпълнени с радост, че най-сетне се задава битката с германите, римските бойци се закачиха като опашка за германската армия, без да се оставят нито веднъж да бъдат забелязана от неприятеля. Варварите минаха покрай Арелат, стигнаха до Аква Секстия, откъдето Тевтобод явно възнамеряваше да поведе войниците си към морето. Марий обаче прехвърли река Арс и зае превъзходни позиции на южния й бряг, на върха на един стръмен баир, заобиколен от двете си страни от други хълмове. Там войниците му набързо построиха лагер и като се почувстваха здраво окопани, зачакаха кой ще се покаже през реката.

Начело на тевтонската колона продължаваха да вървят амброните, тридесет хиляди на брой, които скоро се натъкнаха на брода през реката, а зад брода що да видят — римски лагер, зад чиито палисади стърчат копия и шлемове. И все пак това беше най-обикновен лагер, лесна плячка за зверове като тях. Без да му мислят, без дори да изчакат подкрепления, амброните се втурнаха да преминат реката и да се катерят нагоре по хълма.

Римските легионери прескочиха дървената ограда на лагера си и покривайки цялата й дължина с един-единствен фланг, поеха надолу по склона, за да посрещнат крещящата тълпа от недисциплинирани варвари. Най-напред римляните прибягнаха до смъртоносните си пила, които свършиха добра работа, сетне извадиха късите си мечове, скриха се зад щитовете си и се гмурнаха в морето на варварите като огромна вилица с безброй зъбци, впиваща се в тялото на неприятеля. Легионерите действаха бързо и методично: почти не останаха живи амброни да се изтеглят обратно до брода и да се спасят живи от клането; по склоновете на хълма бяха останали близо тридесет хиляди тевтонски трупа. Марий не се церемонеше.

Всичко това започна и свърши в рамките на половин час; още един час беше нужен на римляните да свалят всичко по-ценно от мъртвите тела на амброните — мечове, торкове, щитове, гривни, нагръдни плочки, ками, шлемове — и да го хвърлят зад стените на римския лагер, след което да ги накамарят един върху друг, издигайки втори защитен вал точно пред импровизираната си крепост. Следващата вълна от германи трябваше да прескача най-напред труповете на другарите си.

Скоро отсрещният бряг на Арс се изгуби съвсем под копитата на тевтонските коне, докато ездачите им гледаха с недоумение и гняв стената от труповете на амброните и римския лагер горе на хълма. Самите римляни се бяха покатерили върху палисадата и не криеха радостта си: викове, подсвирквания, предизвикателни жестове, мръсни песни. В лагера беше настанала еуфория: за пръв път на една римска армия се удаваше да изтреби толкова много германи.

Разбира се, това си оставаше предварителна схватка и генералното сражение тепърва предстоеше. И вече никой от двете страни на реката не се съмняваше, че моментът на големия сблъсък наближава. За да изпълни замисления план, Марий отдели три хиляди от най-добрите си войници и под командването на Маний Аквилий ги прати надолу по течението, за да пресекат реката далеч от погледите на германите. Там те трябваше да чакат битката да навлезе в разгара си, за да ударят варварите в гръб.

Тази нощ едва ли е имало римски легионер, който да спи спокойно. Всички бяха прекалено радостни от победата и възбудени при мисълта за задаващото се ново стълкновение; на другия ден обаче никой не даваше признаци на умора. Германите обаче не даваха признаци, че искат да нападат. Тъкмо тяхното бездействие най-силно тревожеше Марий, комуто не влизаше в плановете подобно бавене. На него му трябваше категорична победа и той нямаше да пожали средства да я спечели. Обаче тевтоните този път си имаха едно наум и се бяха разположили на огромен лагер по другия бряг на реката; не си бяха правили труда да издигат укрепления — численото им превъзходство ги успокояваше. През целия ден Тевтобод — толкова висок, че краката му почти докосваха земята под галския му кон — и дузина танове с него обикаляха около брода. Изгърбилото се под тежестта на стопанина си животно трябваше поне десетина пъти да мине от центъра на лагера до реката и обратно. На гърдите на тевтонския цар, над златната му нагръдна плочка висяха двете му руси плитки в цвят на лен; на главата му зловещо стърчеше шлемът със златни крила, лъщящи на слънцето. Но дори от разстояние можеше да се прочете угрижеността и нерешителността по гладко избръснатото му лице.

На следващата сутрин по небето не се виждаше никакво облаче; както предните дни, така и сега слънцето напичаше отрано и обещаваше към пладне непоносима жега. От горещината хиляди трупове, нахвърляни пред крепостта, започваха да се разлагат и из въздуха се разнесе убийствено зловоние. Марий се боеше сред армията да не плъзне епидемия, която можеше да нанесе повече поражение, отколкото атаките на неприятеля.

— Няма как — рече той на Квинт Серторий, — ще трябва да рискуваме. Ако те не искат да нападат, ние ще ги предизвикаме на бой, като излезем от лагера уж с цел да ги ударим. Вярно, че така ще изгубим предимството от това да се катерят по нагорнището, но пак ще имаме по-големи шансове за победа. Да не забравяме, че и Маний Аквилий чака на своите позиции. Хайде, нека тръбата засвири, всички да се строят и да чуят какво имам да им казвам.

Това беше общоприета практика — никоя римска армия не влизаше в сериозен бой, преди пълководецът да се е обърнал със слово към войниците си. Първо, така всички запомняха по-добре пълководеца си в бойно снаряжение; второ, това беше идеално средство бойният дух да се повдигне; трето, това беше единствената възможност за самия пълководец да съобщи и на последния легионер по какъв точно начин възнамерява да вземе победата. Всеки добре разбираше, че една битка никога не протича според предварителните планове на едната или другата страна, но все пак обръщението на пълководеца преди войските му да влязат в бой, беше начин те да придобият представа какво точно се очаква от тях и какви цели да гонят, а ако различните легиони и кохорти се откъснеха едни от други, само така отделните офицери и войници щяха да знаят какви решения да взимат на своя глава. Много пъти римската армия е побеждавала именно защото легионерите не са чакали във всеки отделен момент заповед от главнокомандващия или от някой от трибуните, а са знаели сами как да действат.

Клането на амброните беше подействало въодушевяващо на всички в лагера. Легионите мислеха само за победа. От първия до последния във всяка редица бяха все хора, физически здрави, с блестящи от дългото поддържане оръжия и доспехи. Строени на плаца в лагера те наричаха своя сбор „форум“, защото като на Форума щяха да слушат какво им говори ораторът в лицето на Гай Марий. Ако той сега го поискаше, всички до един щяха да го последват в самия Тартар, защото го обожаваха.

— Е, куни такива, като че ли днес му е времето, а! — извика към войниците Марий от специално издигнатата трибуна. — Работата е там, че оня ден се престарахме! Сега онези ги е страх да влязат отново в бой с нас! Но ние така ще ги ужилим, че ще ги накараме не да подскочат, ами да пощръклеят от болка, готови да се бият дори срещу драконовите зъби, ако трябва! Ще излезем от лагера, ще слезем долу при камарата от трупове и ще започнем да ги блъскаме, ритаме, събаряме! Ще ги ритаме в главите, ще плюем върху тях, ако и това не стига, ще им се изпикаем дружно отгоре! И можете да сте сигурни, че през този брод насреща в реката ще минат повече побеснели варвари, отколкото можете да броите, дори да делите на хиляда! Но сега няма да е толкова лесно, като да си седим като петли на оградата и да си клатим краката; ще трябва да се бием с тях лице в лице, което означава, че ще трябва да си кълчим вратовете! Защото те са по-високи от нас! Те са гиганти! Това обаче плаши ли ни нас? Плаши ли ни?

— Не! — изреваха всички войници в един глас. — Не, не и не!

— Не ни плаши! — потвърди Марий. — И защо не ни плаши? Защото ние сме римските легиони! Ние следваме сребърните орли към смърт или победа! Римляните са най-добрите войници, които светът някога е виждал! А вие сте войниците — бедняци на Гай Марий, най-добрите войници, които Рим някога е виждал!

Легионите изпаднаха в почти пълна истерия при тези думи. От редица на редица се предаваха викове на радост, които сякаш никога нямаше да свършат, а по лицата на войниците се стичаха сълзи — сълзи на щастие и на мъка по може би отиващия си завинаги живот.

— Добре тогава! Прескачаме стената и отиваме да се бием! Няма друг начин да спечелим тази война, освен да накараме тези освирепели диваци да целуват праха! Ще се бием и това е! Ще се бием, докато и последният освирепял дивак не се просне в краката ни! — Марий се обърна по посока на шестимата мъже, загърнати в лъвски кожи — над главите им се зъбеха разтворените усти на убитите зверове, пред гърдите им стояха вързани безжизнените им лапи, — които държаха сребърните дръжки на щандартите — шестте орела, разперили царствено криле. — Ето ги вашите сребърни орли! Символи на смелостта! Символи на Рим! Символи на моите легиони! Следвайте орлите за славата на Рим!

Дори и екзалтирани, легионерите не забравяха чувството си за дисциплина; без да бързат, редица по редица, Мариевите шест легиона излязоха пред лагера и заслизаха надолу по склона, строени така, че сами да защищават фланговете си — конницата нямаше как да се разгърне на този неравен терен. Като величествен, блестящ на слънцето сърп те се наредиха покрай брега на реката и зачакаха какъв ще бъде отговорът на Тевтобод. Но германите дори не оставиха на предводителя си да решава: на римляните беше нужно да раздадат само по някой и друг ритник на умрелите амброни и варварите насреща скочиха на конете, решени да се бият до смърт. Скоро най-бързите от тях прекосиха реката през брода и се хвърлиха върху построените в няколко редици легиони, които дори не трепнаха при вида им. В един момент към настъпващите германи полетя дъжд от копия, които също като величествен сърп косяха наляво и надясно; пък и как иначе — вече две години Мариевите войници се бяха готвили за този решителен ден.

Битката се очертаваше дълга и изтощителна, но римските редици не позволиха неприятелят да пробие през тях, още по-малко някой от сребърните орли да бъде отнет из ръцете на аквилифера. Скоро към купчините от избитите амброни започнаха се присъединяват и мнозина от събратята им тевтони, но както в легендите на мястото на всеки убит германец откъм реката се задаваха други двама. Докато най-накрая Маний Аквилий реши, че му е време да се намеси, и начело на трите хиляди души скрит резерв започна поголовно клане в тила на варварите.

Няколко часа след пладне не бяха останали живи тевтони по бойното поле. В духа на воинската традиция, опиянени от славното бойно минало на Рим и най-вече водени от най-добрия пълководец в света, тридесет и седем хиляди добре обучени и добре въоръжени римски легионери написаха още една знаменателна страница от военната история, разгромявайки в две последователни сражения при Аква Секстия над сто хиляди души германи. Бреговете на Арс се осеяха с осемдесет хиляди тевтонски трупа, без да включваме изкланите два дни по-рано амброни. Малцина сред победените бяха предпочели да се предадат — повечето водени от чувството си за воинска чест, се бяха били докрай; сред падналите беше и самият Тевтобод. За победителите остана голямата плячка — десетки хиляди тевтонки и децата им, седемнадесет хиляди предали се в плен войници. Когато скоро след битката на място дойдоха всички търговци на роби от Масилия, за да изкупят стоката, цялата печалба беше поделена поравно между войниците и офицерите, нищо че традицията повеляваше цялата печалба от пленниците да остава за пълководеца.

— На мен тези пари не ми трябват, а и войниците си ги заслужиха — обясняваше Марий и се усмихваше при мисълта за астрономическата сума, която масилиотите бяха поискали от Марк Аврелий Кота за един-единствен кораб, когато той бързаше да отнесе в Рим новината за поражението при Араузио. — Виждам, че масилиотите са ни пратили благодарствено писмо, задето сме спасили хубавия им град от германите. Чудя се какви ли гримаси ще направят, когато ние им пратим квитанция какво ни дължат за това спасение.

Колкото до Сената, Маний Аквилий щеше да занесе в Рим доклада на Марий за победата.

— Хем ще занесеш лично новината, хем ще можеш да се явиш за консулските избори — каза му Марий. — Гледай само да не се забавиш!

Маний Аквилий не се забави и само след седмица беше в Рим. Докладът беше предаден лично на втория консул Квинт Лутаций Катул Цезар, който трябваше да го прочете пред Сената, понеже самият Маний Аквилий отказваше да каже и дума за случилото се.

„Аз, Гай Марий, първи консул на Рим, смятам за свой дълг да съобщя на римския Сенат и народ, че днес на полето край Аква Секстия в римската провинция Трансалпийска Галия, легионите, дадени под мое командване, нанесоха пълно поражение на целия тевтонски народ! Убитите германи наброяват сто и тринадесет хиляди души, пленените са седемнадесет хиляди мъже, сто и тридесет хиляди жени и деца. Заедно с тях бяха взети като плячка тридесет и две хиляди волски коли, четиридесет и една хиляди коне, двеста хиляди глави рогат добитък. Издал съм указ, според който цялата печалба от пленената плячка, включително от продажбата на пленниците в робство, ще бъде разделена в подобаващо съотношение между подчинените ми. Да живее. Рим!“

Цял Рим полудя от радост и възторг, улиците се изпълниха с плачещи, танцуващи, пеещи, прегръщащи се тълпи от хора — от роби до най-видни граждани. Гай Марий беше избран ин абсенция за консул за следващата година, негов колега щеше да е Маний Аквилий. Сенатът гласува три дни благодарности за победителя при Аква Секстия, а народът — още два.

— Сула намекна нещо по въпроса — отбеляза Катул Цезар пред Метел Нумидик, след като страстите се поуспокоиха.

— Охо! Да не би вече да не го харесваш нашия Луций Корнелий! Какво е намекнал?

— Каза нещо от рода, че най-високото дърво в света не можело да бъде отсечено от никого. Явно, че късметът е решил никога да не изоставя Гай Марий. Не можах дори да накарам войската си да влезе в бой, а той изтребва цял народ, без да изгуби кажи-речи нито един войник — отбеляза мрачно Катул.

— Той винаги е имал късмет — съгласи се Метел Нумидик.

— Късмет ли, нищо подобно! — намеси се Публий Рутилий Руф, който както винаги надаваше ухо да слуша чужди разговори. — Не можете да не му отдадете заслуженото!

„Повече нямах какво да им кажа (пишеше Рутилий Руф на Гай Марий). Както добре знаеш, аз самият съм крайно против това непрекъснато твое преизбиране за консул, както и против някои от приятелите ти тук, в Рим. Но винаги съм се дразнел до немай-къде, когато чувам подобни злостни забележки от устата на хора, които ако не друго, то трябва да бъдат поне великодушни към съперниците си. Езоп им е намерил доста точно определение — кисели гроздови зърна. Чувал ли си друг път подобна глупост — да се обяснят твоите успехи и техните провали единствено с късмета? Човек сам си изковава късмета, и по това не може да има никакъв спор. Като ги чух как с две думи искат да омаловажат блестящата ти победа, ми идваше чак да им се изплюя в лицето.

Но да не прекалявам, че току-виж някой ден съм получил апоплектичен удар. Сега да поговорим за твоите вълчи приятели. Гай Сервилий Главция, който встъпи в длъжността си на народен трибун само преди осем дни, вече подготвя нова буря на Форума. Свикал е първото концио, за да се обсъди въпросът за един нов проектозакон, целящ да унищожи всичко сторено от нашия герой от Толоза, Квинт Сервилий Цепион, кракът му да не стъпи повече в Рим! Не го харесвам този човек; боговете са ми свидетели, никога не съм го харесвал! Главция има намерение да върне обратно на конниците и съда за злоупотреби с властта, както и да включи в компетенцията му всички казуси, имащи пък макар и най-далечна връзка с въпроса. Ако законът бъде приет, а не виждам как няма да бъде, държавата ще може да си прибира обратно заграбеното не само с конфискация на цялото движимо и недвижимо имущество на виновния, но и с това на хората, на които той е прехвърлил богатствата си. Така, ако допреди уличения в злоупотреби управител можеше да пише откраднатото на скъпата си леля или пък на тъста си Гай Баний, или дори на сина си, което вече е повече от нагло, по новия закон на Главция и лелята, и Гай Баний, и синът ще трябва да плащат заради благодетеля си.

Предполагам, че в това има доста резон, но ако продължаваме така да я караме със законодателството, докъде ще стигнем, Гай Марий? Подобни закони дават прекалено много власт на държавата, да не говорим за парите! А това само ще увълчи още повече разните там демагози и бюрократи! Все пак хората открай време са разчитали на политическото си издигане, за да напълнят с нещо семейния бюджет. Това е нормално, човешко, разбираемо и дори простимо. Онези, които трябва да бъдат озаптявани навреме, са тъкмо политиците, използващи властта си, за да променят хода на историята. Именно те, големите алтруисти, могат да направят най-големите пакости. Просто не е естествено да поставяш другите пред себе си. Другите никога не заслужават толкова, колкото заслужаваш ти. Казвал ли съм ти, че съм скептик? Казвал съм ти. Макар че понякога — само понякога — започвам да се чудя дали не ставам и циник.

Тук научаваме, че в най-скоро време ще се връщаш в Рим. Не мога да ти изразя с какво нетърпение те чакам! Бих искал да му видя физиономията на Прасчо, когато се срещнете. Както навярно си очаквал, Катул Цезар беше назначен за проконсул в Италийска Галия, и вече се връща в армията си в Плаценция. Трябва да внимаваш, защото той е способен като нищо да обере лаврите за следващата ти победа. Надявам се, след като вече с Луций Корнелий не сте баджанаци, той да не вземе да ти изневери.

Малко думи какво става на дипломатическия фронт. Батацес и жреците му най-сетне благоволиха да си заминат от Рим. Чак до Брундизиум, предполагам, се чува жалкият плач на много от нашите най-знатни дамички. В момента обаче предлагаме гостоприемството си на друга делегация, не толкова интересна за широката публика, затова пък още по-противна. Праща я не друг, а младият, но изключително опасен цар Митридат — владетелят на Понт, който вече успя да си присъедини почти всички земи около Евксинския понт. Иска да сключим договор за приятелство и съюз. Скавър е против. Чудя се защо. Дали за това не са причина действащите от известно време насам агенти на нашия приятел и съюзник, витинския цар Никомед? Едепол, едепол, отново го удрям на скептицизъм! Не, Гай Марий, това не е цинизъм, а скептицизъм! Поне засега.

За да свършвам с писмото, време е да ти пиша за някои клюкички и семейни вести. Назначеният отец Марк Калпурний Бибул се е сдобил със синче, което му се пада и единствен наследник. По този повод най-различни представители на Домиций Ахенобарбите и Сервилий Цепионите нададоха вой на радост, докато забелязвам, че Калпурний Пизоните запазиха пълно безразличие. Напоследък се забелязва тенденцията възрастни мъже да се женят за малки момиченца, но това не пречи на други възрастни мъже да отидат в прегръдките на смъртта. Почина нашият литературен гигант Гай Луцилий. Наистина съжалявам за него. Видиш ли го на живо, можеш да си починеш от скука, но седнеш ли да го четеш, се чудиш откъде му идва толкова остроумие! Съжалявам също така — при това напълно искрено, — че и твоята сирийска пророчица Марта не е вече между нас. Това сигурно вече си го научил от писмото на Юлия, за което знам, че ти го е пратила преди моето. Все пак струва си да ти кажа, че старата вещица ще ми липсва. Всеки път, когато я видеше да се носи из Рим в пурпурнозлатната си носилка, Прасчо чак пускаше пяна от ярост. Твоята скъпа и прекрасна Юлия също казва, че Марта ще й липсва. Между другото, надявам се да оценяваш по достойнство за какво съкровище си имал късмет да се ожениш. Не са много домакините в Рим, които ще оплакват умрелите си гости — особено когато гостите са останали в къщата ти завинаги и имат навика да плюят на пода и да пикаят в езерцето с рибките.

Завършвам писмото си, както и ти завърши твоето до Сената. Как може такива работи, Гай Марий? «Да живее Рим!» Каква липса на елементарна скромност!“

8

Година десета (101 г. пр.Хр.)

В консулството на Гай Марий (V) и Маний Аквилий

Година единадесета (100 г. пр.Хр.)

В консулството на Гай Марий (VI) и Луций Валерий Флак

Сула се оказа прав: кимврите дори не помислиха да преминават Пад. Като стадо крави, пуснато да пасе на воля из някоя крайречна ливада, те се нахвърлиха на източната половина от Транспаданска Галия, доволни от натежалите от жито ниви и от тучните пасища за добитъка си. Никой не се вслуша в увещанията и заплахите на царя си. Сред всички кимври един-единствен се тревожеше за бъдещето и това беше Бойорикс; единствен и той изпадна в покруса, когато научи за разгрома на тевтоните при Аква Секстия. Когато обаче до него дойде вестта и за уплахата, която обзела тигурините, маркоманите и херуските, научили за тъжната участ на тевтоните, и ги накарала да се обърнат назад и да се върнат по родните си места, Бойорикс изпадна в дълбоко отчаяние. Великата му стратегия се беше провалила, едно, заради доказаното превъзходство на римляните да боравят с оръжието, второ, заради доказаното лекомислие на германите, когато се отнася дори до собственото им оцеляване. Освен това Бойорикс започваше все повече и повече да се съмнява в своята власт над кимврите.

Все пак продължаваше да живее с чувството, че дори без чужда помощ те, кимврите — най-многобройният народ сред преселниците — биха могли да завземат Италия. Но само ако успееше да убеди сънародниците си, че най-важното в момента е пълното единство и налагането на строга самодисциплина.

През цялата зима след битката при Аква Секстия той си мълчеше, защото знаеше, че ще може да вразуми хората си едва когато им омръзне да тъпчат на едно и също място или когато изядат и последното зърно пшеница в областта. Понеже германите никога не се бяха научили да обработват земята, втората възможност беше твърде вероятна, но пък и никъде по време на скитанията си Бойорикс не беше виждал друга толкова плодородна и богата земя — земя, която може спокойно да изхрани четиристотин изгладнели гърла и да остане нещо и след тях. Ако Транспаданска Галия наистина беше римска, тогава нищо чудно, че римляните са толкова богати. За разлика от Дългокоса Галия тук нямаше гъсти и непроходими гори; срещаха се само добре поддържани дъбови насаждения, колкото да има жълъди за хилядите прасета, които зимно време биваха пускани на свобода да си търсят сами храната. Останалата част от земята се обработваше: близо до реката, където земята беше доста размекната и неудобна за оране, се отглеждаше просо; на север, където пръстта беше по-рохка — пшеница; навсякъде се виждаха засадени фасул и леща, вълчи боб и грах. Дори тази година, когато много от стопаните, подплашени от идващите варвари, бяха напуснали земите си още напролет, реколтата беше добра и изпопадалите в угарта зърна пак щяха да покълнат.

Това, което Бойорикс не можеше да разбере, беше географският строеж на Италия. Ако знаеше какво го чака по на юг, нищо чудно да беше избрал именно Транспаданска Галия за нова родина на народа си; а ако беше го сторил, не беше изключено Рим на драго сърце да му позволи да се засели в областта, която тъй и тъй не се считаше за жизненоважна за римските интереси, пък и населението й беше предимно келтско. Защото именно географският строеж на Италия превръщаше долината на Пад в труднодостъпна земя и заради това практически неизползваема за Рим и областите на юг из полуострова. Всички реки в Италия течаха от изток на запад или от запад на изток, а и дългата планинска верига на Апенините допълнително разделяше полуострова, отворен към Лигурийския залив, от Италийска Галия, отворена към Адриатическо море. В действителност Италийска Галия беше напълно отделена от същинска Италия, при това сама се разделяше на две части — Транспаданска и Циспаданска — на север и на юг от Пад.

Както и да е. С началото на лятото Бойорикс се захвана да напомня на сънародниците си, че първоначалната им цел е била същинска Италия, и за това му помагаше най-вече все по-трудното намиране на храна в Галия. Вярно, че много от културите се бяха раззеленили наново, но класовете бяха по-нарядко, стъблата им — по-къси, а и семенниците им никакви ги нямаше. Прасетата, които си бяха умни животни, при това самостоятелни, скоро се научиха, че за да запазят числеността си, най-добре ще е да се изгубят от очите на хората, и го сториха със завиден успех; половин милион глави добитък, които кимврите бяха водили със себе си, сами се бяха обрекли на глад, след като за няколко месеца бяха изпотъпкали цялата зеленина, която можеше да ги изхрани.

Беше време кимврите да продължават по пътя си. Когато Бойорикс тръгна да търси тановете си и да ги подканва да тръгват, те на свой ред започнаха да обикалят хората си и да ги викат отново на поход. В началото на юни добитъкът отново беше впрегнат в колите, конете бяха прикоткани при стопаните и керванът беше готов за път. Кимврите, обединили се отново в обща маса, се насочиха на запад, вървейки обратно на течението на голямата река с мисълта да посетят по-силно романизираните райони на Италийска Галия, а именно земите около големия град Плаценция.

А в Плаценция чакаше римската армия, наброяваща петдесет и четири хиляди души. Марий великодушно беше дал два от легионите си на Маний Аквилий, за да отиде с тях в Сицилия още в началото на годината и да свърши веднъж завинаги с робския цар Атенион; а пък поражението на тевтоните беше толкова пълно, че никой не виждаше смисъл да се държат гарнизони в Трансалпийска Галия.

Ситуацията имаше с какво да прилича на онова абсурдно положение, създало се при Араузио; пак главнокомандващият беше нов човек, а вторият след него — аристократ до мозъка на костите си. С тази разлика, че между Гай Марий и Гней Малий Максим нямаше нищо общо; не беше Гай Марий новият човек, който щеше да се остави на Катул Цезар да му се опъва. Проконсулът чакаше от него заповеди какво да прави, къде и кога да го прави, а само Марий можеше да знае защо изобщо го прави. Единственото, което се искаше от Катул, беше да се подчинява, а той добре си даваше сметка какво го чака, ако откаже — Гай Марий се беше показал достатъчно нетактичен да му го заяви в лицето:

— Може да се каже, Квинт Лутаций, че съм те накарал да ходиш по въже: да стъпиш малко вляво или малко вдясно и вече се пиши със счупена глава. Толкова бързо ще те върна в Рим, че сам няма да разбереш как е станало. Няма да позволя да ми се играят номерца в стил Цепион! Тъй и тъй бих искал на мястото ти да е Луций Корнелий — само да ми направиш нещо мръсно и веднага ще те сменя с него. Разбрано ли е?

— Аз не съм твой подчинен, Гай Марий, и не мога да допускам да се държиш с мен като с такъв — опита се да възрази Катул Цезар и две аленочервени петънца се появиха по бузите му.

— Виж какво, Квинт Лутаций, не ме интересува как се чувстваш ти! — рече му Марий, уж подобен въпрос дори не го притеснява, камо ли би го извадил от равновесие. — Това, което има значение за мен, е как си вършиш работата. А твоята работа е да правиш каквото аз ти казвам, нищо друго.

— Аз и не виждам какви затруднения биха могли да създадат твоите заповеди, Гай Марий. Те винаги са колкото специфични, толкова и подробни — опитваше се да защити честта си Катул Цезар. — Само ти повтарям, че не съм ти подчинен, следователно не е нужно да се държиш с мен като с такъв. Все пак съм твой заместник.

Марий му се усмихна крайно недружелюбно.

— Аз никак не те харесвам, Квинт Лутаций. За мен ти си просто още един представител на аристократическата посредственост, човек, който си въобразява, че има божественото право да управлява Рим. Мисля, че не ставаш дори за съдържател на кръчма. Затова трябва отсега да знаеш в какво ще се състои нашето сътрудничество: аз ще давам нарежданията, а ти ще ги изпълняваш.

— Дори и да не съм съгласен?

— И да си съгласен, и да си несъгласен, просто изпълнявай.

— Толкова ли не можа да се държиш по-любезно? — попита Сула по-късно същия ден, след като в продължение на цял час Катул Цезар беше крачил насам-натам из палатката му да се жалва какъв грубиян е Гай Марий.

— Че защо да се държа по-любезно? — зачуди се като че ли съвсем искрено Марий.

— Защото в Рим думата му се слуша, ето за какво! Да не говорим, че и тук, в Италийска Галия трябва да се съобразяваме с него! — сопна му се Сула. Но на него скоро ядът му мина, а пък и Гай Марий продължаваше да го гледа невинно — Ти наистина си невъзможен! При това от ден на ден ставаш все по-невъзможен.

— Аз съм стар човек, Луций Корнелий. На петдесет и шест. На една и съща възраст сме с нашия Принцепс Сенатус, него всички го смятат за стар човек.

— Това е, защото нашият Принцепс Сенатус е плешив и сбръчкан, при това се показва само на Форума. А ти все още си герой от бойните полета, тъй че никой не би те нарекъл стар.

— Както и да е, вече съм достатъчно стар, за да си позволя да кажа на Квинт Лутаций какво мисля за него — натърти Марин. — Нямам време да галя перушината на някакви си надути петлета, само и само за да не ме гледат накриво!

— И все пак да не кажеш, че не съм те предупредил! — рече за последно Сула.

Към втората половина на квинктилис кимврите се бяха събрали в подножието на Западните Алпи, в долината, наречена Кампи Равди, недалеч от градчето Верцела.

— Защо точно тук? — попита Марий Квинт Серторий, който отново се беше върнал при кимврите, преди да поемат на запад.

— И аз бих искал да знам, Гай Марий, но никога не ми се е удавало да доближа самия Бойорикс — отвърна Серторий. — Изглежда, кимврите мислят, че ще се връщат у дома в Германия, но от няколкото танове, с които съм имал случай да говоря, знам, че Бойорикс продължава да държи да вървят на юг.

— Но той вече е стигнал твърде на запад — отбеляза Сула.

— Тановете мислят, че се опитва да излъже народа си, че наистина ще пресекат Алпите, за да отидат в Дългокоса Галия, а на следващата година ще си бъдат у дома в Херсонес Кимврийски. Но всъщност намеренията му са да задържи кимврите достатъчно дълго, за да затворят снеговете проходите, и след това пред народа му ще има само един избор: да презимува в Италийска Галия с очертаващия се глад или да нахлуе в Италия на юг.

— Доста сложна маневра за един варварин — с недоверие отбеляза Марий.

— И това, че трябваше да нахлуят в Италийска Галия от три страни като харпун, също не беше типична варварска стратегия — напомни му Сула.

— Те са като лешоядите — подметна изведнъж Серторий.

— Какво казваш? — сбърчи вежди Марий.

— Те изяждат всичко до кокал, Гай Марий. Според мен тъкмо това ги кара да се движат постоянно. Или може би е по-удачно да ги сравня със скакалци. Изяждат всичко, което успеят да открият на дадено място, после си взимат партакешите и се местят другаде. Хедуите и амбарите има да чакат поне двайсет години, преди да възстановят всички опустошения, донесли им четирите години съжителство с германите. А и атуатуците не бяха по-добре, когато ги оставях, можете да ми вярвате.

— Тогава как са могли да останат толкова дълго време в родината си, без да се местят? — попита Марий.

— Първо, тогава са били по-малко. Кимврите са имали целия обширен полуостров за себе си, тевтоните са живели на юг от тях, тигурините са си стояли в Хелвеция, херуските — по бреговете на Визургис в Германия, маркоманите — в Бойохемум — обясни Серторий.

— Климатът там е различен — на свой ред взе думата Сула. — На север от Рен вали цяла година непрестанно, затова и тревата расте бързо, пък и е сладка, сочна и крехка. А, изглежда, и зимата не е толкова сурова, колкото при нас — поне за кимврите, тевтоните и херуските, които са живели в близост до Атлантическия океан. Дори в най-дълбока зима при тях е валяло повече дъжд, отколкото сняг, така че земята е раждала повече трева, но затова пък е била много по-трудна за обработване. Не мисля, че германите живеят по този начин, защото така им е заложено в кръвта. Според мен те още не могат да се отърсят от навиците, които са придобили при условията в родината си.

Марий го изгледа изпод гъстите си вежди.

— Значи искаш да кажеш, че ако случайно се настанят за по-дълго в Италия, те ще се научат да обработват земята?

— Без съмнение — кимна Сула.

— Тогава най-добре още това лято да им дадем едно решително сражение и всичко да се свърши веднъж завинаги. В продължение на почти петнадесет години Рим тръпне под тяхната заплаха. А и аз няма да умра спокоен, ако знам, че след като склопя очи, половин милион германи ще продължават да кръстосват Европа, за да търсят Елисейските полета, които са изоставили далеч на север от Рен. Германската миграция трябва да спре. И единственият начин, за който мога да съм сигурен, че ще ги спре, е да опитат острието на римския меч.

— Напълно съм съгласен — рече Сула.

— И аз — обади се Серторий.

— Ти нямаше ли дете някъде сред кимврите? — спомни си Марий за подвизите му.

— Имам.

— Знаеш ли къде е?

— Знам.

— Добре. Щом всичко свърши, ще пратиш детето и майка му, където искаш, дори в Рим, ако ти харесва.

— Благодаря ти, Гай Марий. Ще ги пратя в Близка Испания — усмихна се Серторий.

Марий го изгледа изненадано.

— Испания ли? Че защо Испания?

— Просто там ми хареса, нали по едно време се правех на келтибериец. Племето, у което живях, ще се погрижи за германското ми семейство.

— Прекрасно! А сега, приятели мои, да видим как можем да си изпросим едно сраженийце от кимврите.

Марий лесно си изпроси сраженийцето; според календара датата трябваше да е последният ден от квинктилис, при това беше уговорена на специални преговори между Марий и Бойорикс. Защото не само на Марий му бяха омръзнали годините на колебание и нерешителност. Бойорикс не по-малко от него изгаряше от нетърпение всичко да се реши веднъж завинаги.

— За победителя да бъде Италия — беше казал Бойорикс.

— За победителя да бъде светът — на свой ред рече Марий.

Както при Аква Секстия, така и сега той разчиташе на пехотата си — скромната му конница служеше само колкото да защитава двете внушителни крила, съставени изключително от пешаци. Вляво и вдясно Марий беше подредил своите легиони от Трансалпийска Галия, разделени поравно на по петнадесет хиляди души. В центъра щеше да настъпва Катул Цезар заедно със своите двадесет и четири хиляди легионери, които имаха далеч по-малък опит от другарите си; ветераните по двете крила трябваше едновременно да посрещнат най-силния удар и да поддържат центъра, ако тръгне да се огъва пред германската лавина. Марий избра за себе си лявото крило, Сула щеше да командва дясното.

От отсрещната страна битката се започна от петнадесет хиляди души кимврийска конница. Германите носеха пищни облекла и бяха въоръжени до зъби. Яздеха едрите си северни коне, за разлика от тевтоните, които бяха разчитали на значително по-нисичките галски понита. Всеки от тях носеше на главата си великолепен шлем във формата на някакъв мистичен звяр с разтворена паст, от двете страни, на който стърчат забодени дъги и пера — за да изглежда ездачът още по-висок; на гърдите си имаше желязна плочка, в едната си ръка държеше дълъг меч, в другата — кръгъл бял щит и две тежки копия.

Конниците се бяха подредили в четири почти прави редици, дълги повече от шест километра; плътно зад тях вървеше кимврийската пехота. Вместо да удари фронтално обаче, конницата изведнъж свърна вдясно и повлече със себе си и римляните; тази тактика очевидно имаше за цел да издърпа крилото на Сула възможно най-вляво, за да открие незащитения си фланг и германската пехота да го удари в гръб.

Римските легиони бяха толкова нетърпеливи да влязат в схватка с германите, че тази тактика на Бойорикс за малко да успее. В последния момент Марий успя да закове легионите си на място, като лявото крило трябваше да поеме целия удар на вражата конница върху себе си, докато Сула се обръща лице в лице срещу пехотата. На Катул Цезар му оставаше да защитава центъра и от конници, и от пешаци.

Само римският опит и римската хитрост помогнаха на легионите да победят и на полето при Верцела. Марий беше заложил на това, че битката ще се води предимно преди обяд, а армията му ще напада на запад — следователно слънцето ще грее в очите на кимврите, а и те по-трудно биха издържали на задаващите се обедни горещини. Свикнали на по-хладен, по-мек климат, при това натъпкали се с месо преди началото на сражението, германите трябваше да се бият с римляните точно два дни след лятното слънцестоене под безмилостните лъчи на южното слънце, в прах, който им пречеше да виждат. Ако за легионите това си беше просто една неприятна подробност, за кимврите бойното поле скоро се превърна в огнена пещ. Хиляди бяха тези от тях, които на втория — третия час от началото на стълкновението бяха увесили език от жегата и се гърчеха в нажежените си ризници също както Херкулес се е гърчил в отровното си наметало; шлемовете изгаряха челата им, а мечовете се оказваха твърде тежки, за да играят по главите на римляните.

Към пладне вече не бяха останали кимври на бойното поле, които да продължават да се съпротивляват. Осемдесет хиляди души бяха паднали под римските мечове, включително самият Бойорикс. Оцелелите бягаха назад, за да съобщят на жените и децата и да подкарат дългия керван към алпийските проходи. Но петдесет хиляди каруци не потеглят бързо, а и половин милион глави добитък не могат да бъдат подкарани за час-два. Само тези, които бяха заседнали по-близо до алпийския проход към Долината на саласите, успяха да се измъкнат. Много от жените предпочетоха да сложат край на живота на децата си и на своя собствен, нежели да ги отведат в пленничество; някои стигаха дори дотам, че убиваха бягащите си мъже. Но, разбира се, и мнозина останаха живи — шестдесет хиляди жени и деца щяха да бъдат продадени в робство по средиземноморските пазари, както и двадесет хиляди мъже — бойци.

От онези, които се втурнаха нагоре през Долината на саласите, малцина успяха да се спасят от засадите на местните келтски племена и да се доберат до Трансалпийска Галия през Лугдунумския проход. Но нататък и те нямаше да видят спокойствие: и алоброги, и секвани с еднакво ожесточение нападаха оределите им кервани. Може би само две хиляди кимври успяха да се върнат живи в земите на атуатуците, където ги чакаха шестте хиляди съплеменници, оставени да пазят съкровищата на германите. Там, където река Сабис се вливаше в Моза, шепата оцелели от многобройния народ на кимврите щяха да се установят веднъж завинаги и с времето сами щяха да се нарекат атуатуци. Само несметните съкровища, останали на тяхна грижа, щяха да им напомнят за близо осемстотинте хиляди германски преселници, към които бяха принадлежали и техните предци. Но пък и те нямаха право да разполагат с тези съкровища — последните кимври бяха само техни пазачи и техен дълг беше да ги бранят от алчните погледи на римляните.

Когато Катул Цезар се яви на военния съвет, свикан от Марий след победата при Верцела, той си мислеше, че го очаква ново сражение, този път от различно естество. Но вместо това имаше пред себе си един Марий, който беше до такава степен опиянен от победата, че само се чудеше как да угоди едновременно на всички.

— О, скъпи ми приятелю — потупа той Катул по гърба, — разбира се, че и ти ще честваш триумф! Скъпи приятелю, вземи две трети от плячката за себе си! В крайна сметка моите войници вече взеха достатъчно от тевтоните при Аква Секстия, освен това им предадох и печалбата от продажбата на робите, така че току-виж се върнали от война доста по-богати от твоите. Освен естествено, ако и ти не дадеш на своите парите от робите… Няма ли? Напълно те разбирам, скъпи ми Квинт Лутаций! — съгласяваше се този път с всичко Марий и за да подкрепи думите си, подаде пълна чиния с ядене на проконсула. — Скъпи ми приятелю, дори не бих помислил да си приписвам всички заслуги само на себе си! Откъде накъде, след като твоите войници се биеха не по-зле и с не по-малко желание от моите? — не спираше той, докато взимаше чинията от ръцете на събеседника си и вместо нея му подаваше пълна чаша вино. — Седни, седни спокойно! Велик ден! Ще мога да спя спокойно.

— Бойорикс е мъртъв — усмихваше се доволно и Сула. — Всичко свърши, Гай Марий. Наистина свърши.

— Ами жена ти и детето, Квинт Серторий? — сепна се изведнъж Марий.

— В безопасност са.

— Много добре! — Марий огледа всички присъстващи в палатката на главнокомандващия. Още малко и щеше да ги разцелува от щастие. — Кой иска пръв да занесе вестта за нашата победа в Рим?

Мнозина с готовност изявиха желание. Останалите офицери и центуриони си замълчаха, но само по израженията им човек добре разбираше, че и на тях им се иска да получат тази задача. Марий започна да ги оглежда един по един, докато най-накрая очите му се спряха на онзи, когото вече си бе избрал.

— Гай Юлий — рече той, — теб ще те натоварим с тази работа. Едно, че си мой квестор, но и по други причини, от дипломатическо естество. Ти въплъщаваш в себе си цялото ни висше командване. Ние трябва да останем в Италийска Галия, докато не се уверим, че е напълно прочистена от враговете ни. Но ти си шурей и на Луций Корнелий, и на мен; в жилите на нашите деца тече кръвта на твоя баща. А пък Квинт Лутаций по рождение ти се пада първи братовчед. Така че какво по-уместно от това един Юлий Цезар да отнесе в Рим новината за нашата победа? — Марий отново изгледа всички присъстващи. — Право ли е?

— Право е — съгласиха се всички в един глас.

— Друго си е да влезеш така триумфално в Сената — радваше се Аврелия, без да сваля очи от лицето на Цезар; потъмнял от слънцето и ветровете, той вече беше истински зрял мъж! — Сега дори си мисля, че цензорите постъпиха добре, като решиха да те приемат в Сената едва след като изкараш службата си при Гай Марий.

Цезар още не можеше да си намери място от радост и възторг и преживяше сладките мигове на славата, когато беше подал Мариевото писмо на Принцепс Сенатус и бе видял с очите си как римският Сенат приема новината за окончателното премахване на германската опасност. То не бяха ръкопляскания, не бяха викове… Тук сенаторите затанцуваха, там заплакаха от вълнение; Гай Сервилий Главция, най-висш в колегията на трибуните, хукна като полудял, както си е в сенаторската тога, за да закрещи от рострата пред всички чакащи на Форума, че Гай Марий е победил; височайши особи като Метел Нумидик и Ахенобарб Понтифекс Максимус си стискаха по мъжки ръцете, опитвайки се да прикрият с тържествените си физиономии вълнението, което ги душеше отвътре.

— Това е добър знак — каза Цезар на жена си; и той също не можеше да откъсне поглед от нея, изпаднал в ням захлас. Колко красива беше Аврелия, колко слабо й се бяха отразили четирите години живот в Субура и задълженията на хазяйка.

— Някой ден ще станеш консул — мечтаеше на глас Аврелия. — Всеки, който си спомня за битката при Верцела, ще се сети, че тъкмо ти донесе в Рим вестта за победата.

— Едва ли — съмняваше се той. — Всички ще си мислят единствено за Гай Марий.

— За Гай Марий и за теб — настояваше жена му. — Нали твоето лице видяха всички пред Сената? Нали ти беше неговият квестор?

Цезар въздъхна, сви се малко на кушетката и потупа празното място до себе си.

— Ела тук — рече той на Аврелия.

Аврелия, която дотогава беше седяла на малкото си столче срещу него, инстинктивно се обърна към вратата на триклиния.

— Гай Юлий! — още малко и щеше да се възмути тя от подобно предложение.

— Сами сме, мила, а пък аз не съм дотам превзет, че още първата вечер у дома да оставя жена си чак от другата страна на масата. — И той отново потупа свободния край на кушетката. — Тук, жено! Веднага!

Когато младата двойка се установи да живее в Субура, пристигането й се превърна в истинско събитие, което нямаше как да не прикове вниманието на целия квартал. В радиус от поне няколко пресечки нямаше човек, който да не проявява в една или друга степен любопитство, кои ли ще са тези благородници, които ще живеят в Субура. Аристократи наемодатели всеки беше виждал, но за пръв път един истински патриций, богаташ в очите на местните бедняци, щеше да се нанася сред градската измет. Гай Юлий Цезар и жена му се оказваха наистина редки птици, затова и какви ли не клюки плъзваха за тях. Субура можеше да е по размери огромен град, но жителите му бяха със селска жилка и за тях си оставаше най-любимо забавление да обсъждат съседите, особено ако представляват такава сензация.

Всички единодушно предричаха, че младите няма да издържат дълго в квартала. Субура беше място, където човек скоро забравяше и претенции, и самочувствие, за да разбере какво представлява наистина в очите на другите. А един аристократ си оставаше човек от Палатина и мястото му не беше тук. Какви истерии щяха да обземат младата госпожа! Как щеше да се ядосва за щяло и нещяло младият господин! Ха-ха! И най-накрая щяха да си отидат. Така говореха хората в Субура и чакаха предвижданията им да се сбъднат.

Но те не се сбъднаха. Скоро се разбра, че госпожата няма нищо против сама да си пазарува, сама да поставя на мястото му всеки квартален простак, имал наглостта да й прави мръсни предложения, сама да се изправя срещу местните женища, когато я наобиколят някъде по Викус Патриции, за да й заявят за сетен път в лицето, че й е време да си върви в Палатина, където й е мястото. Колкото до господина — в това вече никой не се съмняваше, — оказваше се, че е мъж на място: за нищо не се ядосва, на никого не се кара, интересува се от всичко, което съседите искат да споделят с него, независимо към коя обществена прослойка принадлежат, услужва, с каквото може, на всеки, който иска да си напише завещанието, да сключи заем или да си потърси работа.

Много скоро Цезар и Аврелия си спечелиха всеобщо уважение. С времето хората в квартала дори щяха да ги заобикнат. Вярно, че много от качествата им бяха нови за средата, в която попадаха — така например те продължаваха да държат на това никой да не си бърка носа в работата им, както те не се бъркаха в работата на другите; никога не се оплакваха, за никого не казваха лоша дума, но най-вече с нищо не даваха вид, че се смятат за по-висшестоящи от съседите си. Всеки, който ги заговореше, можеше да е сигурен, че ще му отговорят с усмивка, искрен интерес и съчувствие.

Първоначално гледаха на тази куртоазия у двамата младежи като на чиста проба лицемерие, но с месеците и годините, прекарани в съседство, жителите на околните улици започваха да разбират, че Цезар и Аврелия са точно такива, каквито искат и другите да ги познават.

За Аврелия беше много по-важно как ще я приемат в квартала, отколкото за Цезар, защото именно тя прекарваше живота си в Субура, тя беше собственичка на голяма инсула, в която живееха много и всякакви наематели. В началото не й беше никак лесно, но едва когато Цезар напусна Рим и тръгна на война, Аврелия разбра причината за трудностите. В началото тя си обясняваше всичко с чуждата среда и липсата на опит. Търговските агенти, от които беше купила инсулата, й предложиха услугите си да събират от нейно име наемите и ако се наложи, да се разправят вместо нея с опърничавите наематели. Цезар беше сметнал, че предложението си струва, и послушната му съпруга се беше съгласила. Без да разбере почти несъзнателното послание, което му беше пратила Аврелия в една своя реплика само месец след нанасянето им:

— Наемателите ни са такава сбирщина, че не мога да го повярвам — беше рекла тя един ден развълнувано, забравяйки, че във всичко трябва да бъде невъзмутима.

Цезар подметна леко подигравателно:

— Пъстра картинка?

— Ами на последните два етажа живеят предимно освобожденци — най-вече гърци, — които едва свързват двата края и все тичат подир някогашните си господари. Всички до един са с ей такива дебели бръчки по челото от постоянните притеснения и повечето си имат приятели мъже вместо жени или момичета. По-надолу можеш да откриеш всякакви: тепавичар със семейството си, римлянин; грънчар със семейството си, римлянин; овчар със семейството си… Минавало ли ти е някога през ума, че в Рим има овчари? Пазел овцете в Кампус Ланатариус, докато животните чакали да бъдат продадени на колачите — любопитно нали? Попитах го защо тогава не се премести по-близо до местоработата си, но той каза, че двамата с жена си били родом от Субура и не могли дори да си помислят да живеят другаде; при това нямал нищо против дългото ходене — разправяше Аврелия и се вживяваше все повече и повече.

Но Цезар се намуси.

— Не бих искал да изглеждам сноб, Аврелия, но все пак не съм сигурен дали е подходящо да влизаш в разговори с наемателите си. Все пак ти си съпруга на един Юлий и трябва да следваш известни принципи на поведение. Знам, че не трябва да се държим надменно или нелюбезно със съседите си, нито да се държим с тях, сякаш са ни напълно безразлични, но все пак аз скоро заминавам задълго и не искам жена ми да се сприятелява с непознати. Трябва да поддържаш известна дистанция от хората, които са ти клиенти. Затова приех на драго сърце предложението на агентите да се погрижат за събирането на наемите.

Погледът на Аврелия помръкна, като разбра каква глупост е извършила.

— Съжалявам, Гай Юлий. Дори и не помислих. Е, наистина, не съм си позволила кой знае каква фамилиарност; просто си рекох, че ще е интересно да знаем с какво се занимават наемателите в къщата ни.

— Разбира се, че ще е интересно — на свой ред се почувства виновен Цезар, задето така беше срязал жена си. — Разкажи ми и за останалите.

— Имаме един гръцки ритор със семейството си, както и един римски учител, пак със семейството си — казва, че би искал, ако някой ден се освободят двете стаи в съседство с апартамента му, да ги наеме и тях, за да ги използва като класни стаи. — Аврелия го стрелна с поглед, после добави. — Това го знам от агентите — това беше и първата лъжа пред съпруга й.

— Тази идея не е лоша — кимна Цезар. — Други кои живеят над нас, любима?

— На етажа над нас има доста интересни хора. Първо, имаме един търговец на подправки, чиято жена е толкова надута, че още малко ще се пръсне, а до него живее изобретател! Ерген е и целият му апартамент е задръстен от разни умалени макети на подемни кранове, помпи и мелници — започна да разказва Аврелия за чудака и пак се изпусна повече, отколкото трябва.

— Да не би да искаш да кажеш, Аврелия, че си била в апартамента на един ерген? — попита съпругът й.

Сърцето на жена му се разтуптя от неудобство и тя набързо изрече и втората си лъжа:

— Не, Гай Юлий, честно! Агентът мислеше, че ще е добре, ако и аз го придружавам, докато обикаля наемателите — така хем съм щяла да се запозная с тях, хем да видя как живеят.

Цезар се успокои.

— О, да, разбирам! Естествено. И какво прави нашият изобретател?

— Доколкото разбрах, най-вече скрипци и спирачки. Дори ми показа как работят, като задвижи един от макетите, но каза, че нямам техническа мисъл, затова и се страхувал, че нищо няма да разбера.

— Изглежда, че изобретенията добре му пълнят гушата, щом може да си позволи да живее на първия етаж — отбеляза Цезар, който с неприятно чувство забелязваше как жена му е загубила първоначалната си словоохотливост, без да може да си отговори в кого се крие грешката.

— Бил направил работилница, където да произвежда специалните си макари, и ги продавал на много строителни предприемачи; колкото до спирачките, тях ги сглобявал ръчно някъде надолу по улицата. — Аврелия си пое въздух някак нерешително и мина на най-необичайните си наематели. — А три етажа над изобретателя, Гай Юлий, целият етаж е пълен с евреи! Казват, че обичали да живеят винаги много евреи на едно място, защото си имали свои закони и правила и така им било по-лесно да ги спазват. Мисля, че тези хора не знаят какво са си докарали на главата. Те са в пълния смисъл религиозни! Като ги видях, разбрах защо някои от нас са толкова зле настроени към чужденците — евреите постоянно ни карат да се чувстваме несериозни и крайно неморални в поведението си. Освен това всеки евреин работи при друг евреин или зависи сам от себе си, и то не за друго, ами защото имат традиция да почиват на всеки седми ден. Не е ли странно? В Рим пазарните дни се редуват на всеки осми, да не говорим, че празниците се падат по всяко време, а евреите почиват задължително на всеки седми ден. Естествено, че тогава никой, който не е евреин няма да ги вземе на работа. Затова те предпочитат да не се хващат някъде задълго на работа, ами да работят по договор.

— Невероятно! — възкликна Цезар.

— Всички те са или занаятчии, или вършат някаква канцеларска работа — продължаваше тя, опитвайки се да се държи възможно най-естествено. — Един от евреите — мисля, че се казваше Шимон, е феноменален краснописец. Пише наистина изящно, Гай Юлий! Само че работи само на гръцки. Никой от наемателите ни евреи не знае добре латински. Когато някой автор или издател иска да продаде някоя книга на по-висока от приетата цена, той отива при хора като Шимон. Той има четирима сина, които също учат за краснописци. Ходят на училище при учителя от горния етаж, но също така и на някакво тяхно си религиозно училище, защото Шимон искал да се научат да говорят и пишат еднакво добре на латински, гръцки, арамейски[13] и… мисля, че го нарече последното иврит, може и да бъркам. Тогава можели да бъдат сигурни, че винаги ще има работа за тях в Рим.

— Всичките ли евреи са краснописци?

— О, не, само Шимон. Има един друг, златар — работи за един от дюкяните на Портикус Маргаритария. Останалите са: скулптор, майстор на бюстове, шивач, оръжейник, предач, каменоделец, а последният продава мазила и лекове.

— Надявам се да не използват всички инсулата ни за работно място? — изведнъж се разтревожи Цезар.

— Бъди спокоен, Гай Юлий, само краснописецът и златарят. Оръжейникът си има работилница на горния край на Алта Семита, скулпторът наема отделно ателие някъде във Велабрум, а зидарят държи цял склад при пристанището, точно до мраморния пристан. — Колкото и да не й се искаше, Аврелия отново се оживи. — Постоянно пеят. Предполагам, някакви религиозни химни. Във всеки случай песните им звучат доста странно! Някак ориенталски, без изразена мелодия. Пак е за предпочитане пред това по цял ден да слушам бебешки рев.

Цезар протегна ръка, за да отмести кичура коса, паднал пред лицето й. Мислеше си, че все пак жена му е само едно осемнадесетгодишно момиче.

— Предполагам, че на евреите им харесва да живеят тук?

— Всъщност сред наемателите няма човек, на когото да не му харесва — заключи Аврелия.

Същата нощ, след като Цезар заспа, тя си позволи малко да поплаче. Не беше предполагала, че мъжът й ще иска от нея да се държи със съседите си от Субура по същия начин, както би се държала с дамите от Палатина; толкова ли не можеше той да разбере, че в тези пренаселени квартали една домакиня не може да се радва на същите развлечения, които я чакат на Палатина? Не, разбира се, че не би могъл. Неговото време минаваше в гонене на обществена кариера, дните му минаваха в съдилищата, в срещи с важни сенатори като Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, в работа в монетния двор, в хазната, под всевъзможни аркади и колонади, където един бъдещ сенатор трябваше навреме да се научи на изкуството да дърпа конците. В цял Рим нямаше да се намери толкова мил и добронамерен съпруг като Гай Юлий Цезар, и все пак той продължаваше да гледа на жена си като на нещо по-особено.

Истината бе, че Аврелия още в самото начало се беше зарекла да се грижи за инсулата си напълно самостоятелно, заради което искаше да си спести дори услугите на търговските агенти. Беше се захванала сама да обикаля етаж по етаж, за да се запознае с всеки отделен наемател, да поговори с него, да научи що за човек е. Всички й се бяха харесали и тя не виждаше особена причина да не изпълнява сама служебните си задължения като хазяйка. Но ето, че беше говорила с мъжа си и още веднъж трябваше да се сблъска с неговото нежелание да проумее, че и жена му е човек като другите и няма защо той да гледа на нея като на нещо изключително само защото се е омъжила за един Юлий; явно, че Цезар възнамеряваше да й попречи във всичко, което не би отивало на семейната чест. Вярно, и самата Аврелия произхождаше от среди, близки до тези на съпруга й, и твърде добре разбираше защо гледа той така на нещата; но как тогава смяташе мъжът й, че тя ще си прекарва времето? Освен това на Аврелия й ставаше тежко само да си помисли, че вече на два пъти е излъгала любимия си съпруг. Най-добре беше да се опита да заспи.

За нейна радост скоро й се откри занимание, поне за известно време — Аврелия забременя. Това я направи по-трудноподвижна, но затова пък бъдещата майка не стана жертва на никое от често срещаните майчински заболявания. Здрава и силна, тя беше достатъчно плебейка и по майчина, и по бащина линия, за да й бъде чужда умората и родилните мъки, които често изтощаваха до смърт патрицианските момичета. Освен това скуката често беше подгонвала Аврелия далеч от къщи и тя заедно с робинята си Кардикса, която със своя исполински ръст й вършеше работа колкото двама мъже — пазачи, беше придобила навика да извървява по няколко километра на ден, без ни най-малко да се уморява.

Преди още детето да се е родило, Цезар беше привикан на служба при Гай Марий в Трансалпийска Галия и за свой ужас трябваше да остави сама жена си, вече в напреднала бременност и затова още по-уязвима.

— Не се притеснявай за мен. Всичко ще мине добре — успокояваше го Аврелия.

— Гледай да се преместиш при майка си навреме — съветваше я той.

— Ти остави това на мен, ще се оправя все някак — обещаваше тя и гледаше да не прекалява с лъжите.

Разбира се, и през ум не й мина да ражда при майка си. Детето се появи на бял свят в собствения й апартамент, а при раждането му не присъстваха никакви палатински величия, ами само местната акушерка и Кардикса. Без особени мъки и затруднения Аврелия роди момиченце, поредната Юлия, която беше също толкова русокоса, синеока и хубава, колкото всяка друга с нейното име.

— Ще й казваме Лия за по-кратко — каза Аврелия на майка си.

— О, не! — възкликна Рутилия, на която Лия й звучеше много по народному. — Не е ли по-добре Юлила?

Аврелия поклати глава в несъгласие.

— В никакъв случай, това носи нещастие. На дъщеря ми ще се вика Лия.

Но Лия не щеше да расте. В продължение на шест седмици не спря да реве, докато най-накрая от горния етаж не се домъкна Рут, жената на Шимон. Тя изслуша едва ли не с презрение разказите на Аврелия за различните доктори и разтревожени дядовци и баби, изредили се при бебето, за коликите и настинките, които му приписваха, и със силно акцентирания си гръцки веднага обяви диагнозата:

— Детето просто е гладно. Ти нямаш кърма, глупаво момиче!

— О, ами сега, къде да я настаня тази пуста дойка? — затюхка се Аврелия, като в същото време с облекчение си казваше, че еврейката няма как да не е права. Оставаше само проблемът с новата робиня, която трябваше да се купи и настани някъде в и без това оказалия се тесен за робите апартамент.

— Кой ти е казал, че трябва да купуваш дойка, глупаво момиче? — успокои я Рут. — В тази къща е пълно с майки — родилки. Не се тревожи, всички ще даваме от млякото си на детето.

— Ще ви плащам, както подобава — предложи веднага Аврелия, като внимаваше с тона си, да не би да я сметнат за някоя надменна господарка.

— И за какво ще ни плащаш, хубавице? Ти само остави на мен, глупаво момиче. А пък аз ще ги науча онези да си мият циците, преди да ги подават на момиченцето ти! Малкото има да наваксва. Няма да го оставим да се разболее, я?

И така Лия получи вместо една дойка повече от десет, без да се притеснява ни най-малко, че всеки път бозае от различно място, при това един ден я кърмят с гръцко мляко, следващия — с римско, с еврейско, с испанско, със сирийско… Нали не й пречеше на храносмилането, какво тогава? За всички беше най-важно, че от ден на ден Лия укрепваше.

Както укрепваше и майка й, възстановила се от раждането и отърсила се от всички тревоги, които я мъчеха, докато дъщеря й толкова упорито ревеше. Цезар беше заминал и Аврелия можеше спокойно да покаже истинския си характер. Първо се справи с всички мъже в семейството, които бяха получили специална заръка от съпруга й да я наглеждат.

— Ако имам нужда от теб, татко, сама ще те повикам — настоя Аврелия пред Кота.

— Чичо Публий, защо не ме оставиш на мира? — И Рутилий Руф трябваше да си върви.

— Секст Юлий, я заминавай и ти за Галия! — заяви младата снаха на девера си, за да се отърве и от него.

След като беше отпъдила всички натрапници, тя доволно потри ръце и се обърна към Кардикса:

— Най-сетне животът ми си е само мой! А сега да внесем известни промени в къщата!

Промените започнаха в рамките на собствения й апартамент, където вече няколко месеца след настаняването на младото семейство новозакупените роби по-скоро командваха господарите си, отколкото им се подчиняваха. Под ръководството на гръцкия иконом Евтих те работеха, колкото да няма от какво да се оплаква Аврелия пред съпруга си. Тя скоро откри, че Цезар в някои отношения е крайно немарлив и разсеян и погледът му често отминава досадните подробности, особено ако се отнасят до реда в дома му. Само за един ден Аврелия успя да строи отвикналите от тежък труд роби и да ги накара да й се подчиняват. Отсега нататък всяка сутрин те щяха да чакат в точно определен час заповедите й, а после да ги изпълняват по график. Гай Марий би се гордял със сватовницата си, ако я чуеше как с няколко изречения може да накара и глухия да я разбере — като същински пълководец.

— У-ха! — не се сдържа да възкликне готвачът Мург, когато останаха сами с иконома Евтих. — А пък аз си мислех, че сме си намерили господарка тъкмо по вкуса!

Икономът примигна с дългите си изящни клепки.

— Питаш ли ме мен? Тъкмо си говорех как някоя нощ мога да се мушна в леглото й да утеша мъката й по отсъстващия Гай Юлий, и то какво се оказва! По-скоро да легна с някой лъв.

— Мислиш ли, че наистина би посмяла да ни продаде с лоши препоръки? Та това би означавало големи парични загуби за самата нея… — чудеше се Мург и трепереше при самата мисъл какво би могло да го очаква за в бъдеще.

— Ще посмее и окото й няма да мигне. Жена като нея и на кръст ще ни разпне.

— У-ха! — отново се хвана за главата готвачът.

След като се справи с робите си, Аврелия веднага се зае и с наемателя на другия апартамент на приземния етаж. Когато преди време беше разговаряла с Цезар за наемателите в инсулата, реакцията на съпруга й я беше лишила напълно от желание да отвори въпрос за неговото незабавно изгонване. Дори не беше споменала за него пред Цезар, давайки си ясно сметка, че той като мъж няма да види положението от същата гледна точка. Но сега Цезар го нямаше и Аврелия беше с развързани ръце.

До другия приземен апартамент спокойно можеше да се отиде и без да се излиза от инсулата — на Аврелия й трябваше само да мине през вътрешния двор и беше у съседа си. Това обаче щеше да придаде на цялото посещение едва ли не интимен характер, а тъкмо обратната беше целта й. Затова хазяйката щеше да почука на предния вход на наемателя си. Това означаваше, че трябва първо, да излезе от собствената си външна врата на Викус Патриции, да завие надясно, да обиколи няколко дюкянчета, които също й плащаха наем, да стигне до кръстовището, където инсулата правеше остър ъгъл и където точно до нея беше долепена местната кръчма на кръстопътя, оттам да завие отново вдясно по Субура Минор, да мине пред още две дюкянчета, за да стигне пред входа на по-малкия приземен апартамент.

Наемателят беше известен актьор, грък на име Епафродит, който според счетоводните книги бил живял в инсулата повече от три години.

— Кажи на Епафродит, че хазяйката му иска да говори с него — заповяда Аврелия на вратаря.

Докато чакаше в приемната — голяма, колкото тази в нейното жилище, Аврелия огледа стените, за да прецени доколко са поддържани. За няколко месеца окото й се беше научило да открива и най-незабележимата пукнатина в мазилката, и най-малкото петънце мазнина по стените. Нямаше как, трябваше да въздъхне завистливо. Стопанинът се беше погрижил домът му да е по-добре уреден дори от този на наемодателите му, при това целите стени на приемната бяха изрисувани наскоро с чудесни фрески, изобразяващи цветя и плодове, а между тях, скрити зад благоприличието на изрисуваните пурпурни завеси — усмихнати Купидончета.

— Да не повярва човек! — чу се отнякъде да възкликва на гръцки приятен мъжки глас.

Аврелия се извърна на другата страна, откъдето се беше появил наемателят й. Нито гласът му, нито репутацията му на театрален любимец, нито запазената му фигура — поне доколкото Аврелия я беше забелязвала през пердетата към двора, — не издаваха действителната му възраст. Епафродит вече беше прехвърлил петдесетте и сега стоеше със златистожълта перука на главата си, с грижливо положен грим и облечен в прекрасна роба от тирски пурпур. Обикновено всяка пурпурна дреха минаваше за изтъкана в Тир, но тази тук определено беше финикийска изработка: с толкова наситен цвят, че отдалеч изглеждаше почти черна, в същото време с блясък, който се променяше според това откъде падаше светлината и сякаш придаваше на цялата дреха друг оттенък — от мораво до тъмновиолетово. През целия си живот Аврелия само веднъж беше виждала истински тирски пурпур — при посещението си във вилата на Корнелия, майката на Гракхите, която с гордост беше показала на гостите си робата, която навремето Емилий Павел бил отнел от македонския цар Персей.

— Какво да не повярва? — отвърна Аврелия, също на гръцки.

— Че човек може да срещне такива като теб, скъпа! Бях чувал, че хазяйката ни била красива и имала очи от пурпур, но дори онова, което си представях, като те гледах през двора, бледнее пред действителността! — напяваше гъркът. Въпреки женствената си интонация гласът му се харесваше със своята мелодичност. — Сядай, сядай! — покани той Аврелия.

— Предпочитам да стоя права.

Той се спря насред помещението и се обърна към нея, вдигайки вежди в недоумение.

— Искаш да кажеш, че си дошла по работа?

— Точно така.

— С какво мога да ти бъда полезен?

— Като се изнесеш — изрече кратко тя.

Епафродит я зяпна и едва не се свлече на колене; в театрален жест вдигна ръце пред гърдите си и патетично запита:

— Какво?

— Давам ти осем дни срок — продължи хазяйката му.

— Ама не може така! Платил съм си наема отдавна, както съм си го плащал винаги! Грижа се за жилището си така, сякаш съм му собственик, а не наемател! Може ли да чуя причините за това ти решение, домина? — заговори актьорът с напълно различен глас, сякаш искаше да изплаши женичката пред себе си с мъжествеността, която изведнъж го изпълни целия.

— Не ми харесва начина ти на живот.

— Начинът ми на живот си е моя работа — възрази Епафродит.

— Не и когато хазяйката ти иска да си отгледа децата далеч от сцените, които се разиграват от другата страна на двора ни — то мен ме е срам да ги гледам, ами на децата си ли да ги показвам? Още по-малко, когато разни проститутки от двата пола излизат за по-удобно да си вършат работата на двора.

— Можеш да си дръпнеш завесите — отбеляза простичко Епафродит.

— Няма да стане. Пък и ти да си сложиш пердета, пак няма да е достатъчно. Ние вкъщи си имаме и уши и чуваме.

— Е, много съжалявам, че те карам да се чувстваш неудобно, но в крайна сметка това няма значение — поклати глава гъркът. — Отказвам да се изнеса.

— Тогава ще наема хора да те изхвърлят.

Използвайки сценичния си талант, за да изглежда по-висок от действителния си ръст, Епафродит направи крачка към жената и се надвеси заплашително над нея. Тя не се смути ни най-малко, само си помисли колко много прилича наемателят й на Ахил, скрит в харема на скироския цар Ликомед.

— Я слушай, малка госпожо — рече гъркът. — Похарчил съм цяло състояние да превърна това апартаментче в свой дом и нямам никакво намерение да го напускам. Ако тръгнеш наистина да ми правиш номера и да ми пращаш хора, ще те съдя, не, ами ще те оставя без пукната пара. Всъщност още сега, като те изпратя до вратата на своя дом, отивам при градския претор да подам жалба срещу теб.

Във виолетовите очи на Аврелия заблестяха лукави пламъчета, които накараха пурпурната роба да изглежда като най-жалка имитация.

— Опитай де! — усмихна се тя сладко. — Доколкото знам, градският претор се казва Гай Мемий и ми се пада братовчед. Предполагам обаче, че точно в момента си има друга работа, затова ще трябва да се срещнеш с помощника му. Ако не му знаеш името, аз да ти го кажа: Секст Юлий Цезар, деверът ми!

Аврелия мина крачка-две встрани и удостои с поглед наскоро изрисуваните стени и скъпата мозайка на пода, каквато никой наемател не би посмял да постави у дома си.

— Признавам, че всичко това е много красиво! Радвам се, че поне вкусът ти да украсяваш дома си не е като този да подбираш приятелите си. Разбира се, даваш си сметка, че всяко подобрение, внесено в наеманото жилище, се смята за собственост на наемодателя, без той да е длъжен да изплаща каквито и да е обезщетения.

Осем дни по-късно Епафродит беше изхвърлен на улицата, където нямаше какво друго да прави, освен да псува всички жени по света. Дори не му бяха позволили и последната радост, която му оставаше, а именно да унищожи фреските и мозайката; Аврелия предвидливо беше настанила двамина наети гладиатори, за да пазят вътре в самия апартамент.

— Чудесно! — Плесна тя с ръце, след като досадникът си беше отишъл. — Сега, Кардикса, ми остава само да си намеря подходящ наемател.

Имаше няколко начина, по които един римлянин обявяваше, че дава под наем жилище: най-простият беше наемодателят да сложи бележка на входа си, на стените на дюкяните си, а ако сметне за нужно — и по стените на обществените бани и клозети, а ако това му се стореше недостатъчно, окачаше подобни бележки и по вратите на приятели, а най-добре беше, ако приятелите му разнесат новината за свободното жилище, та да стигне до още повече уши. За Аврелиината инсула се знаеше, че е стабилно строена, така че не бяха малко кандидатите за наематели. Тя самата се срещаше с всеки от тях, за да го прецени лично. Някои от желаещите й харесваха, други й се струваха честни и почтени, на трети би за тръшнала вратата под носа дори ако останеха единствените й клиенти. И все пак никой не бе човекът, когото Аврелия търсеше, затова и тя не преставаше да обикаля града и да разговаря с нови желаещи.

Минаха цели седем седмици, преди да се намери идеалният съсед. Конник, син на конник, казваше се Гай Маций. Беше на възрастта на Цезар, а пък жена му беше точно на годините на Аврелия. И двамата бяха културни и образовани, бяха се оженили по едно и също време с Цезар и Аврелия, имаха дъщеричка, връстничка на Лия, и тъкмо започваха да си търсят жилище. Младата съпруга се казваше Присцила, което идваше по-скоро от когномена на баща й, отколкото от фамилията му — за дългите години обаче, които Гай Маций щеше да прекара в съседство с Аврелия, тя никога нямаше да разбере какво е истинското име на жена му. В семейството на Маций се занимаваха с посредничество при сделки, а бащата на младежа, също Гай Маций, живееше с втората си жена и децата си от нея в удобна къща на Квиринала. Аврелия си направи труда да провери всичко това и чак след като разследванията потвърдиха историята на Гай Маций, тя се съгласи да му даде приземния апартамент, при това за примамливата сума от десет хиляди денарии годишно. Разбира се, причина за високата цена бяха скъпите фрески и мозайки на Епафродит, както и обещанието на Аврелия за в бъдеще да сключва всичките си сделки чрез посредничеството на Гай Маций и син.

Едно обаче беше сигурно: повече никакви агенти нямаше да се занимават с Аврелиините квартиранти; отсега нататък тя сама щеше да урежда отношенията си с живеещите в инсулата й. Всички апартаменти щяха да се дават под наем срещу писмен документ за срок от две години, с право договорът да бъде подновен за нови две. В текста на договора бяха включени клаузи за заплащането в случай на нанесени щети на сградата, както и клаузи, защищаващи интересите на наемателя от евентуални злоупотреби или неустойки от страна на собственика.

Аврелия скоро превърна дневната си в канцелария, където се трупаха една върху друга счетоводните книги — от старите й развлечения не се беше разделила само с тъкането и станът й още стоеше прибран в ъгъла. Но нямаше много време за такива женски занимания — трябваше да учи как се става идеална хазяйка. След като събра от агентите всички документи, свързани с поддържането на инсулата, Аврелия откри, че има отделни папки за кажи-речи всичко: квитанции за платените услуги на зидари, бояджии, мазачи, всевъзможни снабдители, за платената вода, за платените данъци, поземлени актове, пълен отчет на приходите и разходите. За свое неудовлетворение трябваше да научи, че голяма част от приходите почти веднага отиваха за поддръжката на сградата и за таксите, свързани с нея. Освен че таксуваше водата, използвана между другото единствено от хазяите, държавата налагаше скромен по размерите си данък върху броя на прозорците в инсулата, върху външните врати, върху всяко стълбище и всеки етаж отделно. А колкото и здраво да беше построена инсулата, нуждаеше се от постоянни ремонти. Сред споменатите в папките имаше няколко дърводелци; като сравняваше датите, Аврелия откри онзи от тях, който е бил най-дълго наеман и е свършил най-много работа. Веднага прати да го повикат и щом той се появи, му нареди да махне дървените прегради на всички балкони по горните етажи, обърнати към вътрешния двор.

Такива намерения Аврелия имаше още от времето, когато с Цезар се нанасяха в новото си жилище; на младата домакиня много й се искаше да си направи градинка и тя си мечтаеше как един ден превръща целия вътрешен двор в зелен оазис, който да носи радост за окото и за душата на всеки живеещ в инсулата. Но тогава сякаш всичко се беше наговорило да й попречи на плановете — като се започне с Епафродит, който също имаше право да ползва двора. Цезар, който рядко се задържаше за по-дълго у дома си, така и не знаеше какви ги върши съседът му; Епафродит беше достатъчно умен, за да организира скандалните си увеселения, когато хазяинът му го няма. А пък Аврелия скоро откри, че съпругът й е от онези мъже, които смятат, че жените всичко преувеличават.

Дебели дървени прегради заемаха цялото пространство между носещите колони и покрай четирите стени на вътрешния двор, закривайки напълно балконите по горните етажи. Никой от наемателите не можеше дори да хвърли поглед към двора. От една страна, Аврелия признаваше, че дървените паравани внасят известно чувство за интимност у самата нея, пък и донякъде заглушаваха шума от съседите; от друга обаче, целият вътрешен двор се превръщаше в един огромен, боядисан в кафяво комин, а стоящият на двора имаше чувството като че ли са го заключили в огнището. Да не говорим, че хората по горните етажи не се радваха нито на достатъчно въздух, нито на достатъчно осветление в домовете си.

Така че скоро след заминаването на Цезар Аврелия прати да повикат дърводелеца и му нареди да махне всички дървени паравани от балконите.

Дърводелецът я изгледа, сякаш е луда.

— Какво има? — не разбираше Аврелия.

— Домина, ако наистина направя това, още на третия ден ще затънеш до коленете в лайна, да не говорим какво друго ще започнат да хвърлят наемателите си от балконите — от мъртви кученца, до мъртви баби и новородени момиченца.

Аврелия усети как цялата се изчервява: от врата и лицето чак до крайчетата на ушите. Не я беше засегнал просташкият начин, по който дърводелецът си беше изказал мнението, а нейната недосетливост. Глупачка такава! Как не беше помислила за това? В следващия миг обаче вече се оправдаваше пред себе си: в крайна сметка тя можеше да прекара целия си живот да изкачва стълбища, да тропа по врати и да събира наеми, но след като винаги сама е живяла в разкош и охолство, никога не бе имала и най-бегла представа как я карат наемателите у тях си. Чичо й Кота, например, също не би се сетил какво е истинското предназначение на тези дървени паравани по балконите.

Аврелия скри зачервеното си лице в шепи и дари дърводелеца с такъв смутен и в същото време засмян поглед, че човекът не можа да избие от главата си спомена за тази сцена в продължение на цяла година. Затова и редовно се отбиваше да пита как вървят нещата в инсулата и като цяло подобри два пъти качеството на работата си.

— Благодаря! — беше единственото, което тя беше намерила тогава да му каже.

Изгонването на противния Епафродит все пак позволяваше на Аврелия да си създаде дълго мечтаната градинка, с което тя и не закъсня да се наеме. Оказа се, че новият й наемател Гай Маций също имал отколешна страст към градинарството.

— Нека ти помогна! — предложи услугите си той.

На Аврелия би й било трудно да откаже на същия онзи наемател, когото бе търсила толкова време.

— Разбира се, че можеш да ми помогнеш.

Което се оказа още един урок за нея. Покрай Гай Маций Аврелия трябваше да научи, че едно е да си мечтаеш за китната градинка в двора си, друго е да я насадиш сама. Защото самата стопанка се оказа както без нужната фантазия, така и без нужните умения, за да превърне мрачния си вътрешен двор в това, което й се искаше. Докато Гай Маций и знаеше какво трябваше да се направи, и можеше да го направи. Всъщност, ако сред градинарите има гении, той беше един от тях. Ако допреди водата от банята на Цезарови се оттичаше право в градската канализация, сега тя биваше отвеждана в специален резервоар в двора, за да полива цветята, храстите и дръвчетата, които Гай Маций беше изнамерил и засадил. Той самият си призна пред Аврелия, че повечето е откраднал от бащиния си дом на Квиринала, а останалите му били подарък от приятели — оттук асмичка, оттам — дръвченце, отнякъде другаде храстче или пръст за садене. Маций знаеше как да присади крехката фиданка към здравото коренище на израснало дърво, знаеше кои растения предпочитат в пръстта си вар, кои растат най-добре в естествената римска почва, знаеше по кое време да засява семената, по кое да разсажда лехите, по кое да подрязва храстите и дърветата. За дванадесет месеца вътрешният двор, широк всичко на всичко трийсет на трийсет стъпки, се беше превърнал в просторна, но уютна беседка, а бръшлянът вече се бе захванал по стените и упорито пълзеше нагоре по подпорните колони, за да се добере до слънчевата светлина.

Един ден при Аврелия дойде евреинът — краснописец Шимон. В очите на всеки римлянин той не можеше да не изглежда странен със своята дълга брада и дълги засукани къдрици, които се подаваха изпод мъничката му шапчица на темето.

— Домина Аврелия, от името на целия четвърти етаж бих искал да те помоля нещо много специално — рече той.

— Кажи, Шимон. Ако мога да изпълня молбата ви, ще го направя с най-голямо удоволствие.

— Напълно ще те разберем, ако ни откажеш, защото молбата ни е свързана до голяма степен със собствения ти интимен домашен живот — започна да нарежда Шимон, подбирайки думите си със същото усърдие, с което беше свикнал да ги изписва на хартията. — Но… ако ти обещаем най-тържествено, че никога няма да злоупотребим с доверието ти, като почнем да хвърляме боклуци и нечистотии от балконите си, дали ти не би ни позволила да свалим дървените прегради към двора? Така в домовете ни ще влиза повече въздух, а и ще можем да се наслаждаваме на хубавата ти градинка.

Аврелия чак засия от удоволствие.

— Много съм щастлива да удовлетворя подобна молба — даде съгласието си тя. — Това обаче не значи, че ще ви позволя да използвате и прозорците си към улицата, за да изхвърляте каквито и да е предмети и други неща от домовете си. Ще ми обещаете, че ще носите редовно нечистотиите си до обществения клозет или пък ще ги изхвърляте право в уличната канавка.

Шимон, разбира се, обеща.

И така, балконите на четвъртия етаж бяха отворени към светлината, а само Гай Маций помоли да не се свалят дървените прегради там, където се застъпват с подпорните колони, за да може бръшлянът спокойно да се вие нагоре. Примерът на еврейския етаж скоро беше последван и от останалите наематели в инсулата. Първо изобретателят и търговецът на подправки от втория етаж попитаха дали и те не могат да махнат дървените паравани, а след тях същата молба дойде и от третия, и от шестия, и от втория, и от петия, докато накрая само двата най-горни етажа, където живееха все освобожденци, останаха скрити зад грозните паравани.

Пролетта преди битката при Аква Секстия Цезар се беше връщал веднъж от Галия, за да носи рапортите на Гай Марий пред Сената, и като следствие на това Аврелия забременя наново. Следващия февруари се роди второто дете, пак момиченце, пак в апартамента на майка си, пак поето от ръцете на местната акушерка и Кардикса. Този път родилката знаеше, че не може сама да кърми детето си, затова втората Юлия, която цял живот щеше да носи леко подигравателното умалително „Ю-ю“, беше прехвърлена веднага на грижите на цяла дузина кърмачки, които населяваха различните етажи на инсулата.

— Така е добре — каза си Цезар, когато получи писмото от жена си, в което тя му съобщаваше за раждането на Ю-ю. — Родиха ни се двете Юлии, сега, като занеса поредните рапорти до Сената, ще започнем и с правенето на момчета.

По кажи-речи същия начин се беше изказала и Рутилия в желанието си да утеши Аврелия, за която се очакваше, че няма да приеме особено радостно второто момиче.

— Предполагам, не си си въобразявала, че дъщеря ти ще те слуша какво й говориш — забавляваше се на усърдието на жена си Кота.

— О, я да не…! — тросна му се Рутилия, но в същия миг промени тона си. — Честно да си кажа, Марк Аврелий, това момиче винаги ще ме изненадва! Когато се опитах малко да я разведря, единственото, което тя ми отвърна, беше, че след като децата й се раждат здрави, за нея нямало никакво значение дали са момчета или момичета.

— Че коя друга майка би се държала по-добре от дъщеря ти! — зарадва се Кота. — Откакто преди четири-петстотин години по-заможните римляни престанаха да захвърлят на произвола на съдбата нежеланите си дъщерички, за всяко момиче е било по-добре, ако майка му се държи с него като истинска майка, а не като зла мащеха.

— Разбира се, че е така! Как другояче би могла да се държи една майка! — сряза го сърдито Рутилия. — Аз не ти говоря за отношението на Аврелия към дъщеря й, а за отвратителната й склонност да изкара всекиго глупак, задето е казал нещо толкова очевидно според нея!

— Е, на мен това не ми пречи да я обичам — подсмихна се Публий Рутилий Руф, който присъстваше на сцената.

— Че как иначе! — махна с ръка Рутилия.

— Момиченцето хубаво ли е? — запита Рутилий.

— Истинска красавица. Ти какво друго очакваш? Тези двамата не биха могли да си родят грозно бебе дори ако го правят с главата надолу — заяви надменно Рутилия.

— Хайде по-полека — понечи да я успокои Кота, намигвайки на Рутилий Руф. — Кой не се държи сега като римска благородничка?

— Да ви изпадат зъбите дано! — закани се съпругата му и започна да замерва двамата мъже с възглавниците от кушетката.

Скоро след раждането на малката Ю-ю Аврелия реши, че най-сетне трябва да се разправи и с кръчмата на кръстопътя. Това беше задача, която тя постоянно беше отлагала, най-вече защото самата кръчма, макар и построена в съседство с нейната инсула, не беше нейна собственост, а пък и се водеше място за среща на членове на едно религиозно братство. Макар и заведението да нямаше статут на храм или на едес, то си беше официално учреждение и стоеше записано в книгите на градския претор.

Това обаче не означаваше, че не представлява постоянен тормоз за околните. През цялото денонощие в кръчмата не преставаха да влизат и излизат хора, постоянните посетители зорко пазеха своята страна от улицата и пъдеха всекиго нежелан от нея, без да имат нищо против клиентите да си вършат срамните работи пред самата кръчма и нечистотиите им да се въргалят в краката на минувачите.

Кардикса първа подразбра нещо за по-тъмните страни от живота на религиозното братство на кръстопътя. Веднъж Аврелия я беше пратила да купи от дюкянчето встрани от входа на Цезарови някакво мазило за дупето на малката Ю-ю и робинята завари собственичката — една старица, дошла чак от Галатия, която продаваше билки, лекове и всякакви балсами, притисната до стената от двамина разбойници, които тъкмо спореха кое от многото гърнета и флакончета първо да строшат. Благодарение на Кардикса обаче всичко си остана здраво и непокътнато; така де, всичко в дюкянчето, иначе двамината натрапници бяха изритани със здрави ритници навън от мощната галка, която не си поплюваше. След като непознатите се скриха сред тълпата и заканите им се изгубиха в уличната врява, Кардикса поразпита наплашената старица какво точно се е случило. Случило се бе това, че търговката не бе смогнала да плати месечната сума на своите „закрилници“.

— Всеки дюкян в инсулата трябвало да плаща редовно такса на братството на кръстопътя, за да не го затворят — на свой ред съобщи Кардикса на Аврелия. — В самото братство твърдели, че по такъв начин осигурявали на дюкянчетата и на търговците закрила от крадци и насилници, но единствените крадци и насилници в Субура са тъкмо те и всеки, който не си плати парите, става тяхна жертва. Както знаеш, доминила, бедната Галатия наскоро погреба мъжа си, при това не се поскъпи за нищо. Затова в момента е останала без средства.

— Е, това вече е прекалено! — отсъди Аврелия и си придаде войнствен вид. — Идвай, Кардикса, ще ги оправим ние тях.

Двете излязоха от главния вход и посетиха един подир друг няколкото дюкяна в инсулата, обърнати към Викус Патриции. От всички продавачи искаха да узнаят с подробности какви са вземанията — даванията им с братството. От търговците Аврелия трябваше да научи, че дейността на братството на кръстопътя се разпростирало далеч извън пределите на инсулата й, затова реши да предприеме по-голяма обиколка и да се отбие във всеки магазин в квартала. Колкото повече разговаряше с жертвите на братството, толкова по-малко умът й можеше да побере чутото. Дори двете жени, които държаха обществения клозет от другата страна на Субура Минор — те плащаха аренда на някакво съдружие, което пък от своя страна плащаше на държавата, били задължавани да плащат на братството процент от онова, което им плащат по-богатите клиенти — онези, които могат да си позволят пръчката с мокра гъба, с която да се измият, след като си свършат работата. Когато от братството научили, че двете жени изпълнявали и друг вид услуга — ходят по домовете, за да събират нощните гърнета и да ги изхвърлят в клозетите, те, без да им мигне окото, натрошили всички гърнета, които им попаднали, и задължили жените да купят нови. Както всички бани в Рим обществената баня в съседство с клозетите беше частна собственост, което не й пречеше да развива печеливша дейност. Затова и тук братството държеше да му се плаща редовно, да не би някой от клиентите случайно да се удави, докато се къпе.

Когато Аврелия приключи с разследването, беше обхваната от такъв бяс, че трябваше първо да се прибере у дома си малко да се поуспокои и чак тогава да излезе отново, за да посети разбойническото свърталище.

— Тези хора ще напуснат къщата ми! — заканваше се тя пред Кардикса. — Ще напуснат моята къща!

— Не се тревожи, Аврелия, ще ги наредим, както подобава — вдъхваше й кураж слугинята.

— Къде е Ю-ю? — попита господарката, която едва си поемаше дъх от възмущение.

— На четвъртия етаж. Тази сутрин е ред на Ребека да я накърми.

Аврелия започна да кърши отчаяно ръце.

— А защо аз нямам мляко? Чувствам се като престаряла овца, която за нищо не става.

Кардикса вдигна рамене.

— Някои жени имат мляко, други нямат. Никой не може да каже защо. Няма нужда сега да си търсиш други поводи за раздразнение — братството ти стига. Жените нямат нищо против да кърмят Ю-ю. Ще пратя някой от слугите горе при Ребека да я помоли да задържи бебето при себе си, а двете с теб ще излезем и ще им покажем на онези бандити.

Аврелия стана на крака.

— Да тръгваме тогава. Колкото по-бързо свършим, толкова по-добре.

Кръчмата се оказа доста мрачно местенце. Аврелия застани в рамката на входната врата и на фона на слънчевата светлина, която идваше откъм гърба й, заслепи посетителите на заведението. Всички пиещи се умълчаха, захласнати от гледката, докато зад Аврелия не се появи Кардикса и покрай масите се забеляза раздвижване.

— Ей това е слоницата, която ни хвърли оня пердах сутринта! — обади се нечий глас от тъмното.

Тук-там изскърцаха дървените пейки. Аврелия влезе в кръчмата и огледа помещението. Кардикса я следваше плътно, готова да се намеси, ако трябва.

— Кой отговаря за вас, простаци? — попита Аврелия.

Иззад една от масите в дъното се показа нисичък, мършав човечец, който даваше вид да е на около четиридесет, а още повече даваше вид да е типичен римлянин.

— Аз съм този, когото търсиш — представи се той, като излезе на светло. — Луций Декумий, на твоите услуги.

— А знаеш ли коя съм аз? — стрелна го с поглед младата жена.

Той кимна.

— Вие наемате без пари това помещение, което принадлежи на мен — обясни му за всеки случай тя.

— Грешиш, госпожа, това място не принадлежи на теб — поправи я Луций Декумий. — То е държавна собственост.

— Държавата няма нищо с кръчмата ви — държеше на своето Аврелия и отново огледа затъмнената кръчма, за да види по-добре какво има вътре. — Заведението е в плачевно постоянно. Ти изобщо не се грижиш за него. Считай се за изгонен.

Всички я зяпнаха изненадани. Луций Декумий сбърчи вежди и я изгледа разтревожено.

— Ти не можеш да ни изгониш оттук.

— Само почакай да видиш!

— Ще се оплача на градския претор.

— Както желаеш. Той ми е братовчед.

— Тогава ще се оплача на върховния понтифекс.

— Още по-добре. И той ми е братовчед.

Мъжът изсумтя, но не можа да се разбере дали се присмива на самонадеяността на Аврелия, или пък просто ситуацията му се струва забавна.

— Не може всички да са ти братовчеди!

— Може, може. Хич не си прави сметки, Луций Декумий, отиваш си заедно с всички разбойници от кръчмата.

Луций Декумий я изгледа замислено и се зачеса по брадичката; човек не можеше да е сигурен, че в яркосините му очи не проблясват иронични пламъчета. Той отстъпи крачка назад и показа с жест масата, на която бе седял допреди малко.

— Какво ще кажеш да пообсъдим нашия малък проблем?

— Няма какво да му обсъждаме — възрази Аврелия. — Просто ти си отиваш.

— Ами! Винаги има място за обсъждане. Хайде, госпожо, нека двамата с теб седнем да се поразговорим — повтори поканата си Луций Декумий.

Изведнъж Аврелия си даде сметка какво ужасно чувство я завладява: Луций Декумий започваше да й се харесва. Това беше просто смешно. И все пак беше самата истина.

— Добре — съгласи се тя. — Кардикса застани до мен.

Луций Декумий й предложи стол да седне, после се друсна на мястото си на пейката отсреща.

— Малко винце, госпожо?

— В никакъв случай.

— О!

— И така?

— Какво и така? — попита Луций Декумий.

— Ти беше този, който искаше да разговаряме — напомни му Аврелия.

— Точно така, аз поисках — съгласи се той. — Какво имаш против нас, госпожо?

— Това, че стоите под моя покрив.

— Е, сега, това е малко твърде общо казано, не мислиш ли? Искам да кажа, нищо не ни пречи да стигнем до някакво споразумение: ти ще ми кажеш точно кое у нас не ти се нрави, а пък аз ще видя дали не мога да го оправя.

— Много неща не ми харесват: външният вид на кръчмата, мръсотията, шумът, това, че хората ти са решили, че цялата улица е тяхна собственост. — Аврелия изброяваше и сгъваше един по един пръстите на ръцете си. — Но най-вече вашата подмолна дейност из квартала! Да тероризирате безпомощните търговци и да искате от тях пари, които не могат да си позволят! И ако това не заслужава презрение!

— Светът, госпожо — обясни Декумий и се наведе напред, за да може събеседничката му да го чува по-добре, — е разделен между овцете и вълците. Какво по-естествено от това? Ако не беше естествено, овцете нямаше да бъдат толкова повече от вълците, а ние всички знаем, че на един вълк му се падат по, да речем, хиляда овце. Защо просто не приемеш, че ние сме местните вълци? Като вълци ние не сме никак лоши. Само си показваме зъбките… Е, тук-там ще поухапем някого, но никой не е пострадал съществено.

— Метафората, която използваш, е още един знак за твоята арогантност — на съвсем друго мнение беше Аврелия, — и тя с нищо няма да промени решението ми. Ще си вървите и това е.

— Ох, бедният аз! — затюхка се Луций Декумий и се облегна назад. — Бедният, бедният аз. — Той я стрелна с поглед. — Наистина ли всички са ти братовчеди?

— Баща ми беше консулът Луций Аврелий Кота. Чичо ми е консулът Публий Рутилий Руф. Другият ми чичо е преторът Марк Аврелий Кота. Мъжът ми е квесторът Гай Юлий Цезар. — Аврелия се отпусна на облегалката на стола си, надигна глава, притвори очи и нанесе последния си удар: — И което е най-важно, Гай Марий ми е сват.

— Ха-ха, на мен пък ми е сват египетският цар! — отбеляза лаконично Луций Декумий, на когото кажи-речи всички изброени имена не говореха нищо.

— Тогава те съветвам да си вървиш у дома в Египет — рече Аврелия, без да обръща внимание на невинната шегичка. — Консулът Гай Марий е мой сват.

— О, да, разбира се, че как иначе? И сватята на Гай Марий ще живее в някаква си инсула на гъза на Субура! — не се съгласи той.

— Инсулата е моя собственост. Това е зестрата ми, Луций Декумий. Мъжът ми е по-малкият син на баща си, затова временно сме се нанесли в инсулата ми. По-късно ще се преместим другаде.

— Гай Марий наистина ли ти е сват?

— До последния косъм на веждите си.

Луций Декумий въздъхна тежко.

— А пък на мен тук ми харесва… Така че най-добре да проведем едни хубавички преговори.

— Аз просто искам да се разкараш — настоя тя.

— Виж сега, госпожо, и аз имам известни права върху ей това място — стана по-твърд Луций Декумий. — Съдържателите на това заведение сме пазители на храма на кръстопътя. Получили сме този пост по съвсем законен път. Това, че всички са ти братовчеди, не значи, че и държавата ти е станала частна собственост — нас ще ни изгониш, но на наше място ще дойдат други, нали така? Това тук е колегията на кръстопътя, госпожо, записана съвсем официално в книгите на градския претор. И нека ти издам една мъничка тайна — отново се наведе той напред. — Не само ние, всички наши братя от кръчмите по кръстопътищата са вълци! — Луций Декумий изви врат като някоя костенурка. — Сега, госпожа, двамата с теб ще влезем в споразумение. Ние ще поддържаме мястото чисто, ще мацнем по някоя боя по стените, няма да вдигаме повече шум през нощта, ще помагаме на старите жени да прескачат канавките и ще се откажем от дейността из квартала — с други думи, ще се превърнем в стълбове на обществото! Това как ти се харесва?

Колкото и да се опитваше да запази леденото си изражение, Аврелия не издържа и леко се усмихна.

— Все е по-добре от това, което вършите сега, а, Луций Декумий?

— Много по-добре! — съгласи се той обнадежден.

— Да си призная честно, не ми се ще наново да се разправям с хора като теб. Много добре, Луций Декумий, давам ти пробен срок от шест месеца. — При тези си думи тя стана от стола си и се запъти към вратата, последвана от вежливия кръчмар. — Но само не си мисли, че като му дойде времето, няма да посмея да ви изхвърля и да посрещна други на ваше място — зарече се тя и излезе на улицата.

Луций Декумий я придружи надолу по Викус Патриции и със завидна ловкост й разчистваше пътя сред тълпата.

— Имаш думата ми, госпожо, отсега нататък ние се превръщаме в стълбове на обществото.

— Предполагам, ще ви е доста трудно да я карате занапред без доходите, на които сте разчитали досега — подметна Аврелия.

— О, това да не те тревожи, госпожо! — Спокойно отвърна той. — Рим е голям град. Ние няма да престанем с нашата дейност напълно… Просто ще се преместим по-надалеч, за да не те притесняваме. Да речем във Виминала… или около Агера, или около блатата… Необработени терени, колкото искаш. Няма защо да се тревожиш за хубостници като Луций Декумий и събратята му от кръчмата на кръстопътя. Ние все ще се оправим.

— И това ако е решение! — поклати глава Аврелия. — Каква е разликата между това да тероризираш съседите си или други хора?

— Сърцето го боли само за онова, което виждат очите и чуват ушите — отговори й мъдро Луций Декумий, изненадан от алтруизма на събеседничката си. — Това е доказан факт, госпожо.

Двамата бяха стигнали главния вход на Цезарови. Аврелия се спря и изгледа Декумий, сякаш го съжаляваше.

— Предполагам, че отсега си си наумил какво ще правиш в бъдеще, Луций Декумий. Просто нека аз никога не разбера къде си прехвърлил… дейността си, както сам се изразяваш.

— Но разбира се, госпожо, имаш честната ми дума! Ще си мълча като гроб! — При тези си думи той се протегна през Аврелия и почука на вратата й, която твърде подозрително беше отворена веднага от иконома Евтих. — А, Евтих — зарадва се Луций Декумий, — в последните дни не си се появявал в кръчмата, защо така? Следващия път, когато господарката ти даде почивка, надявам се да минеш през нашето заведение. Току-що обещах на госпожата, че ще изчистим местенцето и ще му мазнем една боичка. Сватята на Гай Марий трябва да бъде винаги доволна, нали така?

Евтих си придаде крайно нещастен вид.

— Да, така е.

— А ти да криеш от нас през цялото време? Как така не си споменал нито веднъж коя е госпожата? — продължи да го хока Луций Декумий.

— Както трябва да си забелязал с годините, Луций Декумий — гордо му отвърна икономът, — аз никога не коментирам господарите си.

— Проклети гърци, всички са еднакви — заключи Декумий и като кимна с глава на Аврелия, той се сбогува с нея. — Приятен ден, госпожо. Много ми беше приятно да се запознаем. Само да имаш нужда от нещо, ние в братството винаги ще ти помогнем.

Щом затвори вратата зад себе си, господарката се загледа с безизразните си очи в иконома си.

— А ти какво ще ми кажеш за свое оправдание?

— Домина, аз съм длъжен да стана един от тях! — проплака той. — В крайна сметка работя като иконом на местните наемодатели, не мога да стоя настрана от братството!

— Надявам се, даваш си сметка, Евтих, че мога да накарам да те бият с камшик за това — напомни му Аврелия.

— Така е — промълви той в съгласие.

— Биенето с камшик е общоприетото наказание, нали?

— Да — промълви нещастният човек още по-тихо.

— Тогава можеш само да се радваш, че господарката ти е жена на мъжа си и дъщеря на баща си. Свекърът ми Гай Юлий навремето го определи най-добре. Малко преди да умре, той каза, че не можел да проумее как някои могат да спят под един покрив със същите хора, които през деня бият с камшик, независимо дали става въпрос за синовете или робите им. И все пак да не забравяме, че има и други начини един господар да накаже неверния или невъзпитания си роб. Не си мисли, че не мога да те продам на друг, пък ако ще и с лоша препоръка — колкото и да ми коства това. Знаеш какво би означавало това за теб. Вместо да получа десет хиляди денария за теб, ще се задоволя само с хиляда сестерции. А новият ти собственик ще бъде някой човек от простолюдието, който ще те налага за щяло и нещяло, щом като от самото начало те е взел като един лош роб.

— Разбирам, домина.

— Добре! Никой не ти пречи да влизаш в братството на кръстопътя — няма как, влизам ти в положението. Пък и това, че толкова време не си казал кои са ти господарите, е наистина похвално. — Аврелия понечи да тръгне към стаята си, но се спря. — Луций Декумий работи ли нещо?

— Грижи се за кръчмата — отговори Евтих, но си личеше, че въпросът му се е сторил крайно неудобен.

— Нещо криеш.

— Не, нищо!

— Хайде, изплюй камъчето!

— Ами, как да ти кажа, домина, това са само слухове. Никой не знае със сигурност, нали разбираш? Но са го чували да ги говори разни… може и да е просто от самохвалство. Или пък да има за цел да ни наплаши нас, останалите.

— И какво говори?

Икономът пребледня.

— Казва, че е наемен убиец.

— Екастор! И кого е убил? — полюбопитства Аврелия.

— Доколкото знам, твърди, че именно той бил заклал преди години онзи нумидиец на Форума.

— Чудеса! — възкликна господарката и отиде да види как са децата й.

— Като са я правили, нещо са сбъркали с калъпа — отбеляза Евтих пред Кардикса.

Едрата галка надигна тежката си лапа и потупа иконома по крехкото му рамо също както някоя котка би затиснала опашката на мишката, за да си поиграе с нея.

— Сбъркали са, така е — натисна го тя в приятелски жест. — Ето защо ние всички трябва да се грижим за нея.

Сравнително скоро след това у дома се завърна Гай Юлий Цезар, който идваше от Италийска Галия, за да донесе в Рим писмата от Гай Марий във Верцела. Един ден той просто потропа на вратата на дома си и икономът му отвори, сякаш посреща непознат пътник. После, докато Евтих поемаше грижата за багажа, Цезар отиде да потърси жена си.

Аврелия беше в двора и тъкмо връзваше телени мрежички около назряващите гроздове по асмата. Толкова беше заета с лозарската си дейност, че дори не се обърна да види кой идва.

— Направо не е за вярване колко птици има в Субура, а? — рече тя на човека зад себе си, мислейки, че е някой от робите. — Но тази година съм твърдо решена да ядем грозде, затова и ще опитам тия нещица няма ли да помогнат.

— Ще чакам с нетърпение времето на гроздобера — обади се Цезар.

Аврелия се обърна изведнъж, останалите незакачени мрежички се изхлузиха от ръката й и се разпиляха на земята.

— Гай Юлий! — радостно възкликна младата съпруга. Той протегна ръце и Аврелия се втурна да го прегърне.

Никога преди двамата не се бяха целували толкова сладостно, затова и преди да се отлепят един от друг, мина доста време. Изведнъж над главите им се разнесоха викове и ръкопляскания и двамата се върнаха на земята. Цезар вдигна очи нагоре и с изненада видя как всички балкони към вътрешния двор са се покрили с радостни люде, които му махат.

— Голяма победа! — извика той, така че всички да го чуят. — Гай Марий унищожи германите напълно! Рим никога повече няма да се страхува от тях!

И като остави наемателите си да се радват на великата вест и да я разнасят из Субура, преди още да са я научили в Сената и на Форума, Цезар прегърна през раменете Аврелия и двамата се скриха в коридора, свързващ приемната с кухнята. Цезар се обърна към кабинета си и нямаше как да не се зарадва от чистия му и подреден вид, както и от новопоявилите се украшения — евтини, но подбирани с вкус. Навсякъде имаше поставени вази с цветя и той си каза, че любовта на съпругата му към тях е нещо повече от прищявка, но дали тя сама притежава нужните средства за толкова много свежи цветя всеки ден?

— Трябваше веднага да се явя пред Марк Емилий Скавър — рече Цезар на жена си. — И все пак си казах, че е най-добре първо да мина през нас. Колко е хубаво човек да си е дома!

— Чудесно е — подкрепи го Аврелия.

— А довечера ще бъде още по-чудесно, жено, когато двамата с теб се захванем да правим и първото си момче — заяви той и още веднъж целуна жена си. — Колко ми липсваш само! Което си е истина, щом човек си е имал работа с теб, вече никоя друга жена не може да спре погледа му. А дали случайно мога да се изкъпя сега?

— Преди минутка видях Кардикса да се насочва към банята, така че сигурно топлата вода вече те чака — успокои го Аврелия и се притисна към него.

— А ти си сигурна, че не ти идва много да се грижиш за къщата ни, за децата и за всички тези наематели над главата ни? — запита Цезар. — Знам, винаги ми повтаряш, че агентите взимали повече комисиона, отколкото било редно, но все пак…

— Това не е проблем за мен, Гай Юлий. Всичко в сградата е наред, пък и наемателите ни са прекрасни люде — увери го тя. — Дори успях да се оправя с неприятностите, които ни създаваше кръчмата на кръстопътя, така че напоследък дори по улицата е чисто и спокойно. — Младата жена се засмя, сякаш въпросът не беше от кой знае какво значение. — Не можеш да си представиш колко услужлив става всеки, щом разбере, че Гай Марий ми е сват!

— Всички тези цветя! — удиви се Цезар.

— Не са ли красиви! Това е нещо като данък, който получавам на всеки четири-пет дни.

Съпругът й я притисна по-близо до себе си.

— Да не би да си имам съперник?

— Не мисля, че подобен съперник ще те разтревожи, трябва само да го видиш. Казва се Луций Декумий и е наемен убиец.

— Какъв е?

— Шегувам се, любов моя — успокои го тя. — Той самият твърди, че е наемен убиец, най-вероятно за да си създава авторитет сред събратята си от кръчмата. Иначе се грижи за кръчмата на ъгъла.

— И откъде ти намира той тези цветя?

Аврелия леко се засмя.

— На харизан кон зъбите не се броят. В Субура всичко върви по различно му.

Отново Публий Рутилий Руф щеше да съобщи на Гай Марий новините за това, как Рим е реагирал на писмото за победата, след като то беше донесено от Гай Юлий Цезар.

„Във въздуха се усещат неприятни настроения, най-вече защото след като ти успя да сториш онова, за което се заканваше, сиреч да премахнеш германската опасност, и след като народът ти е благодарен до гроб, никой не може да ти попречи да станеш за шести път консул, само да го поискаш. На устата на всички патриции стои все една и съща дума: «диктатор», а ако не другите, то поне конниците от първата класа започват предупрежденията на Сената. Да, знам, че имаш много влиятелни клиенти и приятели сред хората от първата класа, но трябва да знаеш, че цялата римска политическа и обществена структура е построена по начин, по който да се притискат в зародиша им всички амбиции за еднолична власт и изобщо за превъзходство над останалите. На човек му е позволено да бъде само пръв между равни. Но след пет поредни консулски мандата, при това три от тях, получени ин абсенция, все по-трудно би било да се прикрие фактът, че ти стърчиш твърде много над тъй наречените си «равни». Скавър е буквално отвратен от ситуацията, но той поне има ум в главата и с него ти би могъл да се разбереш. Но, както винаги, на дъното на цялата акция срещу теб стои нашият общ приятел Прасчо, активно подпомаган от заекващия си син Прасчо Младши.

От мига, в който ти се прехвърли на изток от Алпите, в Италийска Галия, за да се присъединиш към Катул Цезар, двамата Прасчовци се опитват да омаловажат твоите и да възнесат до небесата Катуловите заслуги за войната срещу кимврите! Дори когато в Рим дойде вестта за победата при Верцела и Сенатът се събра в храма на Белона, за да обсъди въпросите за триумфите и всенародните благодарности, не бяха малко онези, които с внимание изслушаха речта на Големия Прасчо.

Накратко, той настояваше да се проведат общо два триумфа — един твой за победата при Аква Секстия и един на Катул Цезар за победата при Верцела! Напълно пренебрегвайки факта, че при Верцела върховен главнокомандващ си бил отново ти, а не Катул Цезар! Доводите му бяха от напълно законосъобразно естество: ставало дума за две отделни армии, едната, командвана от консул — ти, другата, от проконсул — Катул Цезар. В очите на Прасчо размерът на придобитата плячка бил крайно малък, затова би било смешно да се честват три триумфа поотделно. Затова най-добре щяло да бъде, ако ти сега се възползваш от случая да отпразнуваш победата си при Аква Секстия, това ти стигало, а пък Катул Цезар щял да чества своя триумф във връзка с битката при Верцела. Ако станело тъй, че и ти честваш триумф заради Верцела, това вече било и излишно, и прекалено.

Разбира се, Луций Апулей Сатурнин стана веднага за възражение, но сенаторите го върнаха на мястото му с викове и скандирания. Понеже тази година той е просто едно частно лице, никой от назначените отци не вижда причина защо изобщо трябва да му се обръща внимание. Сенатът гласува да бъдат проведени два триумфа: твоят ще бъде само за победата при Аква Секстия, при това сражението беше чак миналата година и в сравнение с тазгодишната победа изглежда незначително. Триумфът за Верцела, битка, която всички смятат за много по-важна, ще бъде единствено на Катул Цезар, който ще обере всички лаври. Всъщност в мига, в който триумфалното шествие потегли по улиците на Рим, всички ще забравят напълно, че и ти си допринесъл за успеха ни срещу кимврите — за паметта на народа победителят при Верцела ще бъде Катул Цезар и никой друг. Твоето неблагоразумие да му оставиш по-голяма част от плячката, както и всички германски знамена, пленени при Верцела, допълнително ще наклони везните в полза на Катул. Истината е, че ти правиш най-големите си грешки тъкмо когато си най-силен, защото те обхваща необяснимо желание да бъдеш щедър с противниците си.

Не знам ти какво можеш да направиш — онези си свършиха работата съвсем по правилата, решението е официално гласувано и вече е записано в архивите. Аз самият съм крайно несъгласен с подобен ход, но никой не ме пита. Майсторите на политиката (както ги нарича Сатурнин) или боните (както ги нарича Скавър) спечелиха категорична победа и ти никога няма да получиш заслужено признание за победата си над германите. Навремето в Нуманция добре се забавлявахме, като въргаляхме Метел в кочината, пък и сме си оставили за спомен да го наричаме Прасчо. Сега обаче се убеждавам, че Метел никакво прасе не е, ами си е чисто и просто един пълноценен кунус. Колкото до Малкия Прасчо, и той няма да остане по-назад от баща си. Всъщност мисля, че и него можем спокойно да определим като кунус.

Но да не прекалявам със злословията, че току-виж съм получил сърдечен удар! Ще завърша писмото си с новините от Сицилия, които изглеждат добри. Маний Аквилий си върши работата прекрасно, което още повече доказва какво нищожество представлява Сервилий Авгура. Той все пак си получи онова, за което мечтаеше от доста време насам — изправи Лукул пред съда по обвинение в държавна измяна. Лукул настояваше да се защитава сам, но за всички онези пръдливи и подсмърчащи конници това беше един минус в повече — Лукул така и няма да се отучи от маниерите си на полубог, който гледа отвисоко дори съдебните заседатели, от които зависи. Изобщо голям идиот е тоя Лукул, ама нейсе! Естествено, че ще го осъдят — мисля, че не се намери и една таблица, на която да не пише ДАМНО. А жестокостта на присъдата направо не е за вярване! Той трябва да се изсели на не по-малко от хиляда и петстотин километра от Рим, което му дава само две възможности — Антиохия или Александрия. Той самият предпочете да удостои с присъствието си цар Птолемей Александър, вместо цар Антиох Грип. Съдът не пропусна да му отнеме всичко, което притежава — къщи, земя, влогове, дялове в съдружия, градска собственост.

Самият Лукул не изчака да го подгонят като мръсно псе, дори не прояви интерес доколко ще лишат семейството му от собственост. Просто връчи разгонената си женичка на брат й Прасчо — нека му стои като обеца на ухото, и остави големия си син, шестнадесетгодишно момче, сиреч истински мъж в очите на повечето сенатори, да се оправя, както може. Интересно, че дори не му е минало през ума да предаде и момчето на грижите на Прасчо, не мислиш ли? Сигурно го смята за прекалено надарено, за да го остави на такъв празноглавец. Малкият син — вече на четиринадесет години — е даден още преди време за осиновяване. Вече се казва Марк Теренций Варон Лукул.

Скавър ми разправяше, че и двете момчета се били зарекли на свой ред да изправят Сервилий Авгура пред съда, трябвало само Варон Лукул да порасне достатъчно, за да си сложи тога. Раздялата с баща им беше сърцераздирателна, както можеш и сам да си представиш. Скавър мисли, че Лукул ще стигне до Александрия, но там ще предпочете да сложи край на живота си. Според него и момчетата не се съмнявали, че татко им ще постъпи точно по този начин. Това, което е най-унизително и най-непоносимо за цялата фамилия на Лициний Лукулите, е, че всички тези нещастия са били причинени не от друго, а от болните амбиции на едно новопръкнало се парвеню от типа на Сервилий Авгура. Изобщо, вие, новите хора, да не си помислите някога, че в лицето на Лукуловите синове ще срещнете приятели или съюзници.

Както и да е, когато синовете на Лукул пораснат достатъчно, за да могат да изправят Сервилий пред съда, ще го сторят двамата заедно. А съдът ще бъде новосъздаденият от един друг Сервилий — Гай Сервилий Главция — съд за злоупотреби с властта. Кълна се в самия Полукс, Гай Марий, този човек може да си снася закони, колкото ще! Новото му творение тепърва влиза в сила, но това не му пречи вече да функционира. Съдебната власт отново е предадена на конниците, следователно от услугите й ще се ползва повече бедният трудов народ, отколкото управляващата класа. Отсега нататък в случай на конфискация на имуществото то ще се отнема не само от уличените в кражби и злоупотреби, но и от техните преки и косвени наследници, изобщо от всички, които са спечелили нещо от злоупотребите им; нещо повече, всеки, който бъде признат за виновен от съда, ще бъде лишен от правото занапред да говори на публично място; всеки човек, ползващ се с латински права, който успее да даде под съд нарушител, ще получава за тази си услуга пълно римско гражданство. Не може да се отрече, че и в самата процедура на съдебното заседание бяха внесени промени, при това връщащи ни далеч назад в миналото. Традициите остават безвъзвратно в миналото и както доказаха няколкото състояли се напоследък процеса, показанията на свидетелите почти нямат доказателствена стойност — всичко зависи единствено от адвокатите. Така че, създаде се приказна обстановка за големите римски адвокати.

И на последно място — по ред, не по значение — да ти разправя за новите неприятности, в които бе въвлечен твоят приятел Сатурнин. Да ти кажа честно, Гай Марий, започвам сериозно да се съмнявам дали този човек е наред. Просто в поведението му липсва всякаква логика. Колкото до приятеля му Главция, за него вече съм убеден, че е луд. Двамата са толкова интелигентни, толкова способни, и в същото време толкова… неуравновесени, да не река направо побъркани. А може би просто и двамата не знаят какво точно искат да постигнат с обществената си кариера. Дори и най-опасният демагог следва някакъв модел, някакъв логически път, който да го изведе до преторския или дори до консулския пост. Но нито у Главция, нито у Сатурнин виждам подобен модел. Явно се, че и двамата мразят настоящия политически строй, мразят Сената… и все пак нямат никаква идея какво да сложат на тяхно място. Може би двамата са олицетворение на онова, което гърците наричаха «стремеж към анархия»? Не съм сигурен.

Както и да е. В последно време на дипломатическото поле везните се наклониха рязко във вреда на витинския цар Никомед и в полза на понтийския цар Митридат. Нашият млад приятел успя от другия край на света да напипа слабите места на нас, римляните, и да подучи пратениците си как да ни подкупят. Много лесно — с пари! След като молбата им Понт да получи статут на приятел и съюзник на Рим не беше чута никъде, те започнаха да си купуват един след друг сенатори. При това плащат добре, затова Никомед има причини да се плаши за бъдещето си.

Но изведнъж Сатурнин се появи на рострата и публично заклейми всички онези сенатори, които се покажат склонни да изоставят каузата на Никомед и Витиния е полза на Митридат и Понт. Били сме сключили договор с Витиния още преди години, а Понт бил по принцип държава, враждебна на Витиния. Сатурнин на висок глас заяви, че много големи суми са си сменили притежателя в последно време и не било редно само заради кесиите на някои сенатори Рим да развали приятелските си отношения с един съюзник, отношения, които продължавали вече петдесет години.

Казаха ми аз самият не съм очевидец, че Сатурнин заявил горе-долу следното: «Всички знаем колко скъпо излиза на нашите застаряващи сенатори да се женят за малки момиченца, едва излезли от училище! Имам предвид, трябва да се купуват гердани от перли, златни гривни и какво ли още не, да не говорим за онези магически билета, които продава Тицин на сергията си в Купеденис — а пък и кой би се осмелил да обвини нашите момиченца, че не са способни на чудеса, по-големи от тези на Тициновите билета?» Няма що, голямо изказване! Не пропуснал да намекне нещо и за Прасчо, а накрая попитал тълпата: «Ами какво да кажем за нашите момчета в Италийска Галия?»

Като резултат от тази запомняща се реч неколцина от понтийските пратеници бяха набити на улицата и трябваше да ходят да се оплакват в Сенакулум. При което Скавър и Прасчо изправиха Сатурнин пред собствения му съд за държавна измяна по обвинение в умишлено всяване на раздор между римското правителство и официално акредитирано чуждо посланичество. В деня на процеса Главция свика плебейското събрание и обвини Прасчо, че се опитвал отново да разкара Сатурнин от Сената, след като вече веднъж не бил успял като цензор. Същите онези наемни гладиатори, които, изглежда, само чакат Сатурнин да им свирне, за да се покажат на сцената, се появиха и този път — наобиколиха от всички страни съдебните заседатели и с навъсените си физиономии дадоха да се разбере, че делото трябва да бъде отменено. Както и стана. Понтийските посланици бяла принудени да си вървят в родината без никакъв подписан договор. Все пак аз самият съм съгласен със Сатурнин — би било крайно недостойно да обърнем гръб на един наш стар приятел и съюзник само защото традиционният му неприятел се е оказал по-могъщ и по-платежоспособен.

И нека това бъде всичко засега, Гай Марий! Всъщност, целта ми беше просто да те предупредя за бъдещите триумфи, преди да си прочел официалните документи, които Сенатът няма и да ти прати много скоро. Би ми се искало ти да намериш някакъв изход от положението, но се съмнявам, че ще успееш.“

— Грешиш, приятелю, изход има! — каза си мрачно Марий, след като разчете докрай писмото на Рутилий Руф. Веднага извади празен лист и за известно време сам беше погълнат от писането на писмо, кратичко, но пак истинско мъчение за него. Като свърши, прати да повикат Квинт Лутаций Катул.

Катул Цезар беше обхванат от голям ентусиазъм. Същият онзи куриер, който беше донесъл Рутилиевото писмо до Марий, беше носил в торбата си и писмо от Метел Нумидик до Катул Цезар, както и още едно — пак до Катул, този път от Скавър.

За проконсула все пак беше известно разочарование да разбере, че Марий вече е научил за двата триумфа; беше му се искало сам да съобщи радостната вест, та да види реакцията на Марий. Както и да е, това не беше голямо нещастие. Триумфът си оставаше триумф.

— Така че бих искал да се прибера в Рим още през октомври, ако това не ти пречи — тържествуваше Катул. — Няма как, ще проведа пръв своя триумф, теб те задържат задълженията ти на консул.

— Много добре, само че няма да те пусна да си вървиш — сряза го Марий с доволен вид. — Двамата с теб ще се върнем заедно в Рим в края на ноември, както беше запланувано. Всъщност току-що пратих писмо до Сената от името на двама ни. Сигурно искаш да го видиш? Няма да те карам да се мъчиш с грозния ми почерк — ще ти го прочета сам.

Той вдигна от писалището си някаква мъничка хартийка, разгъна я и зачете съдържанието й пред Катул Цезар.

„Гай Марий, за пети път римски консул, благодари на римския Сенат и народ за тяхната загриженост и разбиране по въпроса за триумфите, които трябва да проведат той самият и неговият пръв помощник, проконсулът Квинт Лутаций Катул. Искрено се възхищавам на назначените отци за тяхната прозорливост и находчивост, които им помогнаха да отредят само по един триумф на всеки от двамата римски пълководци. Тъй или иначе, аз самият съм дори по-загрижен от назначените отци за огромните разходи, които ни струва тази продължителна война. Също както е загрижен и Квинт Лутаций. Заради което Гай Марий и Квинт Лутаций Катул ще честват двамата заедно един-единствен триумф. Нека цял Рим стане свидетел на съгласието и дружбата, породили се между двама римски пълководци, които могат да си позволят да триумфират рамо до рамо по улиците на града. Ето защо моя е честта да отбележа, че Гай Марий и Квинт Лутаций Катул ще триумфират на декемврийските календи заедно. Да живее Рим!“

Катул Цезар беше пребледнял като платно.

— Шегуваш се?! — беше единственото, което можа да попита.

— Аз? Да се шегувам? — Марий запримига под гъстите си вежди. — Аз никога не се шегувам, Квинт Лутаций!

— Аз… аз… аз категорично отказвам!

— Нямаш избор — отвърна му Марий със сладък глас. — Мислеха си, че са ме надиграли, нали така? Скъпият Прасчо Метел Нумидик и приятелчетата му — твоите приятелчета! Е, трябва да знаете, че никога няма да ме надиграете.

— Сенатът е оповестил с указа, че ще бъдат проведени два триумфа и така трябва да бъде! — настояваше Катул.

— О, ти можеш да упорстваш, колкото си искаш, Квинт Лутаций, но не би изглеждало редно пред очите на хората, не съм ли прав? От теб зависи дали ще триумфираш заедно с мен в един и същи ден, или ще се покажеш пред всички като най-големия глупак на земята. Това е, което мога да ти кажа.

С това разговорът приключи. Мариевото писмо беше пратено до Сената и триумфът на двамата пълководци беше насрочен за първия ден от декември.

Но и Катул Цезар не закъсня да си отмъсти за унижението. Той незабавно писа до Сената жалба срещу консула Гай Марий, който си бил присвоил прерогативите на римския Сенат и народ и самоволно бил дарил с пълно римско гражданство хиляда войници от спомагателните легиони, все от Камеринум и Пиценум, още на самото бойно поле при Верцела. Освен това бил превишил и консулските си пълномощия, като обявил, че основава колония от римски легионери — ветерани в малкото градче Епоредия в Италийска Галия. Нататък писмото продължаваше така:

„Гай Марий основа тази колония в противоречие с римските закони не за друго, а за да сложи сам ръка върху самородното злато, което се събира в коритото на река Дурия Майор близо до Епоредия. Проконсулът Квинт Лутаций Катул би искал да напомни на съгражданите си факта, че именно той спечели победата при Верцела, а не Гай Марий. Като доказателство могат да се приемат тридесет и петте германски знамена, пленени от легионите му, в сравнение с двете, попаднали в ръцете на Мариевите войници. Като победител при Верцела аз държа на това всички пленници да бъдат продадени в робство за моя сметка. Гай Марий настоява да задържи една трета от тях.“

В отговор на това Марий разпространи текста на Катуловото писмо сред войниците както на своята, така и на Катуловата армия. Към писмото беше добавен лаконичен послепис от самия Марий, който напомняше, че печалбата от продажбата на онази една трета от пленените след сражението при Верцела кимври щяла да бъде разпределена по заслуги между всички войници в армията на Квинт Лутаций Катул. Марий посочваше, че неговата армия вече била взела своето от разпродажбата на тевтоните, пленени при Аква Секстия, и понеже консулът не искал войниците на Квинт Лутаций да се чувстват пренебрегнати, той им предоставял и своя личен дял от плячката. Това било, разбира се, защото самият Квинт Лутаций вече бил дал да се разбере пределно ясно, че смята да задържи единствено и само за себе си цялата печалба от своите две трети от пленниците.

Главция пък не пропусна да прочете и двете писма на Форума в Рим, а народът се заливаше от смях. За никого не представляваше загадка кой е действителният победител при Верцела и кой мисли повече за войниците си, отколкото за самия себе си.

— Крайно време е да спреш тази кампания по оплюването на Гай Марий — скара се Скавър Принцепс Сенатус на Метел Нумидик. — Иначе някой ден току-виж пак си ял бой насред Форума. Най-добре пиши на Квинт Лутаций да престане и той с глупостите си. Дали ни харесва или не, не знам, но в момента Гай Марий е Пръв сред римляните. Той спечели войната срещу германите и това го знае цял Рим. Той е всенародният любимец и него боготвори тълпата. Ако се опиташ да го злепоставиш, Квинт Цецилий, ще настроиш всички срещу себе си.

— Да му пикая на тъпия народ! — ядоса се отново Метел Нумидик, който напоследък, откакто беше приютил у дома си сестра си Метела Калва и съответно любовниците й от простолюдието, се чувстваше и лично засегнат от своеволието на масите.

— Слушай сега, има и други начини да се борим с Марий — продължи Скавър. — Първо, ти самият можеш да се кандидатираш повторно за консул. Може и да не ти се вярва, но вече минават десет години, откакто беше веднъж консул! Повече от сигурно е, че Гай Марий ще се кандидатира отново. Няма ли да е пък прекрасно, ако шестият му пореден консулски мандат бъде изкаран с такъв враждебно настроен колега като теб?

— О, кога най-сетне ще се отървем от тази неизлечима болест, наречена Гай Марий? — закърши отчаяно ръце Нумидик.

— Да се надяваме, че ще е скоро — отвърна Скавър, който явно не се чувстваше чак толкова отчаян. — След година, съмнявам се, че ще издържи повече.

— Най-добре го кажи: никога!

— Не, не, Квинт Цецилий, много лесно се предаваш! Също както Квинт Лутаций, и ти се оставиш да се водиш единствено от омразата си към Гай Марий. Помисли! През тези безкрайни пет години, в които е консул Гай Марий, колко време е прекарал в Рим?

— Не повече от няколко дни, но какво от това?

— Ами точно това, Квинт Цецилий! Гай Марий не е голям политик, нищо че има страшен мозък в главата си. Гай Марий изпъква над останалите, защото е голям войник и голям организатор. Но когато се окаже, че няма повече войни за водене, и той остане при нас в Рим, имаш думата ми, той скоро ще изчезне от погледа ни — и в Сената, и пред народа Марий няма да бъде повече никой. Ние няма да му позволим да бъде някой! Ще го наобиколим като глутница кучета, няма да му позволим да мръдне, ще го хапем от всички страни, докато не започне да пуска кръв. И някой ден ще го повалим на земята като един голям жертвен бик. Само почакай и ще видиш.

Няма що, Скавър бе твърде самоуверен. Метел Нумидик се замисли върху перспективите, които му показваше приятелят му, и започна да се подсмихва.

— Да, разбирам те, Марк Емилий. Добре тогава, ще се кандидатирам за консул.

— Чудесно! Няма как да не те изберат — само да използваме цялото влияние, което винаги сме упражнявали върху първата и втората класа, и колкото и да обичат Гай Марий, всички ще гласуват и за теб.

— Изгарям от нетърпение да му стана колега! — Метел присви мускули, сякаш се готвеше за борба с невидимия си противник. — Ще му слагам пръти в колелата, накъдето и да потегли! Ще направя живота му тъжен.

— Подозирам, че в скоро време ще получим помощ тъкмо оттам, откъдето най-малко бихме очаквали — продължи с плановете си за бъдещето котаракът Скавър.

— И откъде по-точно?

— Чувам, че Луций Апулей Сатурнин щял да се кандидатира повторно за народен трибун.

— Но това е трагична вест! С какво може избирането му да ни помогне? — хвана се за главата Нумидик.

— Напротив, Квинт Цецилий, можеш да ми вярваш, че това е прекрасна новина. Когато ти впиеш консулските си зъбки в тялото на Гай Марий, когато го притиснем и всички ние — Квинт Лутаций, аз и останалите, той ще се види принуден да потърси отново помощта на Сатурнин. Мисля, че познавам добре Марий — нервите му няма да издържат дълго. Ако наистина се усети наобиколен отвсякъде от врагове, ще започне да рита и мушка на всички посоки — точно като подивял бик. Няма да устои на изкушението отново ще се опре на Сатурнин. А мисля, че той е най-опасният инструмент, към който Гай Марий би могъл да посегне. Само почакай да видиш! — закани се Скавър. — Вместо да изпише вежди, Марий ще си извади очите с този хубостник Сатурнин.

Опасният инструмент вече беше потеглил към Италийска Галия в желанието си да се срещне възможно най-скоро с Гай Марий; за него съюзът с консула означаваше много повече, отколкото за самия Марий. Защото Марий все още се чувстваше като в Елисейските полета начело на своята смела и послушна армия, докато Сатурнин беше излязъл на римската политическа арена и нямаше къде да се скрие.

Двамата се срещнаха в малкото курортно градче Комум на бреговете на езерото Ларий, където Гай Марий си беше наел вила, собственост на покойния Луций Калпурний Пизон, същият, който беше загинал редом с Луций Касий при Бурдигала. Макар и да не го признаваше пред Катул Цезар, който беше с десет години по-млад от него, Марий се чувстваше крайно изтощен от продължителната война. Затова му хрумна да прати Катул в другия край на провинцията, където да раздава проконсулското си правосъдие, а сам се подслони в тихата вила на Пизон, оставяйки командването на Сула.

Естествено, когато на вратата му потропа Сатурнин, Марий го покани да му гостува. Двамата се установиха за известно време край красивото езеро, нямащо равно на себе си сред езерата в Същинска Италия, и се заловиха надълго и нашироко да обсъждат бъдещето.

Не че Марий се беше научил да върти изречения и да говори празнословия — щом реши, че е време да се свършва с условностите, той мина веднага по същество.

— За нищо на света не искам Метел Нумидик да ми е втори консул. Вече съм си избрал за колега Луций Валерий Флак. Той е човек, когото лесно можеш да пречупиш.

— Ще си подхождате — съгласи се Сатурнин, — но се страхувам, че този път няма да те оставят да си играеш игричката. Майсторите на политиката вече са започнали да търсят поддръжници на Метеловата кауза. — Той изгледа събеседника си с нескрито любопитство. — Между другото ти самият защо изобщо ще се кандидатираш отново? Германите вече са победени и ти е дошло времето да се радваш на лаврите си.

— И на мен би ми се искало нещата да изглеждат толкова прости, Луций Апулей, но това, че германите са били победени, не означава, че аз съм си свършил работата докрай. Предстои ми да разпусна две армии от пролетарии — моите шест легиона и Квинт Лутациевите шест легиона, нищо че техният личен състав е по-малък. Отдавна съм свикнал да гледам и на неговата армия като на своя собственост, за която отговарям само аз. Квинт Лутаций си мисли, че му стига да им подпише заповедите за уволнение и въпросът е приключен.

— А ти си все още решен да им дадеш земя?

— Решен съм да го сторя на всяка цена. Ако не даде земя на ветераните си, Рим сам ще обеднее. Най-напред, защото повече от петдесет хиляди бивши легионери ще наводнят Рим и Италия и единственото, което ще притежават, ще бъдат монетите, дрънкащи в кесиите им. Но те скоро ще бъдат изхарчени и тези петдесет хиляди души ще се превърнат в постоянен източник на напрежение. Ако се започне нова война, те ще се запишат отново войници, но ако война няма, те ще създават неприятности на цялата държава.

Сатурнин кимна.

— И аз мисля така.

— Идеята ми дойде още докато бях в Африка, затова и запазих за бъдещите ветерани африканските острови. Навремето Тиберий Гракх бе поискал да настани римската беднотия по държавните земи в Кампания, за да отърве Рим от заплашителното й присъствие, както и за да вдъхне нов живот на обезлюдените земи. Но Италия не е правилното решение, Луций Апулей — говореше замечтано Марий. — Бедните римляни са ни нужни другаде, в провинциите. А най-добра работа ще свършат ветераните.

Сатурнин се беше обърнал към красивата гледка, което представляваше езерото, но очите му, като че ли не виждаха нищо.

— Е, ние всички чухме речта ти как Рим трябвало да пренесе своя начин на живот в провинциите. И всички чухме как Далматик отговори на това. Но не това е истинската ти цел, нали, Гай Марий?

Марий го стрелна с поглед изпод веждите си.

— Сече ти пипето на теб! Разбира се, че не това е истинската ми цел! — И той се приведе напред на стола си. — На Рим струва огромни средства да праща всяка година нови армии в провинциите, за да потушават въстания или да водят гранични войни. Погледни само Македония — там стоят постоянно на гарнизон цели два легиона — вярно, не са римски, но пак заради тях държавата харчи пари, които могат да се използват другаде. А какво би станало, ако основем три-четири римски колонии в Македония и настаним там двайсет-трийсет хиляди ветерани? В последно време и Гърция, и Македония силно се обезлюдиха. Като казвам в последно време, имам предвид последните сто години. Навсякъде има оставени призрачни градове без жители! Земята е собственост на богати римляни, които никога не са стъпвали в Гърция, от стопанствата им се извлича възможният минимум, местните жители дори не се допускат в именията им, навсякъде работят само роби. Всеки път, когато скордиските минат границата, избухва война, земевладелците надават вой чак от Рим, оплакват се пред Сената и управителят е атакуван от две страни — от мародерстващите келти, както и от гневните писма на сенатори и земевладелци. Е, ако ми се даде тази възможност, бих постъпил съвсем другояче със земята, която тъй и тъй римските владелци само изтощават и от която не печелят нищо. Във всяка провинция бих създал колонии от ветерани. Така хем ще има кой да работи земята, защото ветераните са много, хем ще има и кой да я пази — всички ще са бивши легионери, готови всеки момент да се хванат за оръжието.

— И всичко това си го измислил в Африка — зачуди се Сатурнин.

— Докато сключвах широкомащабни договори с богати римляни, които имаха намерението да се настанят в Африка, без кракът им да стъпи там. Вместо това щяха да пратят тълпи от роби длъжници и надзиратели, които да им вземат душицата, без дори да се заинтересуват от местните хора, от местните обичаи. Без да се замислят, нашите земевладелци ще превърнат Африка в една изостанала страна, която само ще чака някой нов Югурта да я спасява от римляните. Не съм казал, че богатите римляни не трябва да владеят земя в отвъдморските провинции — просто искам в новозавоюваните земи да се освободят голям брой малки парчета земя, на които да се настанят професионални римски войници, които да са ни под ръка винаги щом това стане необходимо. — С известно усилие на волята Марий се отпусна отново назад, за да не издаде нетърпението, което го обхващаше при мисълта за неизпълнените му планове. — Вече сме имали един случай да видим как можем да се възползваме от колониите от ветерани, когато ги основем на чужда територия. Онези първи заселници, на които дадох земя на остров Менинкс, чуха първи за въстанието в Сицилия, веднага се организираха в бойни единици, наеха няколко кораба и достигнаха Лилибеум тъкмо навреме, преди градът да е паднал в ръцете на роба Атенион.

— Започвам да разбирам накъде биеш, Гай Марий — каза Сатурнин. — Планът ти е превъзходен.

— Но противниците ми ще се бият до последно, ако не за друго, то само защото планът е мой — въздъхна Марий.

Сатурнин усети как по тялото му полазват тръпки; в следващия миг той беше извърнал поглед настрани, уж се възхищаваше от отражението на дърветата, облаците и планинските върхове по повърхността на езерото. Марий беше уморен човек! Марий вече не можеше да поддържа онова бясно темпо отпреди! Марий не се опитваше на всяка цена да стане за шести път консул!

— Предполагам, че си бил свидетел на цялата олелия, настъпила в Рим, задето си позволих да подаря римско гражданство на онези превъзходни бойци от Камеринум? — попита Марий.

— Бях. Едва ли има някой в Италия, който да не е разбрал. И в цяла Италия са одобрили постъпката ти. Докато Рим и най-вече майсторите на политиката бяха на противното мнение.

— Е, кажи ми ти сега, защо да не станат тези хора римски граждани? — ядосваше се Марий. — Та от всички на бойното поле, Луций Апулей, те се сражаваха най-добре и това никой не може да го отрече. Ако можех, бих дал римско гражданство и на последния жител на Италия. — Марий се спря и преглътна тежко. — Когато казвам, че искам земя за ветераните — пролетарии, имам предвид точно това — земя за всички тях — римляни, латини и италийци.

Сатурнин чак подсвирна от учудване.

— Ето това се казва да си търсиш сам белята! Майсторите на политиката никога не биха останали със скръстени ръце.

— Знам. Това, което не знам, е дали ти ще намериш нужната смелост да поискаш тези промени вместо мен.

— Досега не съм попадал в ситуация, където да доказвам смелостта си — замисли се Сатурнин. — Затова и не знам дали изобщо мога да се нарека смел. И все пак, Гай Марий, мисля, че да… Мисля, че ще имам смелостта да въведа промените, които искаш.

— Аз самият нямам нужда да купувам никого за следващото си избиране — просто няма кой да ме победи на изборите — похвали се Марий. — Това не е причина обаче да не платя на нужните хора за бъдещия втория консул. Както и за теб, Луций Апулей, ако имаш нужда от това. И за Гай Сервилий Главция. Разбирам, че щял да се кандидатира за претор?

— Точно така. И от свое име, и от негово име трябва да ти кажа още сега, Гай Марий, ще ни е нужна помощта ти да бъдем избрани. В замяна на това ще ти помогнем с всичко по силите си ти да получиш исканата земя.

Марий измъкна от ръкава си навит къс хартия.

— Вече съм се погрижил за това-онова. Просто надрасках в най-общи линии бъдещия проектозакон. За нещастие не съм от големите римски законодатели. За разлика от теб. А пък Главция — надявам се няма да го приемеш като лична обида — е най-големият гений в цялата история на законодателството. Дали вие двамата не бихте могли да превърнете моите нахвърляни бележчици в завършен закон?

— Ти ни помогни да се доберем до желаните служби, Гай Марий, пък аз мога да те уверя, че ще си получиш исканите закони.

Ясно пролича какво безгранично облекчение обзе цялото едро и пращящо от здраве тяло на Марий.

— Само да свършим с реформата ми, Луций Апулей, и повече дори няма да мисля да ставам за седми път консул.

— Седми път ли?

— Преди години ми беше предречено, че ще бъда седем пъти римски консул.

Сатурнин се засмя.

— Че защо не? Никой никога не е помислял, че един-единствен човек ще може да бъде шест пъти консул. А ето, че ти ще успееш.

Изборите за новата колегия на народните трибуни се проведоха по времето, когато Гай Марий и Катул Цезар водеха армиите си на юг към Рим, за да проведат общия си триумф. На Форума събитията се развиваха твърде интересно. За десетте места на трибуни се бяха кандидатирали тридесет души, а от тях повече от половината бяха креатури на майсторите на политиката, така че предизборната кампания се оказа повече от ожесточена.

Главция, който стоеше начело на все още действащата колегия на трибуните, трябваше лично да организира изборите за своите наследници. Ако центуриите вече бяха избрали консулите и прегорите, тази му роля щеше да се поеме от друг, защото при евентуалното му избиране за претор, той щеше да изгуби пълномощията си на трибун.

Самите избори се проведоха както винаги в Кладенеца на комициите. Главция председателстваше от рострата, а деветимата му колеги теглеха жребия в какъв точно ред ще гласуват тридесет и петте триби. После, когато дойдеше редът на тази или онази, те приемаха резултатите от изборите вътре в нея.

Доста пари се бяха прехвърлили от едни ръце в други — част от тях в подкрепа на Сатурниновата кауза, но в огромния си дял — от името на никому неизвестните кандидатчета, които си бяха подбрали майсторите на политиката. Всеки по-богат човек от предните редици на консерваторите се беше бръкнал дълбоко в кесията, за да може да получи своите гласове някой напълно неизвестен кандидат, като например Квинт Ноний от Пиценум, който освен с консервативните си възгледи не можеше да се похвали с нищо друго. Макар че Сула нямаше абсолютно никакъв пръст в избирането му от цензорите за сенатор, още по-малко в представянето на кандидатурата му за народен трибун, Квинт Ноний му се падаше далечен роднина, по-точно беше брат на Сулановия зет. Именно когато Корнелия Сула се беше омъжила преди години за един от представителите на богатата фамилия на Нониите, истински големци за мащабите на Пиценум, на девера й беше хрумнала идеята и той да опита късмета си по пътеката на честта. Всъщност погледите бяха устремени предимно към племенника на Сула, но чичото Квинт Ноний реши да се пробва преди него.

Изборите бяха пълни с изненади. Една такава изненада беше, че Квинт Ноний беше избран от първите. Докато Луций Апулей Сатурнин не беше избран изобщо, народните трибуни открай време са били десет на брой, а Сатурнин се оказа единадесети в класирането.

— Не мога да го повярвам! — Хвана се за главата Сатурнин, щом двамата се събраха с Главция. — Просто не мога да го повярвам! Какво се е случило?

И Главция се въсеше не по-малко от него, защото с провала на приятеля му силно намаляваха и собствените му шансове да стане претор. Но в следващия миг той вдигна рамене, потупа окуражително Сатурнин по гърба и тръгна да слиза от рострата.

— Ти не се тревожи, току-виж сме я наредили някак в последния момент.

— Какво можеш да наредиш с едни изборни резултати, които вече са известни? — чудеше се Сатурнин. — Не, Гай Сервилий, не успях!

— Ще се видим след малко — точно тук на това място. Не бързай да се връщаш вкъщи — предупреди го Главция и със забързана крачка се изгуби в тълпата.

Още в мига, в който чу името си сред избраните, новият народен трибун Квинт Ноний се завтече към скъпия си нов дом в Карина. Там го чакаха жена му, снаха му Корнелия Сула и племенникът му, умиращи от нетърпение да чуят изборните резултати, за които и не таяха особен оптимизъм.

Оказа се обаче, че да се напусне Форумът, не е толкова лесно, колкото беше предполагал Квинт Ноний. На всеки две-три крачки той беше спиран от някого, за да получи поредните искрени поздравления от доброжелателите си, така че народният трибун се оказа като пленник насред площада, задължен да отговаря на въпроси и да се усмихва, да подава ръка на стотици непознати.

Един по един хората, които го придружаваха, се изгубиха в множеството и най-накрая, когато Квинт Ноний успя да се добере до една от страничните улички и да тръгне с бодра крачка към дома си, с него бяха останали само трима от най-близките му приятели, живеещи също в Карина. В един миг отнякъде изникнаха дузина едри мъжаги, въоръжени с тояги, които заплашително се насочиха към групичката. Един от приятелите на Ноний успя да се измъкне навреме и хукна обратно към Форума, за да вика за помощ. За негово учудване обаче площадът се оказа едва ли не пуст. За щастие Сатурнин и Главция се навъртаха още около рострата, където разговаряха с разни непознати. Главция беше зачервен и косата му се беше разрошила. Когато чуха виковете за помощ, всички насъбрали се при рострата хукнаха към мястото на произшествието. Но беше твърде късно. Квинт Ноний и двамата му приятели бяха пребити до смърт.

— Едепол! — възкликна Главция, като стана на крака, уверил се, че Квинт Ноний е наистина мъртъв. — Квинт Ноний току-що беше избран за народен трибун, а аз бях служителят, натоварен с провеждането на изборите. — Той се намръщи. — Луций Апулей, ще се погрижиш ли тялото на Квинт Ноний да бъде откарано у дома му? Аз самият ще се върна на Форума, за да разреша тази избирателна дилема.

Ужасът и изненадата да се натъкнат на Квинт Ноний и двамата му приятели, удавили се в собствената си кръв, беше лишило всички присъстващи, дори Сатурнин, от способността да разсъждават; дори Сатурнин не усети неподправения фалш в тона на приятеля си. Застанал на опразнената ростра и викайки насред опразнения Форум, Гай Сервилий Главция оповести убийството на новоизбрания народен трибун Квинт Ноний. След това заяви, че на мястото на Квинт Ноний в колегията на трибуните трябва да влезе останалият единадесети по ред при изборите, сиреч Луций Апулей Сатурнин.

— Всичко си дойде по местата — потри доволно ръце Главция по-късно през деня, докато вечеряше у Сатурнин. — Вече си законно избран народен трибун, заел мястото на покойния Квинт Ноний.

Откакто преди време му бяха скалъпили онова грозно обвинение, че е спекулирал със зърно в Остия, Сатурнин уж беше позабравил всякакви скрупули, но ето, че Главция го изненадваше, нещо повече — ужасяваше го.

— Не си го направил! — възкликна той.

Главция допря пръст до устните си и му се усмихна изпод вежди. В усмивката му можеше да се открие нещо зверско и заплашително.

— Ако искаш да не ти говоря лъжи, Луций Апулей, най-добре не ме питай нищо.

— Най-срамното е, че човекът си беше много свестен.

— Така си е, свестен беше. Но лош му бил късметът — да бъде убита насред улицата. Какво да се прави, той беше единственият от трибуните, живеещ в Карина. На Палатина е по-трудно да се организира подобно нещо — хората са много малко и жертвата може по-лесно да избяга.

Сатурнин въздъхна и вдигна рамене в жест на безсилие.

— Сигурно си прав. Най-важно е, че аз влязох в колегията. Благодаря за помощта ти, Гай Сервилий.

— Не мисли повече за това — посъветва го Главция.

Скандалът беше прекалено голям, за да утихне за ден-два, но бе напълно невъзможно да се докаже участието на Сатурнин в зловещото покушение. Още повече, че оцелелият приятел на убития лично беше свидетелствал, че по време на убийството и Сатурнин, и Главция са се намирали в долния край на Форума. Хората си говореха какво ли не, но никой не си мръдваше пръста за нищо. А когато Ахенобарб Понтифекс Максимус поиска изборите да бъдат проведени наново, никой не го подкрепи. Главция беше създал прецедент, при това никога преди в римската история не се беше случвал подобен инцидент, затова и никой не знаеше как точно трябва да реагира.

— Да се говори е лесно! — заяви той на поредното заседание на Сената. — Твърденията, че аз или Луций Апулей сме били замесени в убийството на Квинт Ноний, не почиват на абсолютно никакви факти. А що се отнася до това, защо съм сложил на мястото на покойния народен трибун жив кандидат, тук мога да кажа с чиста съвест, че съм изпълнявал единствено дълга си на председател на изборната комисия. И то не с приказки, а с дела! Никой не може да оспори факта, че изборите протекоха напълно нормално и че Луций Апулей беше поставен на единадесето място в класирането. Това, че използвах първата удала ми се възможност да сложа Луций Апулей на мястото на Квинт Ноний в колегията на народните трибуни, беше колкото логично, толкова и необходимо да не се създават несигурност и безредици в бъдеще. Вчера специално свиках концио на плебейското събрание и там действията ми бяха подкрепени единодушно — всеки, който се съмнява, може да провери в протоколите. Според мен, назначени отци, подобен спор е безполезен, още повече — безпричинен. За мен случаят е приключен.

И с това Гай Сервилий Главция затвори устите на противниците си.

Гай Марий и Квинт Лутаций Катул Цезар честваха заедно своя триумф на първия ден от декември. Само на един гений би му хрумнала идеята двата триумфа да бъдат обединени в един. За никого нямаше да има и съмнение, че Катул Цезар, чиято колесница трябваше през цялото време да се тътри зад тази на консула, е бил последната дупка на кавала, и малцина си правеха труда да споменават името му редом с това на Гай Марий. Луций Корнелий Сула, който както предния път беше главният отговорник за провеждането на парадното шествие, дори си беше позволил нетактичността на една от подвижните платформи да нареди актьори, пресъздаващи сцената как Гай Марий великодушно позволява на Катул Цезар да прибере тридесет и пет кимврийски знамена, защото той самият вече си бил набрал толкова в Трансалпийска Галия.

Пред Сената, който се събра по-късно същия ден в храма на Юпитер Оптимус Максимус, Марий държа пламенна реч, в която се хвалеше за римското гражданство, което беше подарил на войниците от Камеринум, както и за решението си да разреши веднъж завинаги въпроса с войнствените саласи, като създаде колония от ветерани в градчето Епоредия. Когато обяви публично намерението си да се кандидатира за шести последователен път за римски консул, в залата се разнесе къде тропане, къде мърморене, къде викове на протест или подкрепа. Оказа се, че радостните викове са много повече. Когато присъстващите най-после се успокоиха, Марий се зарече да използва своя личен дял от плячката за построяването на нов храм, посветен на Честта и Доблестта; храмът щял да се издигне на Капитолия и в него щели да бъдат оставени на съхранение всички трофеи, които той и армията му били пленили от варварите. Марий щял да построи подобен храм, пак на Честта и Доблестта, в Олимпия в Гърция.

На Катул Цезар му се свиваше сърцето от мъка, като слушаше тези гръмки обещания на Марий. Ако той самият държеше на репутацията си, трябваше да се раздели със спечеленото при Верцела, за да го вложи в някакво подобно дело, угодно на боговете, и да забрави за кесията си — от която нямаше защо да се срамува, но пък и с която не можеше да се мери с хора като Марий.

Никого не изненада фактът, че центуриатните комиции наистина избраха Гай Марий за шести път за консул, при това отново първи консул. Не само че вече никой не се съмняваше в неговото призвание на Пръв сред римляните, но дори се дочуваха гласове, че Гай Марий е третият основател на Рим. Първият основател на Рим естествено беше самият Ромул. За втори основател се смяташе Марк Фурий Камил, на когото цяла Италия дължеше изгонването на галите триста години по-рано. Ето защо на народа му изглеждаше напълно естествено Гай Марий да бъде обявен за третия основател на Рим, след като беше спрял новата, още по-могъща варварска вълна.

И все пак изборите за консули си криеха своите малки и големи изненади — Квинт Цецилий Прасчо Метел Нумидик не успя да се добере до второто консулско място. Всъщност в това се изразяваше новата победа на Марий, който знаеше как да я спечели. Преди изборите той беше обявил своята твърда подкрепа на Луций Валерий Флак и тъкмо той беше избран за втори консул. Флак заемаше един от най-важните свещенически постове в Рим — при това доживотен; той беше фламин Марциалис, личният свещенослужител на Марс, и дългите години на вярна служба към бога го беше превърнала в човек тих и скромен, свикнал да се подчинява. Идеалният партньор за свикналия да заповядва Гай Марий.

Това, че Гай Сервилий Главция беше избран за претор, вече не беше изненада за никого, защото цял Рим знаеше, че е човек на Марий, а и Марий беше хвърлял с щедра ръка пари на избирателите. Изненадващо беше все пак, че пръв получи нужните гласове и като най-висш от шестимата новоизбрани претори щеше да бъде определен за претор урбанус.

Скоро след провеждането на изборите Катул Цезар обяви публично, че ще дари своя личен дял от придобитата плячка за две религиозни каузи едновременно: първата щяла да бъде да закупи терена на някогашния дом на Марк Фулвий Флак на Палатина, който се намираше в съседство с неговия, за да построи великолепен портикус, в който да се съхраняват взетите от кимврите при Верцела тридесет и пет знамена; втората щяла да бъде да построи на Марсово поле храм, посветен на богинята Фортуна и по-точно на Фортуна на Днешния ден.

Още в мига, в който десетте народни трибуни встъпиха в длъжност на десетия ден от декември, започна голямата забава. Понеже това беше вторият му мандат на народен трибун, Луций Апулей Сатурнин разиграваше, както си иска колегите си, а пък и паниката, обзела останалите деветима след убийството на Квинт Ноний, само му помагаше да прокарва законодателната си политика. Колкото и да се мъчеше да докаже невинността си в случая с убития трибун, той не пропускаше от време на време да пуска по някой намек пред колегите си народни трибуни, за да си знаят и те какво може да им се случи, ако се опитат да му правят мръсно. Вследствие на това Сатурнин можеше да си позволи всичко, което пожелаеше; нито Метел Нумидик, нито Катул Цезар можеха да въздействат по някакъв начин на останалите трибуни и да ги накарат да наложат пък макар и едно-единствено вето.

Само осем дни след встъпването си в длъжност Сатурнин представи пред народа първия от двата законопроекта, според които част от обществената земя трябва да бъде раздадена на ветераните от двете армии, воювали срещу германите; всички земи, за които се говореше в законопроекта, се намираха извън пределите на Италия — в Сицилия, Гърция, Македония и Континентална Африка. В текста на законопроекта имаше и една любопитна клауза, според която Гай Марий си запазвал лично правото да дарява с римско гражданство по трима италийци на колония.

Сенатът отвърна на всичко това с бурни протести.

— Този човек — говореше Метел Нумидик — стига дотам, че дори не уважава своите войници — римляни! Иска всички да получават земя на общо основание — римляни, латини, италийци без никаква разлика между тях. Никаква разлика! Все едно дали си римлянин или не! Питам ви, колеги — сенатори, какво може да си помисли един римлянин за човек като Гай Марий? Дали изобщо Рим означава нещичко за него? Нищо, абсолютно нищо! Че и защо да означава? Той самият не е римлянин! Той е италиец! И естествено, че ще действа в интерес на своите събратя. Да даде гражданство на хиляда от тях на бойното поле, а в това време римските легионери да стоя и да зяпат, без да получат нищичко като награда. И все пак ви питам, какво друго можем да очакваме от човек като Гай Марий?

Когато Марий стана да отговори на предизвикателство, в залата се надигна такъв ропот, че не се чу нищо от отговора му. Затова той предпочете да излезе от Курията и да говори от рострата, за да се обърне към зяпачите на Форума. Много от тях бяха възмутени от постъпката му, но все пак Марий беше техният любимец и затова го изслушаха.

— Има достатъчно земя за всички! — крещеше той на площада. — Никой не може да ме обвини, че изявявам предпочитания към италийците! Сто югера земя на човек! Някои от вас сигурно ще попитат защо толкова много? Защото, народе на Рим, тези колонисти ще отидат да живеят при условия, много по-неблагоприятни за земеделие от тези в родната Италия. Те ще трябва да орат и да сеят в неплодородна земя при тежки климатични условия. За да могат да живеят като нормални хора, на тях ще им е нужна много повече земя, отколкото би им стигала в пределите на нашата любима Италия.

— Ей го пак! — обади се Катул Цезар от стълбата пред Сената с пискливия си гласец. — Ей го пак! Чуйте го какви ги говори! Не „нашия любим Рим“, ами „нашата любима Италия“! Италия, Италия, все Италия! Този човек никога не е бил римлянин и никога няма да даде пукната пара за Рим!

— Италия и Рим е едно! — отвърна му с гръмовитото си гласище Марий. — Те винаги са били едно цяло! Без едното и другото не би могло да съществува! Нима италийците не гинат рамо до рамо с римляните в римските легиони, сражавайки се за честта на Рим? А ако това не е така — нима някой ще възрази, че не е така, — тогава защо единият войник да получава по-малко от другия?

— Италия! — пак повтори Катул Цезар. — Всеки път е едно и също — Италия!

— Глупости! — изрева Марий. — Първите поселения ще бъдат на колонисти — римляни, не италийци! Това не е ли доказателство, че не отдавам предпочитания към италийците? И какво толкова лошо сред всички тези десетки хиляди колонисти — ветерани във всяка колония трима италийци да получават римско гражданство? Трима, народе римски! Не три хиляди, не триста, не дори тридесет! Трима! Капка в морето от хора! Капка в капката в морето от хора!

— Капка в морето, само че отровна — крещеше от стълбите пред Сената Катул Цезар.

— Според законопроекта римляните — ветерани ще бъдат настанявани първи по новите си земи, но това значи ли, че като са първи, ще получават най-добрата земя? — на свой ред се обаждаше Метел Нумидик.

И все пак въпреки опозицията първият законопроект, в който ставаше дума за земи, давани преди от държавата за продължителни срокове на кажи-речи неизвестни земевладелци, беше прокаран през плебейското събрание.

Квинт Попедий Силон, който въпреки младежката си възраст се беше превърнал в духовен водач на целия народ на марсите, беше дошъл в Рим специално, за да изслуша дебатите върху аграрния закон. Беше поканен лично от Марк Ливий Друз, затова и през целия си престой му гостуваше у дома му.

— Всички гледат да настроят докрай Рим срещу останала Италия — отбеляза Силон пред Друз, изненадан изобщо, че в Рим са се сетили да обсъждат италийския въпрос.

— Така е — съгласи се мрачно той. — Това е един предразсъдък, който само времето би могло да изкорени. И все пак аз лично не преставам да се надявам, че това някога ще стане, Квинт Попедий.

— И все пак Гай Марий не ти се нрави никак.

— Ненавиждам го с цялата си душа. И все пак гласувах за него.

— А от битката при Араузио не са минали дори четири години — рече замислено Силон. — Да, мисля, че си прав, нещата все някой ден ще се променят. Ако не беше Араузио, много се съмнявам Гай Марий да успееше да вреди и италийци сред ветераните — заселници.

— Ако не беше Араузио и италийските роби — длъжници нямаше да бъдат освободени — напомни му Друз. — Радвам се все пак, че хората ми не загинаха напразно. И все пак — погледни какво става в Сицилия. Вместо да видят свободата си, робите-италийци сега мрат като мухи.

— Само като чуя името на Сицилия, се разтрепервам от срам — изчерви се Друз. — Всичко това е дело на двама корумпирани, мислещи единствено и само за себе си римски магистрати. На две нещастни ментули! Ти, Квинт Попедий, може и да не харесваш Метел Нумидик или Емилий Скавър, но трябва да признаеш, че двамата никога не биха забъркали брашното с кръв, още по-малко биха изцапали тогите си с подобни мръсотии.

— Да, така е — кимна Силон. — И все пак, Марк Ливий, и двамата все още гледат на Рим както на място, където чужд крак не бива да пристъпва за нищо на света — и че италийците не могат да станат римляни, дори ако самите римляни пожелаят да ги осиновят.

— Да ги осиновят?

— Ами не, представлява ли точно това даването на римско гражданство? Осиновяване и приемане в голямото семейство на римляните?

Друз въздъхна.

— Имаш право. Всички тези промени си остават промени на думи. Никой не може да стане римлянин, ако преди това е бил италиец… или грък, да речем. А с всеки ден в Сената се настройват все повече и повече срещу създаването на подобни изкуствени римляни.

— Най-накрая — предположи Силон, може би самите ние, италийците, ще започнем да се превръщаме в изкуствени римляни — с или без одобрението на Сената.

Първият аграрен закон беше последван скоро от втори законопроект, който трябваше да реши въпроса за новите обществени земи, които Рим беше придобил по време на войните с германите. Естествено, че този законопроект беше много по-важен от предишния, защото ставаше дума за практически девствени земи, които досега никога не са били експлоатирани от едри земевладелци или скотовъдци, затова и почвата се очакваше да е богата и щедра — не само на плодове и добитък, но и на минерали, скъпоценни камъни, камък за градеж. Ставаше дума все за области в западната част на Трансалпийска Галия — около Нарбон, Толоза, Каркасон — или в централната част, както и някои земи в Близка Испания, където местното население се беше разбунтувало, докато кимврите създаваха главоболия на римляните с движението си на север от Пиренеите.

Не бяха малко римските конници и римските сдружения, които очакваха да разширят сферите си на влияние в Трансалпийска Галия, а победата над германите беше тъкмо повод за това. Така че всеки по-богат и предприемчив конник се надяваше патронът му в Сената да му осигури и на него дял от новия агер публикус Галие. Когато изведнъж се разбра, че огромната част от новозавоюваните земи ще отиде за настаняването на някакви си пролетарии, в Рим настъпиха брожения, които можеха да се сравняват единствено с безредиците от времето на братята Гракхи.

Сенатът застана на още по-твърди позиции, подкрепен този път изцяло от първата имуществена класа, която доскоро беше най-добрият защитник на Мариевата кауза. Сега обаче, след като беше наплашил всички богати конници в Рим, че никога няма да се видят поземлени собственици в далечна Галия, той беше превърнал доскорошните си съюзници в заклети врагове. Агентите на Метел Нумидик и Катул Цезар се движеха навсякъде и шепнеха на много уши…

— Той раздава земи, които принадлежат по право на държавата, сякаш са негова собственост — това беше едно от нещата, които римлянинът трябваше да научи възможно най-скоро.

— Той си прави планове да си присвои самата държава — защо иначе ще става отново консул сега, когато войната с германите е минало?

— Рим никога не е давал даром земя на войниците си!

— Италийците получават повече, отколкото заслужават.

— Земята, отнета от враговете на Рим, принадлежи изцяло на Рим и никакви латини или италийци нямат право над нея!

— Той започва с агер публикус в провинциите, но преди да сме се усетили, ще посегне на агер публикус в същинска Италия — при това ще я дава на италийци!

— Кръстил се е Третият основател, но всъщност му се иска да го обявят за цар на Рим!

И така нататък, и така нататък. Колкото повече Марий настояваше пред народа и пред Сената Рим да даде своите колонии в провинциите на обикновените римски граждани, колкото повече се мъчеше да убеди всички, че ветераните ще представляват едни постоянни, сигурни и нищо неструващи военни гарнизони, че римските земи в провинциите ще носят много повече печалба, ако бъдат разпределени на множество малки стопанства, вместо между шепа едри поземлени собственици, толкова по-неумолима ставаше опозицията. Пък и сенатските агенти, колкото повече говореха, толкова повече уши се намираха да ги слушат; приказките им не омръзваха, напротив, придобиваха все повече смисъл. Докато най-накрая бавно, постепенно вятърът не започна да се обръща на другата страна, а общественото мнение да се настройва все повече срещу втория законопроект на Сатурнин. Много от интересуващите се от политика сред народа — а такива се събираха на Форума, започваха да се съмняват дали и Марий е прав. Защото досега никога не му се беше случвало да срещне толкова противници едновременно.

— Не може да има толкова пушек, без да гори някъде огън — започнаха да си говорят чакащите на Форума, а пък и близките им ги слушаха какво говорят, защото те повече разбираха нещата.

— Това не е поредната сенатска разправия — въпросът е твърде сериозен, за да го подминем с лека ръка.

— Когато човек като Цецилий Метел Нумидик, който е бил не само консул, но и цензор, а ние всички си спомняме каква смелост прояви той като цензор, започне да си печели един след друг поддръжници, това няма да е случайно. Сигурно правото е на негова страна.

— Вчера чух как един конник, на когото Гай Марий отчаяно разчита, го обвини публично пред народа, че лично му е обещал голям парцел земя край Толоза, а сега цялата област ще мине в ръцете на пролетариите.

— Един познат ми разправяше как Гай Марий бил казал в негово присъствие, че възнамерявал да даде римско гражданство на всички жители на Италия.

— Това е шестото консулство на Гай Марий, при това пето поред. Онзи ден са го чули да казва на някаква вечеря, че занапред нямало как да го свалят от консулския пост! Щял да се кандидатира всеки път до самата си смърт.

— Той наистина иска да го обявят за римски цар!

И така, с времето кампанията, която Метел Нумидик и Катул Цезар подеха срещу Гай Марий, започна да дава резултати. Изведнъж дори Главция и Сатурнин започнаха да се страхуват да не би законопроектът им да бъде спрян.

— Аз трябва да получа тази земя! — повтаряше отчаяно Марий пред жена си, която вече от седмици търпеливо чакаше мъжът й да сподели с нея тревогите си. Не че Юлия имаше някакви по-различни идеи по въпроса или пък можеше да се похвали с опит, по-богат от този на Марий, но все пак тя си оставаше единственият му верен приятел, на когото той можеше да разчита във всичко. След триумфа Сула беше пратен обратно в Италийска Галия, а Серторий беше поел към Близка Испания с надеждата да се види с жена си и детето.

— Гай Марий, мислиш ли, че наистина от това зависи всичко? — попита Юлия. — Какво толкова, ако войниците ти не получат своята земя? Римските войници никога не са получавали земя като награда — досега просто няма прецедент това да се е случвало. А, от друга страна, никой от тях не може да не признае, че ти направи всичко по силите си да им помогнеш.

— Ти не разбираш — възрази й той нетърпеливо. — Вече не става изобщо въпрос за войниците, а за моята дигнитас, за положението, което заемам в обществения живот. Ако законът не мине, всички ще разберат, че повече не съм Пръв сред римляните.

— И Луций Апулей не може да ти помогне?

— Опитва се, боговете са му свидетели, че се опитва! Но вместо да печелим терен, с всеки ден губим все повече и повече. Чувствам се като Ахил в реката — колкото повече се мъча да изляза от течението, толкова по-навътре затъвам, защото брегът се рони под краката ми. Ще направя крачка напред, после реката ще ме отнесе две назад. Не можеш да си представиш какви слухове се носят, Юлия! А и аз не мога да се боря с тях, защото досега нищо не е казано официално, само се шушне. Ако бях извършил дори една десета от нещата, за които ме обвиняват, отдавна да съм се продънил в Тартара да бутам камъни като Сизиф.

— Да, така е, човек никога не може да се бори с кампаниите за опетняване на името му — опита се да го утеши Юлия. — Но рано или късно слуховете ще започнат да звучат толкова странно, че всеки ще се стресне и ще разбере, че някой прекалява. Не се безпокой, така ще се случи и в твоя случай. От една страна, ти вече си труп, но враговете ти ще продължат да удрят мъртвото ти тяло, докато на цял Рим не му призлее от жестокостта им и не ги пропъди. Хората са ужасно наивни и лековерни, но дори и най-наивният и лековерен човек си има една граница в съзнанието, която другите не бива да преминават с лъжите си. Законът ще мине, Гай Марий, сигурна съм в това. Просто не бързай толкова много, изчакай общественото мнение отново да се обърне в твоя полза.

— Е, да, Юлия, може и да си права и законът рано или късно да мине. Но какво ще накара Сената да го спре веднъж завинаги, щом изтече мандатът на Луций Апулей и аз остана без силен съюзник сред народните трибуни, който да се опре на противниците ми? — изпъшка Марий.

— Разбирам.

— Наистина ли?

— Естествено, че разбирам. Все пак, мъжо, не забравяй, че баща ми е Юлий Цезар, а това означава, че съм отраснала в обстановка на политически спорове, дори и полът ми предварително да ме е лишил от възможност сама да направя кариера. — Юлия задъвка нервно устната си. — Проблемът е сериозен, нали? Един аграрен закон не може да бъде приведен в действие за една нощ — понякога е нужна цяла вечност той да влезе действително в сила. Най-малкото години. Първо трябва да се намери въпросната земя, да се измери, да се раздели, да се открият хората, определени по жребий да се занимаят с нейното разпределение, да се създават комисии и комисийки, да се намерят глави, които да разбират нещо от цялата работа — изобщо безкрайна история.

Марий се усмихна.

— Личи си, че си разговаряла с Гай Юлий!

— Така е. Дори може да се каже, че съм голям познавач на тази материя. — Юлия потупа празното място до себе си на кушетката. — Хайде, скъпи, седни при мен!

— Не мога да седя.

— Никакъв ли начин няма законът ти бъде подкрепен?

Марий спря да крачи из стаята, обърна се към жена си и я изгледа изпод вежди.

— Всъщност има един…

— Кажи ми — подкани го тя.

— Измисли го Гай Сервилий Главция, но Луций Апулей за нищо на света не иска да го приеме. Сега двамата са се увесили на врата ми и всеки дърпа на своята страна с надеждата, че ще се вслушам в думите му. А пък аз още се колебая.

— Пак някаква новост? — попита Юлия, която добре беше научила методите за действие на Главция.

— Да, може да се каже, че е новост.

— Моля те, Гай Марий, кажи ми!

Би било добре, ако Марий споделеше какво му е на главата с човек, който не гони лични цели, затова не би издал намеренията му пред никого.

— Аз съм мъж на войната, Юлия, затова и решенията ми обикновено прилягат на един мъж на войната. В армията отдавна са разбрали, че щом дам заповед, то тя е най-добрата при съществуващите обстоятелства. Затова всички скачат да я изпълняват, без да задават въпроси — всички ме знаят и ми имат доверие. Е, тези тук в Рим също ме познават и също би трябвало да ми имат доверие! Работата е там, че те дотолкова са обсебени от своите идеи, че много трудно биха се вслушали в думите на противника, дори ако е открил по-добро решение за проблемите. Всеки път, когато тръгвам за Сената, предварително знам, че най-напред трябва да се сражавам с омразата и предразсъдъците на враговете си, а чак след това, ако ми останат сили, да изложа вижданията си по някой въпрос! Аз вече съм стар човек, Юлия, и не ме е грижа как се държа с тях! Те всички до един са идиоти, готови по-скоро да умъртвят републиката, отколкото да признаят, че от времето, когато Сципион Африкански е бил малко момче, до днес някои неща са се променили! Моите войнишки поселения са нещо толкова смислено и логично!

— Така е — съгласи се Юлия, прикривайки своята загриженост. През последните дни Марий все повече започваше да изглежда като уморен човек, дори стар за годините си, нищо, че допреди месеци биха го сметнали за младеж. Да не говорим, че за пръв път в живота си беше пуснал корем — след всички тези делови срещи, които го караха да стои на едно място, вместо да се движи непрекъснато, както беше свикнал по време на война. Дори косата му започваше да опада или да посивява. За един мъж военното дело се оказваше много по-здравословно, отколкото законодателното. — Гай Марий, успокой се най-сетне и ми кажи какво имаш наум! — настоя жена му.

— Вторият закон съдържа една допълнителна клауза, която Главция измисли специално за случая — отговори той и отново закрачи из стаята, натъртвайки на всяка дума поотделно. — От всеки сенатор се изисква в срок от пет дни след приемането на закона да даде клетва, че ще изпълнява честно и съвестно всички постановления в него.

Юлия не можа да сдържи учудването си — дъхът й секна, тя скри пламналото си лице в шепи, изгледа смаяно Марий и изтърси най-неприличната дума, която съдържаше патрицианският й речник:

— Екастор!

— Шокиращо, нали?

— Гай Марий, Гай Марий, ако ти наистина включиш това в закона, останалите никога няма да ти го простят.

— Мислиш ли, че не си давам сметка за това? — отвърна той и протегна ръце в отчаян жест към тавана. — Но какво друго ми остава да направя? Аз трябва да получа тази земя!

Съпругата му облиза изсъхналите си устни.

— На теб тепърва ти остават дълги години в Сената. Не можеш ли да се бориш за закона си без тази унизителна клауза?

— Да се боря, да се боря… Цял живот ли трябва да се боря? — попита я Марий. — Вече се уморих от тези непрестанни борби, Юлия!

Но Юлия го изгледа едновременно с присмех и съжаление, сякаш беше чула голяма глупост.

— Пфу! На мен ли ще ги разправяш? Гай Марий да се умори? Та ти правил ли си нещо друго през живота си?

— И все пак сега борбата е от съвсем друго естество — опита се да обясни той. — Играта загрубя. Не се спазват никакви правила. А човек дори не знае кои са враговете му, да не говорим, че не знае и кога ще го нападнат изневиделица. Дай ми някоя битка, изкарай ме на арената, ако щеш! Това, което ще ми се случи, поне ще дойде мигновено и неусетно — пък и обикновено печели най-добрият. Но римският Сенат се е превърнал в някакъв бордей, където виреят само най-жалките форми на живот и правят впечатление единствено най-недостойните форми на поведение. Прекарвам дните си да газя в кал и тиня! Е, Юлия, нека ти кажа нещо — предпочитам да се къпя в кръвта на враговете си на бойното поле, отколкото да се цапам насред центъра на Рим! Ако все още се намират наивници, които си мислят, че политическите интриги изхабяват по-малко от живота на война, то те заслужават наистина да изядат всички мръсотии, които им поднасят политиците!

Жена му стана от кушетката и се доближи до него, хвана го за ръката, за да спре да крачи.

— Не ми е приятно да ти го кажа, скъпи, но политическият форум не е арената, на която толкова прям човек като теб би имал успех.

— Дори навремето да съм се съмнявал, че е така, вече съм се убедил със сигурност — съгласи се мрачно Марий. — Предполагам, че трябва да се съглася с проклетата клауза на Главция. Но пък и Публий Рутилий всеки път ме пита докъде ще ни отведат всички тези законови нововъведения. Дали наистина сменяме лошото с добро? Или сменяме лошото с още по-лошо?

— Само времето ще покаже — отговори му спокойно Юлия. — Каквото и да става занапред, Гай Марий, никога не забравяй, че и преди е имало тежки управленски кризи, че хората винаги са разправяли как този или онзи закон щял доведе края на републиката, че Рим повече не бил същият, и така нататък — всичко това го знам от писанията на Сципион Африкански, който приказва абсолютно същите неща по адрес на Катон Цензор! Предполагам, че и някой Юлий Цезар от зората на републиката си е мислил същото за Брут, задето убил синовете си. Но републиката не може да бъде унищожена и всички ние добре го знаем, дори когато умните глави вият на пожар, че сме обречени. Ето това не го забравяй никога и ще си спокоен.

Най-сетне разумът в словата на Юлия успя да въздейства над разтревожения й съпруг. Със задоволство забеляза как изчезват червените нишки около зениците на Марий, че напрегнатостта изчезва от лицето му и чертите му се успокояват. Беше време да се смени темата.

— Между другото брат ми Гай Юлий каза, че би искал да те види утре. Използвах случая да ги поканя двамата с Аврелия на вечеря, естествено, ако и ти си съгласен.

Марий изръмжа в отговор:

— Естествено! Как забравих! Той заминава за Керкина, нали? Да се заеме с първата ми колония от ветерани. — Издърпа ръцете си от тези на Юлия и скри глава в тях. — Нали така? Богове, какво става с паметта ми. Какво ми става, Юлия?

— Нищо — успокои го тя. — Просто ти е нужна почивка. Най-добре ще е за няколко седмици да се изнесеш далеч от Рим. Но понеже това не е възможно, защо просто не отидем да потърсим малкия Марий?

Момчето, което още нямаше девет години, но вече се беше превърнало в изключително хубаво малко човече, имаше с какво да радва родителите си: високо за възрастта си, добре сложено, с руса коса и с римски нос, на който нямаше как да не му завиди баща му. Това, че синът му отдаваше повече внимание на физическите забавления, отколкото на умствените занимания, това също го издигаше в очите на Марий. А това, че засега малкият Марий беше единствена рожба на родителите си, тревожеше по-скоро майката, отколкото бащата. След ранната смърт на по-малкото братче на малкия Гай Юлия на два пъти беше пометнала и вече си казваше с горчивина, че никога няма да може да роди второ дете. За разлика от нея обаче Марий се радваше на единствения си син и далеч не беше на мнение, че трябва да си прави друг.

Вечерята мина крайно приятно. В списъка на гостите бяха включени само Гай Юлий Цезар, жена му Аврелия и чичото на Аврелия Публий Рутилий Руф.

Точно след осем дни, когато беше следващият пазарен ден, Цезар заминаваше за Керкина Африканска, за да се заеме със задача, която му се струваше интересна и обещаваща. Едно-единствено нещо помрачаваше малко удоволствието му.

— Няма да бъда в Рим за раждането на първородния си син — усмихваше се той.

— Аврелия, не! Пак ли? — изстена Рутилий Руф. — Пак ще бъде момиче, ще видите — да ви питам тогава откъде ще й намерите зестра?

— Ами, Публий Рутилий! — махна с ръка Аврелия, която най-малко би изпитала угризения за такова нещо, и в следващия миг натъпка една пилешка мръвка в устата си. — Всъщност на нас няма да ни и трябват зестри за дъщерите ни. Бащата на Гай Юлий специално ни накара да му обещаем, че няма да играем ролята на твърдоглави Цезари и няма да пазим дъщерите си от мръсните ръце на плутократите. Затова още отсега имаме намерение да ги омъжим за свръхбогати селяни — парвенюта. — Още няколко пилешки мръвки видяха същата съдба, както първата. — И така, вече си родихме двете момиченца, идва ред на момчетата.

— Ей така наведнъж? — сякаш я взимаше на подбив Рутилий Руф.

— О, да, бих казала, че ще бъде прекрасно, ако ми се родят близнаци! Сред Юлиите раждат ли се близнаци — обърна се самоуверената майка към зълва си.

— Мисля, че се раждат — отговори й Юлия и леко се намръщи. — Със сигурност чичо ми Секст Юлий имаше двама близнаци, само че единият умря още като малък — Цезар Страбон е близнак, нали така?

— Точно така — кимна Рутилий Руф и се подсмихна, защото му дойде нещо смешно на ума. — На нашия млад късоглед приятел не престават да му лепят прякори. Един от тях е Вописк, което означава, че е оцелелият от двама близнаци. Но напоследък чувам да говорят за него с ново име.

По едва сдържания смях в гласа му всички около масите решиха, че има какво да чуят. Затова и Марий попита:

— И какво е това ново име?

— Ами бедният бил развил фистула на долните си части, затова злите езици разправят, че задникът му се бил отворил надве, и започнаха да го наричат Сесквикул.

Всички присъстващи прихнаха да се смеят на тази мръсна шегичка, дори жените, които този път пренебрегнаха условностите.

— В рода на Луций Корнелий също можело да се раждат близнаци — подметна Марий, докато бършеше сълзите от очите си.

— Какво те кара да мислиш така? — полюбопитства на свой ред Рутилий Руф, усещайки, че се задава нова клюка.

— Ами както всички вие знаете, но Рим още не е научил, той живя повече от година сред кимврите. Там си намерил жена — някаква херуска на име Хермана. И тя му родила момчета близнаци.

Юлия изведнъж помръкна.

— И сега сигурно са продадени в робство или избити на място? — попита тя.

— Едепол, нищо подобно! Преди да се върне при нас в лагера, ги отвел тримата при родното племе на жена му в Германия.

— Доста странен тип е този Луций Корнелий — замисли се Рутилий Руф. — Бих казал, че му хлопа дъската.

— Тук много бъркаш, Публий Рутилий — възрази Марий. — Досега не съм срещал друг човек като Луций Корнелий, на когото главата да му стои толкова здраво на раменете. Бих казал дори, че тъкмо той е мъжът на бъдещето поне според римските виждания.

Юлия се закикоти:

— Ама той на другия ден след триумфа направо хукна да се връща в Италийска Галия. С времето двамата с майка ми се хапят все повече и повече.

— Е, какво да ти кажа — осмели се да сподели личното си мнение по въпроса Марий, — всеки на негово място би постъпил така! Майка ти е единственият човек на земята, който може да ми изкара акъла от страх.

— Красива жена е Марция — мислеше другояче Рутилий Руф, но като усети, че всички погледи са се насочили към него, бързо добави: — Искам да кажа, че навремето беше много красива.

— Във всеки случай се е заела сериозно със задачата да намери нова жена за Луций Корнелий — каза Цезар.

Рутилий Руф едва не се задави с костилката на една слива.

— Чакайте да ви кажа. Преди няколко дни двамата с него бяхме поканени на вечеря у Марк Емилий Скавър — нарочно подчерта факта, който явно беше повод за гордост. — Мисля, че ако една от присъстващите вече не си беше намерила съпруг, Луций Корнелий щеше да я поиска.

— Ами! — не искаше да повярва Аврелия. — Казвай, чичо Публий, казвай коя е!

— Малката Цецилия Метела Далматика, ако щете вярвайте — каза Рутилий Руф.

— Какво? Жената на самия Принцепс Сенатус? — изквича от възбуда Аврелия.

— Същата. На Луций Корнелий му беше достатъчен един поглед, докато ги представяха един на друг, и целият се изчерви. През цялата вечеря стоеше като глупак с отворена уста и не откъсваше поглед от девойката.

— Хайде, хайде, това ти си си го въобразил — заклати глава Марий.

— Напротив! — настояваше Рутилий Руф. — Дори Марк Емилий забеляза, а пък него всички го знаем в каква кокошка се е превърнал напоследък — само гледа на пиленцето му нещо да не се случи. Затова и малката Далматика беше пратена да си ляга веднага след основното ястие, което явно не я зарадва особено. Докато си тръгваше, я хванах да хвърля срамежливи погледи на Луций Корнелий, а пък той дори взе, че си разля виното.

— Е, нали не го е разлял в скута й… — обади се мрачно Марий.

— О, не, само не някой нов скандал! — възкликна тревожно Юлия. — Луций Корнелий не може да си позволява никакви скандали. Гай Марий, дали ти не би могъл да му понамекнеш нещо?

По лицето на Марий се изписа същото изражение на неудобство, което е присъщо за мъжете, чиито съпруги ги карат да вършат крайно неподходящи за положението им неща.

— В никакъв случай!

— Защо? — искаше да знае съпругата му, на която подобен ход би изглеждал съвсем уместен.

— Защото частният живот на един мъж си е негова работа — никой няма да тръгне да ми благодари, че съм си наврял носа в делата му!

И Юлия, и Аврелия изглеждаха еднакво разочаровани.

Цезар както винаги се опита да умиротвори двете страни.

— Е, тъй и тъй и Марк Емилий Скавър е от онези, дето живеят по хиляда година и накрая пак трябва да ги удариш с брадва, за да умрат, няма защо да се тревожим за Луций Корнелий и Далматика. Мисля, че майка ми вече е направила избора си и доколкото чувам, Луций Корнелий го одобрява. Очаквам още щом той се върне от Италийска Галия, да получим покани за сватбата му.

— И коя е избраницата? — попита Рутилий Руф. — Досега не съм чул и думичка!

— Елия, единствената дъщеря на Квинт Елий Туберон.

— Не е ли малко дъртичка? — попита Марий.

— Гони четиридесетте, но все пак и Луций Корнелий е на същата възраст — обясняваше Цезар. — Доколкото разбирам, той не искал да има повече деца, затова майка ми си казала, че най-добрата партия ще е някоя бездетна вдовица. Пък и дамата е достатъчно привлекателна за годините си.

— Да не говорим, че произлиза от добра и стара фамилия — допълни Рутилий Руф. — И е много богата!

— Е, тогава ни остава само да се радваме за Луций Корнелий! — заключи Аврелия. — Няма как да го скрия, винаги съм го харесвала.

— Всички го харесваме — намигна й Марий. — Гай Юлий, доста хладнокръвно подминаваш подобна бележка от устата на жена си.

— О, то е, защото си имам далеч по-сериозни съперници за сърцето на Аврелия от някакви си легати — патриции — усмихна се той.

Юлия вдигна глава.

— Така ли? Кой?

— Казва се Луций Декумий и представлява едно мърляво човече на четиридесет години с мършави крака, мазна коса и неизцерим дъх на чесън в устата — описа го накратко Цезар и посегна към чинията със сушени плодове, за да си избере най-едрите стафиди. — Вкъщи през цялата година се препъваме в пълни вази с цветя — независимо дали им е сезонът или не. Луций Декумий праща редовно свежи цветя на всеки четири-пет дни. При това не пропуска да навестява жена ми и да раболепничи пред нея по начин, по който на мен лично би ми призляло да го слушам. Дори сега като се замислям, той толкова се е загрижил за още нероденото ни дете, че чак започвам да се съмнявам…

— О, я престани, Гай Юлий! — прихна да се смее Аврелия.

— Кой е той? — чудеше се Рутилий Руф.

— Пазачът на едно съмнително заведение, което се е кръстило „колегия на кръстопътя“ и Аврелия е длъжна да го подслонява без пари.

— Двамата с Луций Декумий стигнахме до споразумение — обясни по-подробно Аврелия и използва, невниманието на съпруга си да му открадне зърното сушено грозде, докато го поднасяше към устата си.

— Какво споразумение? — продължаваше да пита Рутилий Руф.

— Да си върши работата, където ще, само не и в близост до дома ми.

— И каква му е работата?

— Наемен убиец.

Когато Сатурнин предложи своя втори аграрен законопроект, клаузата, в която се говореше за задължителната сенаторска клетва, вдигна такъв невъобразим шум на Форума, сякаш самият Юпитер беше пратил някоя от своите гръмотевици. Дори повече — сякаш из недрата на земята започна да се чува ропотът на старите богове, на истинските римски богове без лица на нумина. Не само че от всеки сенатор се искаше да полага клетва, но и самата клетва нямаше да се дава в храма на Сатурн, както беше прието по принцип, ами под открито небе в построения без покрив храм на Сема Санк Дий Фидий в полите на Квиринала, където сабинското божество без лице и без каквато и да е митология по образец на боговете — олимпийци, трябваше да се въплъщава в статуята на Гая Цецилия — жената на римския цар Тарквиний Приск, която вдъхваше живот на цялото здание. А самите божества, в чието име трябваше да се кълнат сенаторите, не бяха великите богове, почитани на Капитолия, ами малки, безлични нумина, тъй типични за римския пантеон — пенатите, на римска кесия и на римския килер, ларите престити, покровители на държавата, и Веста, закрилницата на домашното огнище. Никой нямаше представа как изглеждат всички тези божества, откъде идват и дори дали изобщо са мъжки или женски. В съзнанието на римлянина тях просто ги имаше. И значеха много, защото бяха само римски. Всъщност споменатите божества бяха един вид публично приетата форма на създания, далеч по-скрити и потайни — онези безбройни божества, които пазеха дома и семейството, опори на всеки традиционен римлянин. Никой римлянин не можеше да си позволи лукса да се закълне пред своите закрилници и след това да не удържи на думата си — това би означавало сам да донесе нещастия в дома си, изпразване на кесията си, разпадане на семейството си.

Но Главция беше свикнал да разсъждава върху нещата само откъм правна гледна точка и затова далеч не разчиташе на суеверния страх у съгражданите си как ли ще приемат клетвите им безименните нумина. За да се усети истинската значимост на клетвата, Сатурнин беше писал в законопроекта си, че всеки сенатор, който се осмели да не се закълне пред закона, ще бъде лишен веднъж завинаги от хляб и огън в границите на Италия, ще трябва да заплати глоба от двадесет сребърни таланта и да се раздели с гражданството си.

— Работата е, че закъсняваме и още не сме успели да спечелим достатъчно хора на своя страна — жалваше се Метел Нумидик пред Катул Цезар, Ахенобарб Понтифекс Максимус, Малкия Прасчо Метел, Скавър, Луций Кота и чичо му Марк Кота. — Народът още не е готов да отхвърли Гай Марий — само заради него той ще се съгласи това нещо да се превърне в закон. И ние ще трябва да се закълнем. — Той чак потръпна при мисълта какво би го чакало. — А ако аз се закълна, ще трябва да удържа на думата си.

— Тогава подобен закон не трябва да минава — заключи простичко Ахенобарб.

— Няма нито един народен трибун, който да намери достатъчно смелост да наложи ветото си — поклати глава Марк Кота.

— Тогава ще трябва да се опрем на религията — предложи Скавър и изгледа многозначително Ахенобарб. — Щом като другата страна стигна дотам, че тръгна да използва религиозните вярвания на хората, не виждам защо и ние да не потърсим решение в римските култове.

— Мисля, че се сещам какво искаш да кажеш — кимна Ахенобарб.

— Аз пък не се сещам — призна си Луций Кота.

— Когато дойде време законопроектът да бъде гласуван, авгурите трябва да се уверят, че според божествените предзнаменования събранието има съгласието на боговете. Е, ние пък ще направим така, че всички ауспиции да се окажат неблагоприятни, за каквото и да е събрание — обясни Ахенобарб. — И така ще продължаваме да си откриваме неблагоприятни предзнаменования, докато някой от трибуните не намери достатъчно кураж да наложи вето на религиозни основания. Това ще унищожи закона, защото народът не е свикнал да чака и цялата история ще му омръзне.

Планът беше приведен в действие: предзнаменованията бяха обявени за неблагоприятни от авгурите. За нещастие на боните обаче Луций Апулей Сатурнин също беше авгур — малко обезщетение за несправедливо отнесеното унижение с изгонването му от Сената преди години, за което обезщетение Скавър беше настоявал лично. Естествено Сатурнин не споделяше мнението на колегите си.

— Това е някакъв заговор! — обърна се той към плебса, който се беше събрал в Кладенеца на комициите. — Погледнете ги само — всички до един правят мили очички на майсторите на политиката! Нищо им няма на ауспициите — това е просто опит да се сломи силата на народа! Всички знаем, че и Скавър Принцепс Сенатус, и Метел Нумидик, и Катул са готови на всякакви подли ходове, за да лишат войниците от заслуженото — а това днес само доказва, че за хора като тях мярка не съществува! Те си позволяват дори произволно да тълкуват волята на боговете!

Народът повярва на Сатурнин, който предвидливо беше пуснал своите гладиатори сред множеството. Когато един от народните трибуни се опита да наложи вето върху провеждането на събранието, обосновавайки се на неблагоприятните ауспиции, добавяйки от свое име, че лично бил чул гръм отдясно и че всеки закон, приет този ден ще бъде нефас, сиреч богохулствен, хората на Сатурнин влязоха в действие. Докато Сатурнин обявяваше с гръмливия си глас от рострата, че няма да позволи никакво вето, едрите му момчета грабнаха безпомощния трибун под мишниците и набързо го отнесоха по Кливус Аргентариус до Лаутумийската тъмница, където той трябваше да изчака събранието да свърши. Вторият аграрен законопроект беше поставен за гласуване и трибите го превърнаха със своя вот в закон. Причината за това беше тъкмо тази непозната допреди клауза за задължителната клетва, която имаше с какво да заинтригува редовните участници в плебейските събрания; не беше ли интересно да се види кой ще се осмели да не приеме закона, как ще му се отрази, как ще реагира Сенатът като цяло? Очертаваше се зрелище, което не беше за изпускане! Настроенията на плебса отново се ръководеха от любопитството и страха от скуката.

В деня, след като новият аграрен закон беше приет, Метел Нумидик се изправи пред Сената и с присъщото си достойнство заяви, че няма да даде клетва.

— Съвестта ми, принципите ми, животът ми — всички те не ми позволяват да взема противното решение! — викаше той на колегите си сенатори. — Ще си платя глобата и ще замина в изгнание на остров Родос. Но никога няма да положа такава клетва. Надявам се всички да ме чувате добре, назначени отци. Аз… няма… да положа тази клетва. Не мога да дам дума, че ще спазвам един закон, който влиза в пълно противоречие с цялата ми житейска философия. Кога човек е по-голям клетвопрестъпник? Кое е по-сериозното престъпление — да се закълна да спазвам един закон, който е настроен против мен самия, или да откажа да се закълна? Разбира се, вие можете да си отговорите на същия въпрос, както сметнете за добре. Според мен отговорът е, че по-голямо престъпление би било да се закълна. Затова искам да знаеш, Луций Апулей Сатурнин, както и ти, Гай Марий, че аз няма да положа клетва! Предпочитам да си платя глобата и да отида в изгнание.

Подобно изказване нямаше как да не направи впечатление, защото всички разбираха, че Квинт Цецилий ще удържи на думата си. Марий присвиваше гъстите си вежди, които напълно скриваха очите му и аха-аха да се докоснат до носа му, а Сатурнин нервно дъвчеше устни. В залата се разнесе шепот и мърморене, сред сенаторите се прокрадваха и съмнения, и колебания.

— Оказаха се по-трудни, отколкото предполагахме — подшушна Главция от куриятния си стол, който се намираше съвсем близо до този на Марий.

— Ако не разпусна заседанието още сега, току-виж всички отказали да се закълнат — измърмори недоволно Марий и стана от мястото си, за да сложи край на заседанието. — Настоявам всички сега да се върнете по доковете си и да размислите. Давам ви три дни да прецените всички сериозни последствия, които могат да ви подтикнат да положите или да откажете да положите клетва. На Квинт Цецилий му е много лесно — той има достатъчно пари да си плати глобата и после да си живее царски на Родос. Но дали вие, останалите сте в неговото положение? Вървете си у дома, назначени отци, и използвайте идните три дни за размисъл. Сенатът ще се събере отново на заседание точно след четири дни и тогава всички ще трябва да сте направили избора си. Нека не забравяме, че в текста на лекс Апулея агрария секунда се споменава и срок от пет дни за полагането на клетвата.

„И все пак не биваше да им говориш с подобен тон“ — мъмреше се сам Марий, докато крачеше по изящните мозайки в къщата си в подножието на храма на Юнона Монета. Жизнерадостният му син се беше скрил да си играе в стаята, а Юлия безпомощно наблюдаваше мъжа си как се тормози.

„Не можеш да им говориш така, Гай Марий! Това не са войници. Дори не са ти подчинени офицери, нищо че ти си консул, а в голямата си част те ще прекарат целия си живот на пейките в дъното, без никога да опитат какво е да се седи на стол от слонова кост. До последния сенатор те всички се чувстват в правото си да те имат за свой равен — теб, Гай Марий, за шести път консул на този град, на тази държава, на тази империя! И все пак трябва да ги победиш, не можеш да си позволиш позора от едно поражение. Твоята дигнитас струва много повече от тяхната, колкото и те да се мъчат да докажат противното. И затова трябва да остане ненакърнена до последния миг от живота ти. Ти си първият сред римляните. Ти си Третият основател на Рим. И след като умреш, Гай Марий, дори и най-закоравелите ти противници ще трябва да признаят, че ти, италийският селянин без думичка гръцки, си бил най-велият човек в историята на републиката, на римския Сенат и народ.“

За трите дни, които беше благоволил да даде на сенаторите за размисъл, той самият не стигна по-дълбоко в разсъжденията си. През цялото време умът му се въртеше около надвисналата опасност да претърпи поражение и да изгуби цялата си дигнитас. Призори на четвъртия ден се запъти към Курия Хостилия твърдо решен да спечели очертаващата се битка — макар че нито за миг да не се замисли каква ли тактика ще предприемат майсторите на политиката, за да го изиграят. Този ден беше обърнал внимание на походката си, понеже не искаше другите дори да предположат, че той може да се страхува от тях. Затова и заслиза надолу по Кливус Аргентариус, предшестван от дванадесетте си ликтори, сякаш цял Рим му принадлежи.

Сенатът се събра, без да вдига шум, което се случваше рядко: столовете почти не скърцаха, хората почти не се закашляха, робите — помощници почти не си позволяваха да разговарят помежду си. Жертвоприношението беше извършено по всички правила и авгурите обявиха ауспициите благоприятни за свикване на заседание.

Спокоен наглед, изпълнен със сила и енергия, Марий стана от стола си, за да смае всички с величествената си фигура. Не знаеше какво му готвят майсторите на политиката, но затова пък беше предвидил своето излизане на сцената до най-малкия детайл и самоувереността ясно се четеше по лицето му.

— И аз също прекарах тези три дни в дълбок размисъл, назначени отци — започна речта си Марий. Погледът му не се спираше на ничие лице, ами по-скоро шареше между краката и столовете на сенаторите. Не че изобщо някой можеше да познае накъде гледа той, след като огромните му вежди скриваха напълно очите му. Пъхна лявата си ръка под тогата и слезе от малкия си подиум на каменния под. Красивата му тога се спускаше по всички правила около снагата му и множеството гънки падаха вертикално от лявото му рамо, през лакътя му — до самите глезени. — Един факт е очевиден. — Марий направи няколко крачки и спря. — Ако този закон е валиден, ние всички сме задължени да се закълнем, че ще го спазваме. — Направи още няколко крачки и отново спря. — Ако законът е валиден, ние всички трябва да положим клетва. — Стигна до входните врати на Курията и се обърна с лице към всички сенатори. — Но дали той е наистина валиден? — запита на висок глас Марий.

Въпросът му бе посрещнат от гробно мълчание.

— А така! — не се сдържа да прошепне на ухото на Метел Нумидик Скавър. — Свършен е! Току-що той сам си нанесе смъртоносния удар!

Но Марий, който стоеше чак при входа, не можеше да чуе тази забележка. Затова дори не си направи труда да помисли какво ще каже по-нататък.

— Сред нас не са малко онези, които смятат, че лекс Апулея агрария секунда е била приета при обстоятелства, които биха направили всеки друг закон невалиден. Вече чух атаки срещу валидността на закона, основани на два различни довода: единият, че е бил гласуван, въпреки че ауспициите са били неблагоприятни за вземането на решение от подобна важност; другият, че гласуването е преминало след упражнено насилие върху свещената личност на законно избран народен трибун.

Марий отново закрачи из залата и отново спря.

— Ясно е, че бъдещето на подобен закон е твърде несигурно. Плебейското събрание ще трябва да преразгледа вече гласуваното си решение, имайки предвид двата гореспоменати от мен довода против валидността на закона. — Отново крачка-две. — Но това, назначени отци, не е въпросът, който би следвало да разрешим на днешното си заседание. Дали законът е валиден или не, не това е, което трябва да ни вълнува в момента. Ние си имаме други тревоги. — Още една мъничка крачка. — Според текста на въпросния закон ние всички в тази зала трябва да положим клетва, че ще го спазваме. Именно, за да обсъдим този въпрос, сме се събрали днес. Днес е последният ден, в който според текста на закона можем да положим исканата от него клетва, затова и трябва възможно най-бързо да приемем някакво решение. А днес ние трябва да действаме така, сякаш законът е валиден. Затова трябва да се закълнем, че ще го спазваме.

Марий отново се разбърза нанякъде, почти стигна до мястото си на подиума, но в следващия миг се обърна на другата страна и с бавна крачка тръгна отново в посока на входа, за да гледа едновременно сенаторите от двете страни на Курията.

— Днес, назначени отци, ние всички ще положим тази клетва. Ние сме задължени да го направим по изричното желание на римския народ. Защото народът е върховният законодател в тази държава! Ние от Сената можем само да му служим. Затова и ще се закълнем. За нас, назначени отци, това е факт без абсолютно никакво значение! Ако някой ден в близкото бъдеще плебейското събрание преразгледа гласувания закон и реши, че той е невалиден, тогава и ние ще бъдем освободени от клетвата си. — Гласът му звучеше тържествен и победоносен. — Ето това трябва да се разбере от всички вас! Когато човек даде клетва да спазва даден закон, то клетвата му важи дотолкова, доколкото важи самият закон. Ако плебейското събрание реши да обяви закона за нищожен, то и нашата клетва ще се окаже нищожна.

През цялото време Скавър Принцепс Сенатус мъдро кимаше с глава, сякаш напълно одобряваше всяка чута дума, или поне така си мислеше Марий. Но Скавър кимаше мъдро, воден от съвсем различни съображения. Движенията на главата му вървяха в ритъм с думите, които той приказваше на тих глас в ухото на Метел Нумидик.

— Хванахме го натясно, Квинт Цецилий! Най-сетне ни се удава възможност да го сторим. Той сам отстъпи. Усети, че е стигнал твърде далеч. Накарахме го да признае пред целия Сенат, че валидността на Сатурниновия закон е под съмнение. Успяхме да изиграем лисицата от Арпинум!

Едва ли не опиянен от радост при мисълта, че е спечелил целия Сенат на своя страна, Марий се качи тържествено на подиума, и застана пред куриатния си стол от слонова кост, за да завърши, както подобава, речта си.

— Аз самият ще положа клетва пръв — заяви той и гласът му прозвуча като глас на мъдрец. — И ако аз, Гай Марий, първи консул в продължение на четири последователни мандата, съм готов да се закълна, то какво би могло да ви спре вас, останалите? Вече съм разговарял с жреците от колегията на двата зъба и те обещаха храмът на Семо Санк Дий Фидий да бъде готов за нужната церемония. А и храмът не е чак толкова далеч оттук. Е, кой ще ме последва?

Сред сенаторите се дочуха въздишки, тук-там започнаха да мърморят, столовете по задните редици заскърцаха и един след друг сенаторите от дъното на залата започнаха да стават от местата си.

— Един въпрос, Гай Марий — обади се изведнъж Скавър.

Сенатът утихна. Марий кимна.

— Бих искал да чуя твоето лично мнение, Гай Марий. Не мнението ти на римски консул, а на обикновен римски гражданин.

— Ако личното ми мнение наистина може да значи нещо за теб, Марк Емилий, естествено, че ще го чуеш. И какво искаш по-точно да узнаеш?

— Ти лично как мислиш? — запита го Скавър така, че всички в Сената добре да чуят въпроса му. — Дали, като се имат предвид събитията преди и по време на гласуването й, лекс Апулея агрария секунда е наистина валидна?

Мълчание. Пълно мълчание. Никой не смееше да диша. Дори Гай Марий, който за сетен път се убеди, че с присъщата си самонадеяност е навлязъл в дебри, откъдето ще му бъде трудно да се измъкне без чужда помощ.

— Може би искаш да повторя въпроса си, Гай Марий? — попита го с най-любезен тон Скавър.

Марий показа връхчето на езика си, за да оближе болезнено пресъхналите си устни. „А сега накъде? Най-после се подхлъзна, Гай Марий. Падна в капана и няма кой да те извади. Как можах толкова време да не помисля какво да отговоря на един въпрос, който беше съвсем логично да бъде зададен? При това от единствения човек в целия Сенат с мозък в главата? Да не би изведнъж да съм се сметнал за толкова умен, че дори да не се огледам къде стъпвам? Този въпрос нямаше как да не бъде зададен! А аз дори не съм и помислил как да отговоря. Цели три дни мислих и не се сетих за подобна ситуация. Е, няма голям избор. Скавър ме е стиснал за оная работа и докато я държи в ръката си, ще трябва да играя, както на него му е угодно. Нямам избор. Ще трябва сега да заявя пред целия Сенат, че лично смятам закона за невалиден. Ако не го сторя, никой няма да положи клетва. Аз самият ги накарах да помислят, че законът е съмнителен, за да си кажат, че и да се закълнат, това може да остане без последствия. Ако сега се отметна, ще ги загубя веднъж завинаги. Но ако кажа, че смятам закона за недействителен, ще изгубя самия себе си.“

Марий погледна към пейката на народните трибуни. Луций Апулей Сатурнин се беше привел напред, преплел пръсти, изопнал лице и оголил зъбите си в нервна усмивка.

„Ако кажа, че смятам закона за недействителен, ще изгубя завинаги човека, от когото имам най-голяма нужда сега. Ще изгубя и най-големия законодател в историята на Рим — Главция… Тримата заедно можехме да вдъхнем нов живот на цяла обединена Италия, независимо дали на майсторите на политиката им се харесва или не. Но ако кажа, че смятам закона за недействителен, и Сатурнин, и Главция ще ми обърнат гръб. И все пак… трябва да го кажа. Ако не го направя, тези куни няма да се закълнат и войниците ми няма да получат земята си. Това е всичко, което мога да спася — земя за войниците ми. Аз самият съм загубен. Загубен.“

Марий чу как зад гърба му столът на Главция изскърцва по мраморния под, но в същия миг половината сенатори надскочиха от местата си, сякаш бяха уловили претора в непозволен жест. Главция присви устни и заби безизразния си поглед в краката си. Марий обаче продължаваше да мълчи.

— Май трябва да ти повторя въпроса си, Гай Марий — рече Скавър. — Какво е личното ти мнение? Законът действителен или не?

— Мисля, че… — Марий се спря насред изречението си и се намръщи страховито. — Мисля, че е по-вероятно законът да се окаже недействителен?

Скавър плесна с ръка по бедрото си.

— Благодаря ти, Гай Марий! — Стана от мястото си, обърна се назад и изгледа победоносно сенаторите по задните редове. После се извърна с лице към магистратите и изгледа сенаторите насреща си. — Е, назначени отци, щом не друг, а самият Гай Марий, нашият герой — победител, смята лекс Апулея за невалидна, не виждам защо аз лично да не положа клетва! — Скавър се поклони последователно на Сатурнин и Главция. — Хайде, колеги — сенатори, аз, вашият Принцепс Сенатус, ви съветвам възможно най-бързо да се отправите към храма на Сема Санк Дий Фидий, за да свършим с тази работа!

— Спрете!

И всички замръзнаха по местата си. Метел Нумидик плесна с ръце. В най-горния ред на залата се показа личният му прислужник, който държеше по една торба в двете си ръце. Явно, че торбите тежаха доста, защото робът се беше превил надве, едва-едва ги тътреше по стълбите и на всяко от стъпалата съдържанието им иззвъняваше на метал. Щом остави двете торби в краката на Метел Нумидик, робът се затича отново до последния ред, за да вземе още две. Някои от сенаторите, седящи зад Метел, се обърнаха да погледнат какво носи прислужникът, и като видяха камарата от торби, натрупани една върху друга до стената в дъното на залата, дадоха знак и на своите роби да помогнат. С тяхна помощ пренасянето мина по-бързо и най-накрая около стола на Метел Нумидик бяха стоварени точно четиридесет торби. Чак тогава той самият стана от мястото си да обясни за какво става дума.

— Аз няма да полагам никакви клетви. Ако ще и хиляда пъти подред първият консул да повтори, че лекс Апулея е невалидна, пак няма да се закълна! Затова съм донесъл двадесет таланта сребро, с които да си платя глобата. Имате думата ми, че още утре сутринта заминавам за Родос, където да прекарам остатъка от живота си в изгнание.

При тези думи в залата настъпи невъобразима суматоха.

— Моля ви, успокойте си! — викаше Скавър.

— Призовавам ви да запазите ред! — викаше Марий.

Когато най-сетне сенаторите се успокоиха, Метел Нумидик хвърли един поглед назад през рамо, сякаш търсеше някого на задния ред.

— Моля квесторът на хазната да излезе отпред.

От мястото си стана представителен младеж с тъмни коси и тъмни очи, с блестяща от чистота бяла тога, нагласена по всички правила; ставаше дума за самия Квинт Цецилий Прасчо Метел Младши, сина на Метел Нумидик.

— Предавам тези двадесет таланта сребро на квестора на хазната, за да изплатя с тях глобата, наложена ми от закона, задето отказвам да положа клетва пред лекс Апулея агрария секунда — обясни на всеослушание Метел Нумидик. — Бих искал преди заседанието да бъде разпуснато, парите да бъдат преброени и назначените отци да се уверят, че в торбите не липсва нито един денарий.

— Стига ти самият да ни го гарантираш, Квинт Цецилий, ние всички сме готови да приемем парите ти на доверие — усмихна се кисело Марий.

— О, не, настоявам! — възрази Метел Нумидик. — Никой да не става от мястото си, преди да е преброена и последна ги монета. — Той се покашля. — Ако не съм сбъркал при сметките, трябва да излязат точно сто тридесет и пет хиляди денарии.

Всички седнаха по местата си и нещастно въздъхнаха. Двама от сенатските писари донесоха маса и я сложиха пред стола на Метел Нумидик. Той изпъчи гърди, прибра лявата си ръка към тялото, за да придържа тогата си, и във величествен жест опря свободната си дясна ръка върху плота на масата. Писарите отвориха една от торбите, вдигнаха я над масата и изсипаха цялото й съдържание около ръката на Метел. Младият Метел даде знак на писарите да държат отворена торбата от дясната му страна, прилепи дясната си ръка на шепа до ръба на масата и започна да бута в нея всяка преброена монета. Щом шепата му се напълнеше, изсипваше всички сребърници в торбата.

— Чакай! — спря го Метел Нумидик.

Малкият Прасчо спря.

— Брой на глас, ако обичаш!

Тук някой преглътна тежко, там друг въздъхна печално, назад чак започнаха да мърморят от възмущение.

Метел върна на масата всички преброени монети и започна отначало:

— Ед-д-дна, д-д-д-две, т-т-три…

При залез-слънце Гай Марий се надигна от куриатния си стол.

— Денят е към своя край, назначени отци. Виждам, че още не сме си свършили работата, но в Сената винаги е било прието заседанията да се прекратяват при залез-слънце. Затова съветвам всички ви сега да напуснем Курията, да отидем в храма на Семо Санк и да положим клетва. Длъжни сме да го направим до полунощ иначе ще излезе, че сме престъпили изричната заповед на народа.

Марий хвърли поглед на седналия като истукан до масата Метел Нумидик и на сгърчилия му се над монетите син, който продължаваше с броенето — след като първоначалното му притеснение отмина, той беше престанал да заеква толкова мъчително и не можеше да се отрече, че брои бързо, но пак не беше я докарал още доникъде.

— Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус, на теб оставяме да останеш тук и да наблюдаваш докрай тази изморителна операция. Надявам се, че няма да избягаш от това си досадно задължение. Ето защо ти позволявам на теб по изключение да положиш клетва утре. Или дори вдругиден, ако и утрешният ден не ви стигне да свършите с броенето.

По устните на Марий заигра лукава усмивчица.

Но Скавър не беше човек, който само ще се усмихне на подобна абсурдна ситуация. Той отпусна глава назад и избухна в своя весел смях, с който го познаваха всички в Рим.

Към края на пролетта Сула се върна от Италийска Галия и веднага щом си взе банята и се облече в чисти дрехи, отиде да види Гай Марий. И както беше очаквал, го завари в ужасно настроение. Дори и в най-северните части на Италия, толкова далеч от Рим, отдавна бяха достигнали новините за събитията около лекс Апулея. Затова и на самия Марий не му трябваше да разправя цялата история отначало. На двамата им стигаше да си разменят един поглед и без да казват нито дума, вече знаеха какво мисли другият по въпроса.

Естествено, когато вълнението от срещата им попремина и двамата изпиха по някоя и друга чаша хубаво вино, Сула отвори въпрос за случилото се по време на дългото му отсъствие.

— Популярността ти е паднала твърде много.

— Знам, Луций Корнелий.

— И всичко е заради Сатурнин, чувам.

Марий въздъхна.

— Е, не мога да му се сърдя за това, че ме мрази повече от всеки друг, нали? Вече е държал поне петдесет пъти реч от рострата, при това всеки път на заседания на плебейското събрание. Няма човек, който да не ме обвинява, че съм го предал. В действителност Сатурнин е блестящ оратор и тълпите вече са дълбоко убедени, че съм най-големият жив предател на земята. При това, като казвам тълпи, имам предвид тълпи. Вече не става дума само за традиционните зяпачи по Форума, но за хора от третата, четвъртата, петата класа, които са до такава степен привлечени от личността му, че всеки път, когато имат свободно време, идват да го слушат.

— А той наистина ли говори толкова често? — зачуди се Сула.

— Говори абсолютно всеки ден!

Сула чак подсвирна от удивление.

— Ето ти още една новост в аналите на Форума! Всеки ден… Дори когато вали? Все на официални заседания или понякога ей така?

— Всеки ден. По едно време върховният понтифекс нареди на градския претор — а той е личният приятел на Сатурнин Главция — да каже на Сатурнин, че не могат да се държат речи по празници, пазарни дни или в дните, когато плебейското събрание по закон не може да бъде свикано. Главция се подчини, но Сатурнин се направи, че нищо не е чул. И понеже в момента е и народен трибун, никой не се е опитал насериозно да го разкара от трибуната. — Марий се намръщи, сякаш това го притесняваше. — Става така, че неговата популярност непрекъснато расте. Вече има хора на Форума, които идват единствено и само да чуят поредната реч на Сатурнин. Този човек притежава някаква сила, която аз самият не знам как да нарека — мисля, че както винаги гърците са намерили най-точната дума — харизма. Народът усеща, че всеки път Сатурнин говори от сърце и именно това го привлича — все пак повечето слушатели са прости хора без познания по риторика и никой не забелязва как си мърда пръстчето любимецът им или как се клати, докато ходи. Не, всички слушат с огромно внимание и всяка следваща дума ги кара да се вълнуват все повече и повече, докато накрая не го заглушат с невъздържаните си овации.

— Трябва да го държим под око, нали? — подхвърли Сула. По тона му личеше, че смята положението за изключително сериозно. — А ти защо го направи онова?

Сула искаше да чуе отговора от устата на Марий.

— Нямах друг избор, Луций Корнелий. Истината е, че не съм — как да го кажа — не съм достатъчно прозорлив, за да виждам навсякъде около себе си и да знам зад кой точно ъгъл ще ме издебне онзи хитрец Скавър. Хвана ме натясно и нямаше накъде да бягам. Няма как, трябва да си го призная.

— И все пак поне си получил най-важното — опита се да го утеши той. — Вторият закон вече е записан на таблиците, а аз лично се съмнявам плебейското събрание или дори трибутните комиции да пожелаят да го обявят за нищожен. Или поне така чувам, че стоят нещата.

— Така стоят — съгласи Марий, но явно и това не го успокояваше. Той прибра глава между раменете си и въздъхна. — Истинският победител се оказа Сатурнин, Луций Корнелий, не аз. Именно неговата воля да докара нещата докрай. Независимо колко далеч е стигнал, кара тълпите да го подкрепят. А аз вече изгубих властта си над тях. — Марий закърши ръце. — Какво ще правя оттук нататък до края на годината? Истинско мъчение е, когато Сатурнин говори от рострата, ти да минеш през Форума и всички да те посрещат с ругатни и закани. А колкото до присъствието ми в Сената — не мога да ги понасям! Само като видя щастливата усмивчица по лицето на Скавър, ми призлява. Не мога да търпя и онази камилска физиономия, която ми поднася всеки път Катул… Няма що, не съм бил роден за политическата арена, но твърде късно го установих.

— И все пак ти успя да се изкачиш до самия край на курсус хонорум, Гай Марий! — напомни му Сула. — Ти също беше един от великите народни трибуни! Тогава ти познаваше добре политическата арена и животът на нея ти харесваше; иначе как щеше да се запомниш като народен трибун?

Марий вдигна рамене.

— Е, тогава бях още млад, Луций Корнелий. И още можех да разсъждавам. Но никога не съм бил роден за политик.

— Значи си се предал? Решил си да оставиш център на внимание един увълчил се Сатурнин, който знае само да се показва? Това не звучи в стила на онзи Гай Марий, когото познавам.

— Но и аз вече не съм онзи Гай Марий, когото познаваше — опита се да се усмихне той. — Сегашният Гай Марий е много, много уморен. И на мен ми е също толкова непознат, колкото и на теб, можеш да ми вярваш!

— Тогава защо не използва лятото да си починеш?

— И аз това си мисля — рече Марий, — само вие с Елия най-сетне да се венчаете.

Сула го изгледа стреснато, сетне прихна да се смее.

— Богове, съвсем бях забравил! — И той скочи на крака с присъщата си грация на мъж в разцвета на силите си. — Най-добре да си ходя вкъщи да поискам аудиенция от тъща ни. Предполагам, че изгаря от нетърпение… — Сула чак потрепери — да ме напусне веднъж завинаги.

Марий, като че ли не забеляза тревогата на приятеля си, затова обърна внимание само на забележката му.

— Да, станала е доста нетърпелива. Купих й наскоро хубава малка вила в Кума, на две крачки от нашата.

— Тогава аз да вървя. Ще си представя, че съм Меркурий, който бърза да сключи договор за ремонт на Апиевия път, и ще полетя като стрела! — Сула протегна ръка на Марий. — Ти да се грижиш повече за себе си, Гай Марий. Ако на Елия не й е минал меракът, ще гледам да се оженим още тия дни. — Някаква мисъл му мина през ума, защото внезапно се засмя. — Напълно си прав. Точно на камила прилича Катул! Какво монументално високомерие!

Юлия чакаше пред кабинета, за да не се размине със Сула.

— Е, как го намираш? — попита тревожно тя.

— Скоро ще се оправи, сестрице. Надиграли са го и това го кара да страда. Най-добре го заведи в Кампания да се къпе в морето и да бере рози.

— Тръгваме, само ти гледай по-бързо да се ожениш.

— Веднага, веднага! — Вдигна той ръце в знак, че се предава.

Юлия въздъхна.

— Едно нещо не може да се отрече, Луций Корнелий — по-малко от шест месеца на Форума изтощиха Гай Марий повече от десет години на бойното поле.

Изглежда, че от почивка се нуждаеха всички, защото, щом Марий замина със семейството си за Кума, общественият живот в Рим изведнъж замря. Един по един видните граждани напускаха града, който със задаващите се горещини щеше да стане непоносим за повечето си жители — в Субура и Есквилин се разнесоха поредните епидемии от тиф и дизентерия, дори на Палатина или Авентина човек не можеше да е сигурен, че няма да пипне някоя болест.

Не че животът в Субура можеше да разтревожи с нещо Аврелия. Тя си беше намерила своето хладно убежище в китната си градинка в двора, където свежата зеленина и изключително дебелите стени на инсулата я пазеха що-годе от лятната жега. Гай Маций и жена му Присцила преживяваха абсолютно същите моменти, както Цезар и Аврелия, защото и Присцила беше в напреднала бременност и бебето се очакваше да се роди кажи-речи по едно и също време с Аврелииното.

И за двете жени се намираше кой да се грижи. Ако Присцила можеше да разчита на внимателния си съпруг, то Аврелия можеше да е сигурна, че всяка сутрин на вратата й ще похлопа Луций Декумий, за да се осведоми за здравето й. Цветята и сега не преставаха да идват на всеки няколко дни, а заедно с тях все по-често се появяваха и разни кулинарни изкушения, като сладки, редки подправки, изобщо всичко, което Луций Декумий смяташе, че ще повдигне апетита на любимата му Аврелия.

— Сякаш изобщо някога съм губила апетит! — смееше се Аврелия пред Публий Рутилий Руф, който също имаше навика да я навестява често.

Синът й Гай Юлий Цезар се роди на тринадесетия ден от квинктилис, което означаваше, че рождената му дата ще бъде вписана в книгите на храма на Юнона Луцина като два дни преди квинктилските иди. Момчето се смяташе за патриций със сенаторски ранг. Детето се беше родило доста едричко. Беше здраво, спокойно и излъчваше някаква тържественост, която не му позволяваше да плаче за щяло и нещяло. Косата му беше толкова светла, че в началото беше направо невидима, нищо че ако се взреше по-внимателно, любопитният би се уверил, че косми има, при това доста. Още от рождение очите на малкия Цезар представляваха две бледи, синкаво-зеленикави петънца, оградени с дебел контур от тъмносиньо, почти черно.

— Личи си, че синчето ти не е кой да е — впиваше внимателен поглед в лицето на новороденото Луций Декумий. — Погледни му само очите! Само да ги види баба му и ще си умре от страх!

— Я не говори такива неща, ти, отвратително досадно същество такова! — мърмореше Кардикса, която от робиня на Аврелия се беше превърнала в робиня на малкия Цезар.

— Я да погледна по-надолу — полюбопитства Луций Декумий и с грубите си пръсти свали пелените на бебето. — О-хо! — възкликна той. — Така и предполагах! Голям нос, големи джонгали, голям кур!

— Луций Декумий! — извика скандализирана Аврелия.

— Дотук беше! А сега се разкарай! — на свой ред се разяри грамадната Кардикса и като грабна Декумий за врата, го изхвърли през входната врата с такава лекота, сякаш не беше възрастен човек, а малко коте.

Почти месец след раждането на момчето Аврелия беше посетена от Луций Корнелий Сула, който се извиняваше, че идва така неочаквано, но се оправдаваше с това, че Аврелия била единствената останала позната в цял Рим.

— Разбира се, че няма да ми пречиш! — зарадва се да го види тя. — Надявам се, ще останеш за вечеря — ако не можеш днес, ела утре? Толкова съм зажадняла за нечия компания!

— Че защо да не остана? — прие той поканата без излишни церемонии. — Всъщност върнах се в Рим, за да видя един стар приятел — хванал е треска.

— Кой е той? Познавам ли по? — попита Аврелия, по-скоро от любезност, отколкото от любопитство.

За миг обаче Сула я изгледа, сякаш току-що домакинята му беше задала крайно неуместен въпрос, а може би просто засягаше болна тема. Всъщност реакцията, която се изписа по лицето на гостенина, й се стори много по-интересна от това, как се казва болният му приятел. Сула помръкна, личеше си, че е потиснат и неспокоен. Но сянката в очите му скоро изчезна и той си възвърна типичната доволна усмивка.

— Едва ли го знаеш. Казва се Метробий.

— Да не е актьорът?

— Точно той. Навремето познавах много хора в театъра. Това беше отдавна. Преди да срещна Юлила и да вляза в Сената. — Необикновените му светли очи шареха из цялата приемна. — Беше свят, доста подобен на този, в който живееш ти сега, само че пълен с всякакви мръсотийки. Странно! Сега ми изглежда, сякаш е било само сън.

— Изглеждаш доста опечален — рече Аврелия.

— Не, чак опечален не съм.

— А приятелят ти Метробий ще се оправи ли?

— Да, разбира се! Само някаква си треска.

Настъпи мълчание, но то не бе, защото на двамата им е неудобно от нещо. Без да си кажат думичка, те станаха и излязоха на вътрешния двор, минавайки през широкия отвор в стената, който трябваше да играе ролята на прозорец.

— Много е хубаво тук.

— И аз така мисля.

— Ами синът ти? Как е той?

Аврелия се усмихна.

— Ще го видиш. След малко.

— Радвам се — каза Сула и продължи да разглежда градинката.

— Луций Корнелий, да не би да имаш проблеми? — загрижи се тя.

Той се обърна към нея все още усмихнат. Аврелия си каза, че е един рядко привлекателен мъж, макар и малко особняк. А пък и очите му винаги можеха да те объркат — бяха толкова светли, а в същото време някакъв мрак пълзеше в тях. Също както в очите на собствения й син. Без да знае защо, потръпна при тази мисъл.

— Не, Аврелия, никакви проблеми нямам.

— Аз пък бих искала да ми кажеш истината.

Сула отвори уста да отговори нещо, но в същия миг от къщата излезе Кардикса, която носеше на ръце новородения наследник на славното име на Цезарите.

— Качваме се на четвъртия етаж — съобщи тя.

— Първо покажи малкия на Луций Корнелий, Кардикса.

Единствените деца, които можеха да развълнуват Сула, бяха неговите собствени, затова той само от любезност се взря в личицето на малкия Гай Юлий, сетне скришом погледна Аврелия да види дали е отбил номера.

— Можеш да вървиш, Кардикса — освободи госта си от досадното задължение тя. — Коя е днес на ред?

— Сара.

Цезаровата майка се обърна към Сула и му се усмихна приветливо, без да има нещо конкретно предвид.

— Уви, нямам кърма! Затова синът ми обикаля цялата къща в търсене на храна. Едно от големите предимства да живееш в инсула, е, че всеки път има поне десетина майки родилки, които са достатъчно любезни да кърмят и моите бебчета.

— Така ще се научи да обича всички хора еднакво — отвърна Сула. — Предполагам, че в инсулата ти живеят всякакви.

— Така е. И животът е по-интересен.

След което гостът продължи да разглежда градината.

— Луций Корнелий, ти май само наполовина си ми дошъл на гости — скастри го Аврелия. — Криеш ти нещо от мен! Толкова ли не заслужавам да го споделиш с мен? Или пак става дума за някой чисто мъжки проблем?

Сула се отпусна на хамака срещу нейния.

— Просто не ми върви с жените — набързо изрече той.

Аврелия примигна недоумяващо.

— В какъв смисъл?

— Ами не ми върви нито с жените… които обичам, нито с онези, за които се женя.

„Интересно, по-лесно му е да говори за брака си, отколкото за любовите си.“

— И къде са сега неприятностите?

— Ами и с едното, и с другото едновременно. Обичам една, женя се за друга.

— О, Луций Корнелий! — възкликна Аврелия. В погледа й се четеше едва ли не възхищение, но нито капчица желание. — Няма да ти искам имена, защото не се интересувам коя е тя. Затова по-добре въпросите ги задавай ти, а пък аз ще видя с какво мога да ти помогна.

Сула вдигна рамене.

— То и няма какво да ми помагаш! Както знаеш, ожених се за Елия, както ми го беше уредила предишната ми тъща. След историята с Юлила ми се искаше да се хвана с някоя достойна римска матрона, която да прилича малко или много на Юлия или дори на теб, само че ти си още млада и не ставаш за сравнение. Когато Марция ме запозна с Елия, казах си, че тя е идеалната партия — тиха, спокойна, добронамерена, привлекателна, любезна… Казах си: „Чудесно! Най-после си намерих съвършената римска съпруга.“ По онова време още мислех, че съм неспособен да обичам истински, затова какво по-хубаво от това да се оженя за жена, която харесвам?

— Предполагам, че и германката ти е харесвала? — рече Аврелия.

— Да, дори много. В известен смисъл още ми липсва. Но пък и тя не е римлянка, така че каква полза за един римски сенатор? Както и да е, рекох си, че Елия, освен другото ще замества и Хермана. — Сула чак се засмя на наивността си. — Ама не познах! Елия се оказа глупава, скучна и прозаична. Вярно, много е мила, но само пет минути да прекарам в компанията й, и започвам да се прозявам!

— Поне грижи ли се за децата?

— А виж, тук не мога да се оплача от нищо! Като родна майка им е. — Той отново се засмя. — Да бях я наел като бавачка, голяма работа би свършила. Обожава децата, а и те нея.

Сула сякаш си говореше сам, като че ли забравил, че е на гости на Аврелия. Или поне си казваше, че не е важно дали домакинята му го слуша или не. За него тя беше просто едно присъствие, което му позволяваше да изприказва на воля всичко, което му се беше насъбрало в последните месеци.

— Веднага щом се върнах от Италийска Галия, бях поканен на вечеря у Скавър — продължаваше да разправя той. — Почувствах се поласкан, но пък и през цялото време стоях нащрек. Чудех се дали на вечерята ще бъдат всички — имам предвид Прасчо Метел и останалите; сигурно им се е искало да ме спечелят на своя страна и да ме накарат да изоставя Гай Марий. И ето, че на вечерята беше и онова нещастно създанийце, жената на Скавър. Боговете са ми свидетели, как можаха да омъжат това момиче точно за Скавър? Та той би могъл да й е прадядо! Далматика… Така й викат, за да не я бъркат с хилядата други Цецилии Метели. Само един поглед ми беше достатъчно да се влюбя в нея. Или поне предполагам, че съм се влюбил. Вярно, че голям дял има и съчувствието, но след като толкова време не преставам да си мисля за нея, значи съм влюбен, нали така? Тя е бременна. Не е ли направо гнусно? Разбира се, никой не я е питал за нейното мнение. Прасчо Метел я е подарил на Скавър, ей така, без да му мигне окото, както би подарил захарче на някое момче от улицата: „Ето, заповядай, нали синът ти умря, ей ти да си направиш нов!“ Отвратително! И все пак… и все пак, ако те знаеха за мен поне половината от нещата, които съм правил през живота си, всички биха се почувствали още по-погнусени! Това не мога да го разбера, Аврелия. Във всички случаи те са по-неморални от мен! Но няма кой да ги накара да погледнат нещата по този начин.

Откакто се беше преместила в Субура, Аврелия беше научила много неща за живота; в целия квартал нямаше човек — като се почне от Луций Декумий и се свърши с освобожденците, които живееха един върху друг на последните два етажа, който да не споделя с нея. А неща се случваха всякакви — такива, в които всяка една хазяйка се виждаше въвличана, независимо дали й се нрави или не; неща, които биха потресли мъжа й само ако заподозреше за тях. Аборти. Магии. Убийства. Грабежи. Изнасилвания. Делириум тременс, кога причинен от алкохола, кога от нещо още по-лошо. Лудост. Отчаяние. Депресия. Самоубийства. Във всяка инсула в Субура се случваше нещо от тези, ако не и всичките, взети заедно. И краят винаги биваше един и същ — случилото се скриваше от обществото, защото никой претор урбанус нямаше да се занимава с мизериите на бедните! Местните жители сами поемаха ролята на съдия и съдия-изпълнител и защитаваха своите прости, но затова пък неумолими закони — око за око, зъб за зъб, живот за живот.

Затова сега, докато слушаше, Аврелия си рисуваше наум въображаем портрет на човека Луций Корнелий Сула; трябва да й признаем, че предположенията й бяха близки до истината. Сред всички римски аристократи Аврелия единствена можеше да каже, че го познава, най-малкото, че разбира от какъв свят е излязъл, на какви трудности е трябвало да устоява и заради злата си съдба, и заради собствения си труден характер. Той се беше оказал патриций, при това защитаваше честта си на такъв, но в същото време духът му още бродеше из канавките на Субура.

А докато Сула говореше за едно, в ума му се нижеха напълно различни мисли, които не смееше да сподели пред слушателката си: а именно колко отчаяно беше пожелал младата бременна женичка на Скавър, и то не искаше само тялото й, дори не толкова душата й, колкото името и мястото й в обществото. Именно Цецилий Метела беше идеалната съпруга. Но Скавър вече я беше хванал в мрежите си, двамата се бяха оженили конфареацио, а на Сула му оставаше да се радва на хубавата и скучна Елия. Е, вярно, че поне с нея бракът не беше чак конфареацио! Би било истински кошмар, ако един ден той поискаше да се разведе с нея. Далматика обаче щеше да му служи за урок, женски урок. Сула никога нямаше да има късмет с жените, това той винаги го беше усещал дълбоко в себе си, но дали вината беше негова или, напротив, на отсрещната страна? Онази славна и красива връзка с Метробий! Но Сула не беше пожелал да живее дори с Метробий, също както съжаляваше, че е заживял с Юлила. Сигурно на това се дължеше всичко — не искаше да дава нищо от себе си на другите, искаше винаги да принадлежи единствено на себе си. Новата му страст щеше да го подложи на големи опасности. И все пак той копнееше за Цецилия Метела Далматика, жената на Принцепс Сенатус! Отвратително. Не че по принцип Сула имаше нещо против това възрастни мъже да си взимат за жени малки момиченца. Случаят беше станал негов личен. Той беше влюбен в малката Далматика, затова и тя значеше много повече от всяка друга в положението й.

— А тя… Далматика… дали също те е харесала, Луций Корнелий? — попита Аврелия и наруши потока на мислите му.

Сула отговори, без да се замисли:

— О, да! Не се и съмнявам.

— Какво смяташ да правиш тогава?

Той откровено заяви:

— Твърде далеч съм стигнал и всеки път съм плащал най-високата цена! Вече не мога да спра, Аврелия! Дори заради Далматика — ако започна любовна връзка с нея, боните ще се постараят да съсипят живота ми напълно, а аз дори не разполагам с достатъчно пари. Имам само колкото да пазя мястото си в Сената. Вярно, поспечелих нещичко покрай германите, но боговете са ми свидетели, не съм взел нито петак повече от отредения ми дял. Ще ми бъде трудно да продължа нагоре по стълбата към властта. Всички гледат на мен със същата неприязън, с която гледат и на Гай Марий, дори и моят случай да е различен от неговия. Просто нито Марий, нито аз се връзваме с общоприетите представи за идеалния римски управник. И в същото време противниците ни не могат да си обяснят кое ни прави по-способни от тях. Чувстват се излъгани и ограбени. А пък аз дори съм по-голям късметлия от Гай Марий, защото поне имам аристократична кръв. Аристократична, но все пак смесена с кръвта на Субура. Актьори, простолюдие — това съм аз. Далеч-далеч от добрите люде… — Сула преглътна. — И все пак аз ще победя, Аврелия! Защото съм най-добрият кон в състезанието.

— А сигурен ли си, че наградата, която те чака на финала, си струва?

Сула ококори широко очи, учуден колко прозорлива е домакинята му.

— Нищо никога не си струва усилията! Никой от нас не се е втурнал напред заради някаква специална цел. Всеки път, когато ни впрегнат в колесницата и ни пуснат да пробягаме нашите седем обиколки в цирка, ние тичаме против самите себе си. Иначе с кого би се състезавал един кон като Гай Марий? Та той от години е доказал, че е най-бърз от всички, затова и от години се състезава сам със себе си. Както и аз. И някой ден ще победя! Това е единственото, което има значение за мен.

Дори и Аврелия се изчерви от способността си да гледа в душите на хората.

— Разбира се. — И тя стана на крака, подавайки ръка на Сула. — Хайде, Луций Корнелий! Въпреки жегата днес е хубав ден. Всички, които могат да си позволят да напуснат Рим, вече са го направили — останали са само жителите на Субура, бедните и побърканите! И аз с тях. Нека се поразходим, а като се върнем, ще вечеряме. Ще пратя вест до чичо си Публий да дойде и той при нас — мисля, че още не е заминал за провинцията. — Аврелия направи кисела гримаса. — Трябва да внимавам, нали разбираш, Луций Корнелий? Мъжът ми има голямо доверие, най-малкото, защото ме обича, а и това стига. Но няма да му стане приятно, ако за мен започнат да се носят клюки, затова трябва да се държа като истинска старомодна римска съпруга. Гай Юлий би се ужасил, ако разбере, че не съм те поканила на вечеря… И все пак, ако и чичо Публий дойде да ни прави компания, ще бъда похвалена за предвидливостта си.

Сула я изгледа нежно и разбиращо.

— Какви глупости трябва да правят жените, за да се харесват на мъжете си! Да ти кажа честно, между онази Аврелия, за която си мечтае Гай Юлий всяка вечер на войнишката трапеза, и тази, която виждам аз сега, няма нищо общо.

— Знам — съгласи се тя. — Но той не бива да го знае.

Още щом излязоха на Викус Патриции, усетиха задушлива миризма; Аврелия едва не се задави и бързо се шмугна обратно във входа.

— Е, няма как, ще се простим с разходката! Не се замислих, че е толкова горещо! Евтих ще изтича до Карина да занесе поканата до чичо Публий, на него ще са му полезни подобни упражнения. А пък ние ще останем в градината. — Поведе госта си обратно към вътрешния двор и се чудеше как да го разсее. — Я се усмихни, Луций Корнелий! Сигурна съм, че някой ден всичко ще си дойде на мястото. Най-добре се върни в Цирцеи при добрата си, скучна жена. С времето ще се научиш повече да я харесваш, имаш думата ми. А и най-добре би било да стоиш далеч от Далматика. Я се виж, на колко години си?

Лека-полека чувството на потиснатост започна да се изпарява. Лицето на Сула се отпусна и усмивката му стана по-естествена.

— Търкулнах още един километричен камък тази година, Аврелия. На Нова година навърших точно четиридесет.

— Още не можеш да се наречеш стар!

— Но в някои отношения се чувствам точно такъв. Още не съм бил претор, а съм надхвърлил с цяла година подходящата за това възраст.

— Хайде, хайде, отново започваш да ставаш мрачен, а този път съвсем няма за какво. Я погледни стария кон Гай Марий! Стана консул чак на петдесет, осем години над смятаната за подходяща възраст. Представи си го, че наистина се е превърнал в състезателен кон и октомври месец ще участва в Марсовите игри. Няма ли да заложиш на него? А всички велики цели в живота си той ги постигна едва след като навърши петдесет.

— Така е — съгласи се Сула и без да знае защо, отново се изпълни с надежди за бъдещето. — Какъв късмет, че боговете ме отведоха при теб днес. Ти си приятел, Аврелия, помощ и утеха.

— Е, може би някой ден аз ще се нуждая от твоята помощ.

— Само се обади, винаги съм насреща. — Сула вдигна глава и погледът му се спря на наскоро разтворилите се към двора балкони по етажите. — Много си смела! Да махнеш преградите? И никой не злоупотребява с доверието ти?

— Никой.

Той се засмя, този път с пълно гърло, защото и казаното, и видяното му се сториха забавни.

— Имам чувството, че в цяла Субура няма човек, който да може да ти се опъне, пък макар и ей толкоз — и показа малкото си пръстче.

Аврелия кимаше и се усмихваше, люлеейки се блажено на градинския си стол.

— Харесвам живота си, Луций Корнелий. Да бъда откровена, не ме е грижа дали Гай Юлий ще намери някога достатъчно пари да купи къща на Палатина. Тук в Субура винаги имам с какво да се занимавам, чувствам се полезна и съм обградена от интересни личности. Разбираш ли, и аз участвам в един вид състезание, малко по-различно от вашите.

— Е, ти поне си още на първата обиколка: паднало е само едно яйце в купичката и са смъкнали един делфин — рече Сула. — Остава ти още много да бягаш.

— И на теб също.

Юлия си даваше сметка, че Марий никога не би прекарал цяло лято в Кума, колкото и да се заричаше да не се връща в Рим по-рано от началото на септември. В момента, в който се поуспокои след претърпяното поражение и характерът му започна да се уравновесява, консулът стана нетърпелив и си личеше, че му се иска да изиграе още някоя партия с противниците си. Но жена му беше свикнала с буйната му натура, която не го оставяше нито за миг спокоен, и без да се оплаква, се радваше на дните, които им оставаха да прекарат заедно. Една от хубавите черти на Марий бе, че щом си кажеше, че е дошло време за почивка, той сваляше едновременно и бронята, и тогата и се превръщаше в човека от село, какъвто биха го познавали всички, ако беше останал при родителите си в Арпинум. Двамата с Юлия плуваха в морето пред малкия плаж, над който беше кацнала прекрасната им вила, и се тъпчеха с пресни стриди, раци, скариди и риба тон; следобедите се разхождаха по хълмовете наоколо, където имаше малка вероятност да срещнат хора, но затова пък можеха с пълни дробове да дишат аромата на розите, между чиито храсти минаваха тесните пътечки. Двамата не харесваха шумните веселби, затова случеше ли се някой приятел да почука на вратата им, се криеха и чакаха натрапникът да си отиде. Марий сглоби цял миниатюрен кораб на сина си, а когато двамата го пуснаха на вода и корабът мигом се превърна в дънна риба, беше трудно да се определи кой от тях се смее повече. Юлия с право си казваше, че никога през целия си живот не се е чувствала толкова щастлива, както през онова спокойно лято, прекарано с Марий в Кума.

Но Марий така и не се прибра в Рим. Без да усети никаква болка, първата нощ на секстилис, месеца на Кучешката звезда, той получи мозъчен удар. Едва на сутринта откри за свое учудване, че възглавницата му, там, където се падаше устата му, се е намокрила, сякаш са му текли лигите, докато е спял. Когато се надигна от леглото и тръгна да си търси закуската на отворената към морето тераса, той буквално се смая, като видя изражението на Юлия.

— Какво гледаш? — попита я Марий и установи, че едва усеща езика си, който беше заседнал в устата му и не щеше да изговаря думите, както трябва.

— Лицето ти… — отговори тя и пребледня.

Съпругът й вдигна ръце, за да си опипа лицето, и откри, че както езикът му, така и пръстите на лявата му ръка са станали безчувствени.

— Какво му има? — започваше да се плаши и той.

— Ами… лявата ти страна е подута — обясни Юлия и в следващия миг чак се задави от вълнение, защото разбра какво се е случило. — О, Гай Марий! Получил си мозъчен кръвоизлив!

Самият Марий обаче не усещаше никъде болка, а и не можеше сам да почувства никаква промяна в тялото си, затова жена му трябваше да му донесе голямото огледало от полирано сребро, за да може сам да се увери на какво е заприличал. Дясната половина на лицето му беше наред — изопната, твърда, с много малко бръчки за човек на неговата възраст. Но лявата беше като восъчна маска, която е започнала да се топи от силната лятна горещина — още малко и щеше да изчезне съвсем.

— И все пак не чувствам абсолютно нищо! — чудеше се на глас той. — Ако наистина е мозъчен кръвоизлив, трябва да го усещам с главата си, а няма такова нещо. Вярно, че езикът ми се заплита и не мога да изговарям както трябва думите, но мисълта ми тече напълно нормално. Ти ме разбираш какво казвам и аз те разбирам ти какво казваш, значи не съм изгубил говора си! Лявата ми ръка е станала безчувствена, но все пак мога да я движа. И никъде не усещам болка, абсолютно никъде!

Когато Юлия предложи да извикат лекар, Марий категорично отказа — личеше си, че е готов да спори, затова жена му се отказа от намеренията си, страхувайки се нервите да не влошат още повече положението на болния. През целия ден не се отделяше от него и когато най-сетне го увеща да си легне, можеше да го успокои, че от сутринта парализата му не се е разпространила повече, поне видимо.

— Това е добър знак, сигурна съм — успокояваше Юлия Марий. — С времето ще се пооправиш. Трябва ти само повече почивка.

— Но аз не мога да почивам толкова дълго! Всички ще си кажат, че се страхувам да се появя отново на сцената!

— Ако някой си направи труда да те посети, а не се съмнявам, че имаш достатъчно приятели да го направят, с очите си ще се увери, че наистина са те застигнали неприятности. Може и да не ти е приятно, но трябва да останеш тук поне докато се пооправиш — настояваше Юлия и по тона й личеше, че този път няма да търпи възражения. — Не, сега няма да спорим! Много добре знаеш, че съм права! Какво си мислиш, че ще постигнеш, ако се върнеш в това състояние в Рим, освен да получиш нов удар?

— Нищо — промърмори Марий и се отпусна отчаян на възглавницата. — Юлия, Юлия, как мога да се възстановя от нещо, което ме прави повече грозен, отколкото болен? А аз трябва да оздравея! Не мога да ги оставя да ме надвият, залогът вече е твърде голям!

— Никой не може да те надвие, Гай Марий — искрено го увери Юлия. — Само смъртта е способна да те победи, но пък и ударът не е сериозен, няма от какво толкова да се страхуваш. Парализата е само частична, може и да се махне. Ако си почиваш повече, не прекаляваш с физическите упражнения, ядеш по-умерено, не пиеш вино и престанеш да се тревожиш какво става в Рим, ще оздравееш много по-бързо.

Пролетта не паднаха никакви дъждове в Сицилия и Сардиния, дори в Римска Африка бяха съвсем редки. А после, тъкмо когато житата започнаха да надигат глави и да се оформят класовете, навсякъде рукнаха пороища: болести и наводнения унищожиха кажи-речи цялата реколта. Само от Африка потеглиха няколко кораба, натоварени със зърно, които стигнаха Остия и Путеоли. Това означаваше, че четвърта година подред Рим беше заплашен от повишаване цените на зърното, а все по-засилващият се недостиг заплашваше дори с глад.

Вторият консул и фламин Марциалис Луций Валерий Флак изведнъж установи, че в големите държавни складове при пристанището под самите скали на Авентина не е останала и крина жито, докато дори частниците прекупвачи по Викус Тускус разполагаха със съвсем ограничени количества. Всеки от търговците на зърно, с които има случай да се разговори Флак, беше на едно и също мнение — малкото останало жито ще бъде продавано за не по-малко от петдесет сестерции модият. Дори сред пролетариите да се намереха семейства, които да си позволят подобна баснословна сума, те щяха да се преброят на пръстите на едната ръка. Разбира се, имаше и други храни, при които изобилието си беше същото, както и преди. С тази разлика, че поради засилващата им се консумация от изгладняващите римляни и техните цени лека-полека се покачваха. Пък и стомахът на един римски гражданин е свикнал на хубав бял хляб и трудно би се задоволил с овесена каша и евтини зеленчуци, които се знаеха като предвестници на глада; силните и здравите щяха да оцелеят, но старците, малките деца и физически слабите скоро щяха да започнат да измират от недохранване.

Октомври месец римската беднотия започна да се вълнува, а по-заможните жители на града — да се тревожат за бъдещето. Защото да се лиши от хляб римският пролетариат беше перспектива, от която нямаше как да не се плашат всички, живеещи в допир с него. Много граждани от третата и четвъртата класа, които самите трудно биха си позволили да заплатят астрономическата цена на житото, започнаха да се въоръжават, за да бранят поопразнения си килер от ръцете на онези, които и килер нямаха.

Луций Валерий Флак свика на специално съвещание двамата куриатни едили, които отговаряха едновременно за закупуването от страна на държавата на евтино зърно и за неговото съхраняване и препредаване на гражданите. Тримата заедно отправиха молба към Сената да отпусне допълнителни суми от хазната, с които да се потърси зърно някъде извън пределите на римските провинции, при това зърно всякакво — просо, ечемик, каквото и да е, само да става на хляб. В Сената обаче още бяха малко онези, които наистина се тревожеха от положението — с годините на спокойствие и изолация от нисшите класи те бяха изгубили представа в каква опасност може да се превърне гладният народ.

За да се влошат съвсем нещата, двамата младежи, които изпълняваха ролята на квестори на хазната, бяха от най-твърдоглавите и най-глухите за чуждите молби римски сенатори, тъй че никой не можеше да се надява те да помислят и за бедните. И двамата, след като се разбра, че са избрани, бяха поискали да изпълняват квесторската си длъжност в границите на Рим, за да могат според собствените им думи да „пресекат всички излишни разходи на хазната“, сиреч да престанат да плащат заплатите на пролетариите легионери, както и да закупуват евтино зърно за римската беднотия. Градски квестор — по-висшият от двамата — беше не друг, а Цепион Младши, син на същия онзи римски консул, който беше задигнал златото на Толоза и беше изгубил армията си при Араузио; другият беше Прасчо Метел Младши, синът на самоизпратилия се в изгнание Метел Нумидик. И двамата имаха да уреждат сметки с Гай Марий.

В практиката на римския Сенат не бе имало случай той да се противопостави решително на политиката на квесторите на хазната. Когато бяха привикани да дадат отчет пред назначените отци за състоянието на държавния бюджет, и Цепион Младши, и Прасчо Младши в един глас заявиха, че в хазната пари за зърно няма. Благодарение на огромните разходи, които били стрували на държавата няколкото години поддържане на бедняшките армии, тя била фалирала. Нито войната срещу Югурта, нито войната срещу германите не били донесли достатъчно плячка, с която да се възстановят финансовите загуби на държавата. Така поне твърдяха двамата квестори. А и трибуните на хазната бяха достатъчно услужливи да извадят на показ деловодните си книги, където си пишеше всичко точно: Рим бил останал без пари. Онези, които нямали достатъчно пари да си купят жито при сегашните цени, били обречени да гладуват. Колкото и ужасно да изглеждало, но такова било действителното положение на нещата.

В началото на ноември в Рим научиха, че държавата няма да осигури жито на ниски цени, защото Сенатът бил отказал да гласува нужните за закупуването му средства. Новината си оставаше във формата на слух и никой думичка не обелваше за унищожената реколта в провинциите, още по-малко за упоритостта на квесторите; за всички беше ясно само едно — евтино жито нямаше да има.

Изведнъж на Форума започнаха да прииждат тълпи, които дотогава не си бяха имали работа там, докато редовните му посетители се изгубиха сред новодошлите и често оставаха на заден план. Ставаше дума все за пролетарии и хора от петата класа и всички до един бяха в мрачно настроение. Стана редовно явление всеки сенатор или изобщо човек в тога да бъде освиркван от множеството, нищо, че Форумът в крайна сметка беше работното място на повечето от знатните римляни. В началото сенаторите не се плашеха ни най-малко от недоволството на тълпата, затова и като се умориха да свиркат, гладниците започнаха да замерват надутите чичковци с всякакви мръсотии — фекалии, животинска тор, речна кал, гнили зеленчуци. Най-накрая Сенатът реши да се отърве от тази напаст по най-лесния възможен начин — просто прекрати заседанията си и остави разни нещастни конници, като банкери, търговци, адвокати и трибуни на хазната, да се изправят сам-самички срещу голямата цапаница, без дори да разчитат на сенаторска подкрепа, стигне ли се до нещо повече.

Понеже не се чувстваше достатъчно силен, за да предприеме някакви инициативи, вторият консул Флак не си мръдваше пръста, докато Цепион Младши и Малкия Прасчо живееха с чувството за добре свършена работа. Това, че няколко хиляди римски бедняци можеха и да не дочакат края на зимата, никак не ги притесняваше — напротив, всеки умрял означаваше едно гладно гърло по-малко.

В тази именно обстановка народният трибун Луций Апулей Сатурнин сметна за нужно да свика плебейското събрание, за да предложи нов законопроект, засягащ снабдяването със зърно. Държавата щяла да бъде задължена незабавно да изкупи абсолютно всички неоползотворени количества пшеница, ечемик и просо в рамките на Италия и Италийска Галия, за да го препродаде на смешно ниската цена от една сестерция модият. Разбира се, човек като Сатурнин нямаше да си губи времето да преценява възможно ли е изобщо пренасянето по море на каквото и да било от Италийска Галия по това време на годината. Още по-малко го вълнуваше фактът, че и на юг от Апенините трудно щеше да се намери някъде неизядена пшеница. Това, което всъщност го интересуваше, бяха настроенията на самата тълпа, която трябваше да го възприеме него като единствения свой спасител.

Понеже Сенатът продължаваше да не се събира на заседания, Сатурнин не срещна почти никаква съпротива срещу новия си проектозакон, още повече че житната криза засягаше абсолютно всеки римлянин, който не можеше да се нарече богат. Всички на Форума бяха съгласни с предложенията на Сатурнин, а освен тях — третата и четвъртата класа, както и много от центуриите във втората. Ноември вече се преполовяваше и се задаваше зимният месец декември, така че цял Рим беше на страната на трибуна.

— Ако народът не може да си позволи жито, ние няма с какво да месим хлябове! — жалваха се мелничарите и хлебарите.

— Ако народът е гладен, той няма да работи добре! — напяваха строителите.

— Ако хората не могат да нахранят децата си, то какво остава за робите? — питаха се освобожденците.

— Ако всички са длъжни да харчат парите си само за храна, те няма да имат с какво да си плащат наемите! — плашеха се наемодателите.

— Ако народът изгладнее дотолкова, че започне да плячкосва магазините и да събаря сергиите, какво ще стане с нас? — не им се мислеше на търговците.

— Ако хората изгладнеят дотолкова, че започнат да нападат насажденията ни, то ние какво ще продаваме? — напомняха за себе си и градинарите.

Защото да измрат от глад няколко хиляди бедняци, не беше проста работа. В момента, в който бедните и онези със средни доходи престанеха да ядат, заетите в стотици занаяти се виждаха обречени на свой ред на финансов крах. С няколко думи — гладът означаваше икономическа катастрофа. Но Сенатът упорито отказваше да се събере, дори и в някой от храмовете, които се намираха на прилично разстояние от станалия опасен Форум. Единствено Сатурнин се правеше, че може да намери решение, а това решение се основаваше на една изключително погрешна идея за действителността. Той нямаше откъде да знае, че и да иска, държавата няма откъде да купи жито за бедните. Самият Сатурнин живееше с мисълта, че жито има навсякъде, на човек му трябва само да се наведе да го прибере от земята. Цялата криза беше скалъпена от злосторници, гонещи собствения си интерес, и естествено тези злосторници трябваше да се търсят сред майсторите на политиката, влезли в тайни връзки с богатите прекупвачи на зърно.

Хиляди лица на Форума обръщаха лица към Сатурнин, сякаш те бяха слънчогледите, а той — слънцето; речите му, една от друга по-страстни и по-злостни, го изпълваха самия него с вяра в нещата, които говореше. Сатурнин вярваше в мечтите си, вярваше в лицата, които го гледаха безмълвни на площада, вярваше в новия път, който той щеше да начертае за римляните. В крайна сметка, какво можеше да направи един консул? Какво можеше да направи и Сенатът — нима тези тълпи не можеха да накарат да подвие опашка и да се скрие в миша дупка? Когато всички залози бъдеха поставени на масата и дойдеше ред да се хвърлят заровете, ето тези безброй лица насреща му щяха да определят кой печели. Те държаха реалната власт; онези, които си въобразяваха, че управляват, зависеха единствено от благоволението на множеството, което ги оставяше да управляват.

И наистина колко струваше един консул? Колко струваха триста сенатори? Празни приказки, въздух, нищо! В Рим нямаше армии, най-близките гарнизони се намираха чак в Капуа, където новопостъпилите легионери се обучаваха на военното изкуство. И консули, и сенатори държаха властта, без да имат никаква реална сила, на която да се опрат в случай на нужда. Но ето тук, на Форума се събираше една друга армия, която можеше да преобърне нещата наопаки и с един замах да вземе властта за себе си. За какво му е на човек да бъде избиран за консул? За какво му е дори да го наричат Пръв сред римляните? Това не беше нужно! Нима Гай Гракх не го беше разбрал още навремето? Или го бяха принудили да се самоубие, преди да е имал времето да го разбере?

„Аз — мислеше си Сатурнин и преглъщаше тежко при вида на безбройните непознати лица в тълпата, — ще бъда Пръв сред римляните! Но няма да ставам консул за целта. Ще си остана народен трибун. Истинската власт лежи в ръцете на народните трибуни, а не на консулите.“ И ако един Гай Марий можеше да получава консулския мандат всяка година наред, какво му пречеше на него, Луций Апулей Сатурнин също така да стане доживотен народен трибун?

Все пак Сатурнин избра един от по-спокойните дни на Форума, за да прокара законопроекта си за зърното. Той беше достатъчно съобразителен да разбере, че упорството на Сената да не гласува никакъв бюджет за закупуване на държавно зърно трябва да си остане в очите на хората като своего заговор на аристокрацията и богатите парвенюта. Ако при приемането на закона му на Форума се събереше огромна тълпа, сенатската аристокрация щеше да се възползва от случая да набеди Сатурнин, че отново е прокарал законопроекта си с помощта на безредици, на насилие и бунт, и най-накрая щеше да обяви и този закон за недействителен. Сатурнин още преживяваше миговете от близкото минало, когато плебейското събрание гласува втория му аграрен закон — как го беше предал Гай Марий, как Метел Нумидик беше предпочел да отиде в изгнание. Това, че законът още стоеше записан на таблиците, се дължеше изцяло на него, Луций Апулей Сатурнин, така че именно него трябваше да смятат за свой благодетел Мариевите ветерани — пролетарии.

Ноемврийският календар никога не е бил изпълнен с празници, затова и комициите имаха малко възможности да се съберат на заседание. Все пак Сатурнин успя да се възползва от смъртта на един от най-богатите римски конници, когато синовете на покойния в желанието си да се покажат пред римляните и да отдадат последна почит на баща си, организираха зрелищни гладиаторски игри. Обикновено за провеждането на игрите се избираше Форум Романум, но този път гладиаторите щяха да се бият във Фламиниевия цирк, за да се избегнат тълпите, които тъй и тъй по цял ден висяха на Форума.

Сатурниновият план навярно щеше да мине без затруднения, ако не се беше появил изневиделица Цепион Младши. Плебейското събрание вече беше свикано, ауспициите бяха счетени за благоприятни, на Форума присъстваха само редовните участници в заседанията на събранието — тълпите отдавна се бяха запътили към Фламиниевия цирк; деветте колеги на Сатурнин вече теглеха жребия в какъв ред ще гласуват тридесет и петте триби. Самият Сатурнин беше застанал на рострата и гръмогласно приканваше трибите да гласуват в подкрепа на законопроекта му.

Понеже от известно време Сенатът упорито беше отказвал да заседава, Сатурнин си беше направил логичното заключение, че Форумът е оставен единствено и само на него, следователно може да командва деветимата си колеги трибуни, както сметне за угодно. Той обаче не включваше в сметките си най-младото поколение сенатори, което също не изпитваше особен респект към боклуците, изпълващи състава на колегията на трибуните, но затова пък държеше под око главатаря им Луций Апулей Сатурнин. Ставаше дума все за млади хора на квесторска възраст, най-много две години по-стари, създали си достатъчно съюзници сред сенаторските синчета, които още нямаха нужните години да влязат на свой ред в Сенат, както и сред наследниците на богатите конници от първата класа, чакащи най-сетне бащите им да им отредят по-достойно място в управлението на делата си. От известно време младежите се събираха по домовете си и в средата им изпъкваха фигурите на двамата квестори на хазната — Цепион Младши и Малкия Прасчо. Те обаче също бяха още млади и зелени, затова разчитаха най-вече на своя батко довереник и съветник, без чиито услуги енергията на младежите щеше да се изхаби само в празни приказки и изпиване на големи количества вино.

Баткото съветник скоро щеше да се превърне в истински идол за младите сенатори, защото притежаваше всички качества, които ценяха хора на тяхната възраст — беше дързък, смел, хладнокръвен, образован, остроумен, познавач на модата, познавач на сладостите на живота, имащ голям успех сред жените… И най-вече с огромен опит на военен. Става дума не за друг, а за Луций Корнелий Сула.

Откакто се разбра, че Марий поне за няколко месеца ще остане затворник във вилата си в Кума, Сула си беше казал, че за момента е длъжен да не изпуска от око събитията в Рим. Във всеки случай ролята му на наблюдател не се ограничаваше с тази, която Публий Рутилий Руф бе играл от години. При това вече далеч не се водеше единствено от лоялността си към Марий. След онзи разговор с Аврелия той трябваше да си каже, че наистина перспективите да направи кариера с помощта на Сената са твърде съмнителни. И неговият цвят, както този на Гай Марий, щеше да разцъфти късно. Затова му изглеждаше загубена кауза тепърва да си търси приятелството на старите сенатори. Най-малко на Скавър. Освен това решението му да се отдалечи от корифеите на властта си имаше и своите лични основания. Колкото по-далеч стоеше от Принцепс Сенатус, толкова по-далеч щеше да бъде и от жената на Принцепс Сенатус, която наскоро беше родила малката Аврелия Скавра. Когато се разбра, че Скавър е станал баща на момиченце, Сула изпита истинско удоволствие — старият козел си беше получил заслуженото.

Сула трябваше едновременно да пази престижа на Гай Марий и да си създава свой, затова погледът му логично се насочи към младото поколение, където имаше шансове да се наложи. За свои най-близки цели той си нарочи най-колебливите и слабохарактерни младежи сред сенаторските синчета — трябваше да не са особено интелигентни, лесно да им се влияе, да са възможно по-богати, да произхождат от знатни фамилии, да са достатъчно самонадеяни, за да се поддават на всякакви ласкателства. На първо време трябваше да спечели на своя страна Цепион Младши и Малкия Прасчо. Цепион представляваше интерес с това, че не беше кой знае колко умен и досетлив, но затова пък беше в постоянен контакт с Марк Ливий Друз (него пък Сула дори не смееше да доближи — младежът не беше кой да е), Метел — с това, че имаше много приятели и покровители сред добрите люде и знаеше какво става при тях. Сула нямаше равен на себе си в това да печели сърцата на младите, дори когато въпросът изобщо не опираше до секс. Достатъчно му беше за известно време да се завърти около някого да възхвалява детските му превземки и наперения му характер, но в същото време да намекне с някоя и друга реплика или жест, че младокът има известен шанс да си спечели вниманието му. Пък и в случая далеч не ставаше дума за юноши — някои от сенаторите, с които си имаше работа, бяха едва седем-осем години по-млади от него, от синчетата най-малките също отдавна бяха прехвърлили двадесетте и се считаха за хора с формиран характер, но все пак достатъчно неопитни, за да може Сула да им замае умовете. А за всеки римлянин, който си правеше плановете някой ден да става консул, подобни привърженици в Сената бяха от голямо значение.

За момент обаче най-голямата му тревога представляваше Сатурнин, затова той внимаваше да не го изпуска от очи — още от деня, в който тълпите от бедняци започнаха да се стичат на Форума, за да тормозят всичко живо, облечено в тога. Това, дали лекс Апулея фрументария щеше да бъде приета или не, не беше от голямо значение за Сула — по-важно бе да се направи една малка демонстрация на сила, от която Сатурнин да разбере, че не може да се разпорежда като господар.

Когато около петдесет млади римляни с буйна кръв се събраха в дома на Прасчо Метел вечерта преди Сатурнин да предложи на плебейското събрание своя нов законопроект, Сула само седеше в ъгъла, слушаше какво говорят младоците и се подсмихваше, сякаш цялата история му се струваше по-скоро забавна. Най-накрая Цепион Младши не се стърпя и специално отиде при него да пита как мисли, че ще е най-добре да постъпят.

Онази вечер Сула беше положил големи грижи за външния си вид — гъстите му златисточервени къдрици бяха подстригани във фризурата, която смяташе, че му отива най-много, кожата на лицето му се белееше отдалеч, миглите и веждите му едва-едва се очертаваха на светлия фон (това никой не знаеше, но всеки път той си слагаше по малко стибий, защото иначе изглеждаше, сякаш изобщо няма вежди), а сините му очи гледаха с привичния си леден, котешки поглед.

— Като ви гледам, само си говорите ей така — изсумтя презрително той.

Метел отдавна беше разбрал, че Сула е много повече от послушен слуга на Гай Марий. В неговите очи той просто се беше обвързал с една от фракциите в Сената, затова и никой истински римлянин не би тръгнал да му придиря; по-скоро би се опитал да го привлече на своя страна…

— Не е вярно, всичко е напълно сериозно — възрази той, забравяйки да заекне дори веднъж. — Просто не знаем коя е най-правилната тактика.

— Ами ако тази тактика иска малко насилие? — изпита го Сула.

— Тогава и към насилие ще прибегнем, стига само да защитим правото на Сената да решава как да се харчат парите на римската хазна — рече Цепион.

— Слушайте тогава. Досега на народа никога не се е позволявало да харчи парите на държавата. Нека народът прави законите, срещу това ние нямаме нищо против. Но единствено от Сената зависи колко пари ще бъдат отпуснати за прилагането на един или друг закон — ако пожелае, той може да откаже на народа всякакви средства напълно. Ако започнат да решават вместо нас и как да се използват парите в хазната, то това би означавало, че на нас не ни е оставена вече никаква власт. Досега парите бяха единственият начин да обезсилим законите, приети от народа против нашето желание. Именно със силата на парите навремето унищожихме аграрната реформа на Гай Гракх.

— Ако законът бъде приет, ние няма да попречим на Сената да гласува исканите средства — заяви твърдо Метел. Личеше си, че когато е сред свои хора, не заеква.

— Разбира се, че няма! — съгласи се Сула. — Нито пък ще попречим на самото приемане на закона. Случаят обаче ни дава повод да демонстрираме силата си пред Луций Апулей.

И така, докато Сатурнин наставляваше гласоподавателите как от лекс Апулея фрументария зависи бъдещето на Рим, а плебейското събрание си вършеше работата без потискащото присъствие на беднотията, отишла да се забавлява във Фламиниевия цирк, изведнъж на Форума се появиха Цепион Младши и двеста негови привърженици. Всички бяха въоръжени със здрави дървени сопи, а в редиците им отдалеч личаха умните физиономии на момчета с дебели вратове и отпуснати кореми, все бивши гладиатори, продаващи услугите си на хора, които се нуждаят от нечии здрави мускули и мрачни погледи. Най-отпред обаче вървяха същите онези петдесет сенатори и синчета, които предната вечер бяха развявали байраци у Метел. Водачът на дружината сега беше Цепион, а Сула не се виждаше никъде на площада.

Сатурнин вдигна рамене и изгледа безучастно как момчетата се задават откъм другия край на Форума. Най-накрая благоволи да се обърне към присъстващите в Кладенеца на комициите и да разпусне заседанието.

— Някой да не каже, че заради мен са се трошили глави! — обясни той на гласоподавателите и при тези му думи трибите изведнъж се разпръснаха и хората забързаха към домовете си. — Вървете си вкъщи и елате пак утре! Пак ще гласуваме закона!

На следващия ден заседанието на плебейското събрание протече под немите погледи на цялата римска беднотия, за която нямаше нови гладиаторски игри. Този път отникъде не се показаха сенатори с тояги и законопроектът се превърна в закон за зърното.

— Това, което се опитах да направя, тъпоумнико — хокаше Сатурнин Цепион Младши няколко дни по-късно, когато най-сетне Валерий Флак се видя задължен да свика назначените отци на заседание далеч от тълпите, в храма на Юпитер Оптимус Максимус, за да обсъдят ще се отпускат ли средства или не за лекс Апулея фрументария, — бе да дам за гласуване един закон в мирна и спокойна обстановка, когато тълпите ги няма, а ауспициите са благоприятни. И какво става? Появяваш се ти с тъпите си приятели и искаш да раздаваш правосъдие! — Той се обърна към останалите сенатори, които трябваше да стоят прави в храма. — Само не ми викайте на мен защо законът е бил приет в присъствието на двайсет хиляди пролетарии! Виновен е ей тоя глупак пред мен!

— А пък глупакът се смята виновен най-вече задето не използва сила, когато трябваше! — отвърна му Цепион. — Трябваше да те убия на място, Луций Апулей!

— Много съм ти благодарен, че обяви публично намеренията си пред толкова безпристрастни свидетели — усмихна се Сатурнин. — Квинт Сервилий Цепион Младши, официално те обвинявам в дребна държавна измяна, задето си се опитал да попречиш на един народен трибун в изпълнението на служебния му дълг й дори си заплашил с насилие свещенонеприкосновената му личност.

— Много буен кон си яхнал, Луций Апулей — подвикна му Сула. — Гледай само да не те хвърли, преди да си слязъл от него.

— Току-що представих напълно официално съдебен иск срещу Квинт Сервилий, назначени отци — рече Сатурнин, без да обръща ни най-малко внимание на забележката на Сула, когото считаше за дребна риба, — но с въпроса ще се занимае съдът за държавна измяна. Сега съм дошъл да искам пари.

На заседанието присъстваха по-малко от осемдесет сенатори, все хора без влияние. Въпреки относително безопасното място за събиране останалите бяха предпочели да си останат по домовете. Сатурнин изгледа презрително присъстващите.

— Искам пари, с които да купя жито за римския народ — заяви той. — Ако нямате достатъчно в хазната, съветвам ви да заемете отнякъде. Защото аз ще получа парите си!

И ги получи. Колкото и да протестираше и да се червеше пред колегите си, Цепион, градският квестор, получи нареждане да отсече специална емисия сребърни монети от запасите на сребро в храма на Опс и да закупи необходимите количества зърно, без повече да упорства.

— Ще се видим в съда — сбогува се мило с Цепион Сатурнин, след като заседанието беше разпуснато. — Ще бъде голяма чест за мен да те осъдя лично.

Но тук Сатурнин надцени силите си; съдебните заседатели, все конници, започваха да гледат с лошо око на големия оратор и още преди да е започнал процесът, повечето от тях бяха взели страната на Цепион. В последния миг се оказа, че дори Фортуна иска да се застъпи за младежа. Тъкмо насред защитната реч на адвоката му дойде спешно писмо от Смирна, в което се съобщаваше за смъртта на Квинт Сервилий Цепион Старши, който не бе намерил достатъчно утеха в планините си от злато. Осиротелият Цепион горчиво заплака пред съда, заседателите бяха трогнати от тази му постъпка и на бърза ръка го обявиха за невинен.

Идваше време за избори, но никой не се наемаше да ги проведе, защото тълпите продължаваха да прииждат всеки ден на Форума, а складовете за жито, както и преди си оставаха все тъй празни. Вторият консул Флак настояваше изборите да изчакат Гай Марий да се възстанови и да дойде да ги проведе лично, освен ако болестта му не се окаже неизлечима. Макар и жрец на Марс, у Луций Валерий Флак нямаше и капчица войнственост, за да се залови с провеждането на избори в такава нездрава атмосфера.

Марк Антоний Оратор беше провел крайно успешна тригодишна кампания срещу пиратите по бреговете на Киликия и Памфилия. В присъщия си аристократичен стил той сложи официално край на войната с разбойниците на церемония в запазилия се като културна столица на Гърция красив и космополитен град Атина. В Гърция Антоний беше посетен от близкия си приятел Гай Мемий, който тъкмо се беше върнал в Рим след изтичането на управителския му мандат в Македония и се бе видял изправен пред Главциановия съд за злоупотреби заедно с Гай Флавий Фимбрия за зърнената афера. Фимбрия беше отнесъл по-голямото наказание, но за нещастие и Мемий беше обявен за виновен само с един глас повече. Беше избрал за място на заточение Атина, защото приятелят му Антоний беше прекарал доста време там, а пък тъкмо неговата помощ беше нужна за човек в положението на Мемий, който чакаше Сенатът да опрости присъдата му. Това, че бе успял да заплати огромната наложена му глоба, се дължеше на чиста случайност — като управител на Македония той бе плячкосал някакво село на скордиските и за своя огромна изненада беше попаднал на скривалище с не по-малко от сто таланта злато. Също както Цепион в Толоза, Мемий не виждаше причина защо и той да не присвои цялото злато за себе си. Известен дял получи и Антоний в Атина, за да може за няколко месеца да издейства помилването на Мемий, който победоносно се завърна и на стола си в Сената.

Понеже войната с пиратите вече беше завършена, Гай Мемий бе решил да мине през Атина, та да се върне в Рим заедно с победителя Марк Антоний. Благодарение на златото дружбата им беше по-крепка от всякога и двамата крояха планове да се кандидатират едновременно за консули.

Вече наближаваше краят на ноември и Антоний се беше разположил заедно с малката си армия на лагер на Марсово поле, очаквайки да му бъде отсъден триумф. Нещо, което Сенатът, събрал се този път за по-сигурно в храма на Белона, беше щастлив да му позволи. И все пак Антоний трябвало да потърпи до десетия ден на декември, защото още не се били провели изборите за народни трибуни и тълпите от бедняци продължавали да задръстват Форума. За щастие дългоочакваните избори се очакваше да минат всеки момент и новоизбраната колегия щеше да встъпи в длъжност както обикновено. Иначе Антоний трябваше да разбере, че при настоящото състояние на духовете в Рим, не може и да става дума за триумфални шествия.

На Антоний започваше да му се струва, че шансовете му да се кандидатира за консул съвсем намаляват. Защото преди да дойде времето за триумфа му, той трябваше да чака извън помериума, свещената граница на града; империумът му още беше в сила и това го поставяше в абсолютно същото положение, в което би поставило някой чужд владетел — Антоний нямаше право да прекрачва в Рим. А ако не влезеше в Рим, нямаше как да представи кандидатурата си за изборите.

Успешно завършената война с пиратите обаче му беше спечелила голяма популярност сред търговците със зърно и всички останали конници, които имаха вземане-даване с Изтока, защото за пръв път от петдесет години насам източните брегове на Вътрешно море се оказваха безопасни и използваеми за римските кораби. Ако Антоний успееше да запише името си в списъка на кандидатите, той почти със сигурност щеше да бъде избран за първи консул, дори ако срещу него се изправеше Гай Марий. А въпреки че беше участвал в аферата на Фимбрия, Гай Мемий също имаше своите шансове, защото всички си спомняха колко упорито се беше борил навремето срещу Югурта, а после и срещу Цепион, когато последният върна съда за злоупотреби в ръцете на сенаторите. Както Катул Цезар говореше на Скавър Принцепс Сенатус, двамата заедно представляваха отбор, който щеше да си спечели гласовете на преобладаващото мнозинство конници в първата и втората класа — за боните Антоний и Мемий представляваха идеалната възможност Гай Марий най-после да бъде отстранен от консулството.

Защото, разбира се, всички подозираха, че Гай Марий чака да дойде последният момент, за да се появи отново в Рим и да се кандидатира за седми последователен консулски мандат. Вярно, че историята с мозъчния удар беше проверена, но той не се бе обездвижил, нито бе изгубил умствените си способности — за последното можеше да свидетелства всеки, направил си труда да отиде до Кума, за да се увери с очите си в какво състояние е консулът. Никой не се съмняваше, че Гай Марий ще се запише отново като кандидат.

Идеята на наближаващите избори да се представи истински екип от двама души — кандидати, много се харесваше на майсторите на политиката. Застанали рамо до рамо, Антоний и Мемий лесно можеха най-сетне да свалят Марий от мястото на пръв римски магистрат. За целта обаче Антоний трябваше да се откаже от заслужения си триумф, да се откаже от империума си и да прекрачи помериума, преди да е станало фатално късно за консулските му амбиции. А той беше упорит човек…

— Мога да се кандидатирам и догодина — рече на Катул Цезар и Скавър, които специално бяха дошли да го посетят на Марсово поле. — За мен триумфът е по-важен — нищо чудно, докато съм жив, да не ми се предостави друга възможност за спечелване на толкова важна война.

И колкото и да се опитваха двамата сенатори да променят решението му, не можаха да постигнат нищо.

— Добре тогава — вече бе намерил друго решение Скавър и го споделяше с приятеля си, докато се връщаха от Антониевия лагер. — Този път ние ще заобиколим установените правила. Гай Марий дори не се замисля, когато му се наложи да се съобразява с традициите, защо ние да продължаваме да следваме скрупулите си?

Предложението на Скавър обаче беше представено официално на Сената от Катул. Това стана на поредното полунелегално заседание на назначените отци, които трябваше да се пренесат чак в храма на Юпитер Статор при Фламиниевия цирк, за да съберат кворум.

— Настъпили са тревожни времена — говореше Катул Цезар. — Обикновено е прието всички кандидати за куриатните длъжности да се представят лично пред римския Сенат и народ на Форума, за да им се запишат имената в кандидатските списъци. За нещастие недостигът на жито и постоянните демонстрации на Форум Романум правят невъзможно провеждането на избори там. Дали не бих могъл да представя скромното си мнение, че списъците с имената на кандидатите могат тази година — само веднъж, като се имат предвид обстоятелствата — да бъдат изкарани в септата на Марсово поле, където и да гласуват центуриатните комиции? Ние трябва да направим нещо, иначе ще си останем без избори и без консули! Ако преместим мястото на изборите в септата, което вече ще бъде прецедент, ще можем и да съкратим срока между представянето на кандидатурите и самите избори. Освен това така ще уважим и Марк Антоний, който има намерение да се яви на изборите за консули, но няма право да прекрачи помериума, без за целта да се откаже от заслужения си триумф. А пък да проведе триумфа си преди това, би било немислимо при настъпващия в града глад. Но на Марсово поле Марк Антоний ще може да се яви пред списъците лично. Ние всички се надяваме след избирането на новата колегия на народните трибуни, тълпите най-сетне да се разотидат по домовете си. Ако това стане, то Марк Антоний ще може да чества своя триумф, а изборите за куриатните длъжности да се проведат както винаги на Форума.

— Защо си толкова убеден, Квинт Лутаций, че като се изберат новите народни трибуни, тълпите ще опразнят Форума? — обади се от мястото си Сатурнин.

— Мисля, че от всички присъстващи ти най-добре би могъл да ни осветлиш по въпроса, Луций Апулей! — тросна му се Катул. — Ти ги държиш на Форума, ти им четеш речи ден след ден, ти им даваш обещания, неизпълними както за теб, така и за целия августейши Сенат! Как мислиш, че ще купим жито, като такова изобщо не съществува?

— Не си мисли, че като изтече мандатът ми, ще престана да държа речи — закани се Сатурнин.

— Не се и надявай — сряза го Катул — В мига, в който станеш отново частно лице, Луций Апулей, дори да ми е нужен за целта цял месец и сто души помощници, ще изнамеря в таблиците нужния закон или прецедент, според който да ти забраня да говориш от рострата или от която и да е друга точка на Форума!

При тези му думи Сатурнин прихна да се смее, като от вълнение чак се затресе и от очите му уж започнаха да се леят сълзи — и все пак никой в храма дори не си помисли, че на Луций Апулей му е забавно.

— Търси, колкото си искаш, Квинт Лутаций! И да намериш, и да не намериш, какво значение? Аз просто няма да стана частно лице след задаващите се избори — ще бъда избран отново за народен трибун! Да, Гай Марий е пример за мен, пример и за вас — щом като не можахте, да го спрете със закон, няма да ме спрете и мен! Нищо не пречи един и същи човек да бъде народен трибун, ако ще и цял живот!

— Съществуват римските обичаи и традиции — възрази му Скавър. — И те са достатъчни да спрат навреме всички умни глави, преди да са поискали трети мандат — всички без теб и Гай Гракх. А ти по-добре си вземи бележка от случилото се с Гай Гракх. Когато той слагаше край на живота си в Дъбравата на Фурина, му беше останал само един роб да му прави компания.

— Е, на мен ще ми остане по-голяма компания — възрази му Сатурнин. — Ние, хората от Пиценум, сме свикнали да държим един за друг. Не е ли така, Тит Лабиен? Гай Сауфей? Няма да им е толкова лесно да се отърват от нас!

— Не предизвиквай боговете — посъветва го Скавър. — На тях малко им трябва да се уловят за думите ти, Луций Апулей!

— Аз не се страхувам от боговете, Марк Емилий! Защото те са на моя страна — похвали се той и напусна заседанието.

— Вече се опитах да му го кажа веднъж — отбеляза Сула, докато се разминаваше със Скавър и Катул Цезар. — Яхнал е пощръклял кон и скоро ще бъде хвърлен на земята.

— Както и той самият — подшушна Катул на Скавър, след като двамата се отдалечиха достатъчно от Сула.

— Както и половината Сенат, ама чак сега го разбираме — оглеждаше се Скавър. — Това е наистина красив храм, Квинт Лутаций! Дело на Метел Македоник. Но откакто го няма Метел Нумидик, се чувствам самотен в Сената. — Но в следващия миг той вдигна рамене и се усмихна. — Хайде да догоним нашия втори консул, преди да е напуснал пределите на зайчарника си. С него е лесно — може да извърши жертвоприношение и на Марс, и на Юпитер. Ако успеем да го превърнем в истинска суоветаврилия и всички животни да са в бяло, няма как да не си спечелим благоволението на боговете предизборната церемония да се проведе на Марсово поле.

— А кой ще е лудият, дето ще плати за бялата крава, бялото прасе и бялата овца? — попита Катул и извъртя глава, за да види къде са Цепион и Метел. — Двамата ни квестори ще заквичат, сякаш тях самите ще ги колим.

— О, не виждам защо да не плати нашият бял заек Луций Валерий — усмихна се Скавър. — Нали е човек на Марс?

В последния ден на ноември в Рим пристигна вест от Гай Марий, който свикваше заседание на Сената на следващия ден в Курия Хостилия. Този път дори тълпите на Форума не можеха да уплашат назначените отци и те нетърпеливо се насочиха към Курията, за да видят на какво ли е заприличал Гай Марий. И така на декемврийските календи, още преди да се е зазорило, цялата зала на Сената беше пълна с народ, понеже никой не искаше да закъснее за представлението, а и нали трябваше уважаемите сенатори първо да се отдадат на догадки и предположения…

Гай Марий пристигна последен за заседанието. Фигурата му беше също тъй едра и величествена, както я знаеха всички, походката му беше горда и надменна, нито следа от куцукане, от обездвижване, лявата му ръка спокойно се подаваше изпод гънките на тогата. Но струваше си все пак разкарването — никой не бе очаквал лицето на консула да представлява такава впечатляваща гледка — от едната страна добрият стар Марий, от другата — някакво скръбно превъплъщение, сякаш са забравили да го погребат.

Марк Емилий Скавър Принцепс Сенатус не се сдържа и започна да пляска с ръце. Първоначално неочакваните му аплодисменти отекнаха някак глухо и неестествено между голите стени и плочките от теракота, но сетне един след друг назначените отци се присъединиха към възторга на своя председател и преди още Марий да е стигнал куриатния си стол, цялата зала ехтеше от овации. С усилие на волята той не се усмихна — усмивката само щеше да подчертае абсурдната асиметрия на лицето му; вече беше забелязал, че всеки път, понечеше ли да се усмихне, на човека насреща му избиваха сълзи в очите, от Юлия до Сула — на всички. Затова той предпочете да остане прав до стола си от слонова кост и като кима и се покланя на всички посоки, да изчака веселбата да утихне.

Скавър стана от мястото си и широко се усмихна.

— Гай Марий, колко е хубаво човек да те види най-сетне! През последните няколко месеца нашият Сенат се беше превърнал в непоносимо скучно място. Като Принцепс Сенатус моя е честта да те посрещна с добре дошъл.

— Благодаря ти, Принцепс Сенатус, уважаеми назначени отци, колеги магистрати — отвърна на поздрава Марий. Гласът му звучеше ясен, всяка дума беше изречена правилно и отчетливо. Колкото и да не му искаше, по дясната половина на устата му заигра лека усмивчица. Лявата обаче остана като застинала. — Ако за вас е удоволствие да ме посрещнете у дома, за мен е десет пъти по-голямо удоволствие да се върна у дома си! Както виждате, бях болен.

Марий пое дълбоко дъх и нямаше човек в залата, който да не усети леката тъга в тази му въздишка.

— И макар болестта ми да отмина, ще си остана занапред със следите от нея. Преди да помоля Сената да се върне към обичайния ред и да се заемем с дела, които не можем да оставим незасегнати, бих искал да направя едно заявление. Аз няма да се кандидатирам отново за консул по две причини. Първата е, че онази екстрена ситуация, в която беше попаднала държавата, за да ми се удаде случай шест последователни пъти да получа консулски мандат, може категорично да се смята за отминала. Втората е, че като имам предвид влошеното си здраве, не мисля, дори да бъда избран отново, че ще мога да изпълнявам задълженията си, както трябва. Повече от ясно е, че аз лично нося отговорност за настъпилия в Рим хаос. Ако през тези месеци се бях намирал в Рим, със самото си присъствие може би щях да предотвратя появилите се неуредици. Тъкмо това е задължението на първия консул. Не искам думите ми да се изтълкуват като обвинение срещу Луций Валерий, Марк Емилий или когото и да било друг в тази зала. Именно първият консул трябва да води всички след себе си. А аз бях лишен от тази възможност. Това ми даде да разбера, че не трябва да се кандидатирам повече за консул. Нека на мое място като първи консул бъде избран човек преди всичко в добро здраве.

Никой не отговори. Никой дори не помръдна. Ако само заради отеклото му лице цялата зала щеше да рухне от аплодисменти, сега с това си изказване и настъпилия сред слушателите му шок Гай Марий доказваше, че през последните пет години си е спечелил абсолютно превъзходство сред колегите си сенатори. Сенатът да заседава, а на куриатния стол да не седи Гай Марий? Невъзможно! Дори Скавър и Катул Цезар седяха безмълвни и се чудеха какво да мислят.

И тогава от последния ред, точно зад гърба на Скавър се дочу гласът на Малкия Прасчо:

— Д-д-добре! Значи б-б-баща ми м-м-може д-д-да се връща у д-д-дома!

— Благодаря за комплимента, млади Квинт Цецилий — погледна го Марий. — Ти току-що заяви пред всички, че само аз съм бил причината баща ти да живее в изгнание на остров Родос. Но както знаеш, нещата не стоят точно така. Ако Квинт Цецилий Метел Нумидик сега стои далеч в Рим, то е единствено заради аграрния закон. И бих искал всички присъстващи да си го припомнят, преди да е станало късно! Това, че аз няма да бъда повече консул, не означава, че законите могат и да не се спазват!

— Глупакът му с глупак! — прошепна Скавър на Катул Цезар. — Ако не се беше обадил, още догодина щяхме тихомълком да върнем Квинт Цецилий у дома. Сега никой няма да ни го позволи. Мисля, че е крайно време и младият Метел да си получи прякора.

— И какъв да бъде той? — попита Катул.

— П-П-П-Пий! — изтърси злобно Скавър. — Метел Пий, благочестивият син, който само мисли как да върне татко вкъщи! И да му п-п-п-попречи, с каквото може.

Направо не беше за вярване колко делови се оказаха в този ден сенаторите. Самото присъствие на Гай Марий на куриатния стол караше останалите назначени отци да дишат по-спокойно и да изпитват сладост от работата си. Щом Гай Марий се беше появил в Рим, тълпите на площада нямаха никакво значение.

Когато го осведомиха за промените, внесени в предизборните процедури, Марий само кимна в знак на съгласие, сетне нареди на Сатурнин възможно най-скоро да свика плебейското събрание, което да избере народните трибуни и плебейските едили. Докато не свършели с тях, никой в Рим нямало да мисли за нови консули.

След което Марий се обърна към Гай Сервилий Главция, който като градски претор седеше зад него, малко вляво.

— До мен достигна обезпокояващ слух, Гай Сервилий — рече той. — Щял си бил да се кандидатираш за консул, и то въз основа на някакви вътрешни противоречия в текста на лекс Вилия. Бих искал да се откажеш от намеренията си. Лекс Вилия изрично казва, че човек не може да се кандидатира за консул, докато не изтекат поне две години от края на преторския му мандат.

— Вижте само кой го казва! — зяпна го смаян Главция. Марий беше единственият човек в целия Сенат, от когото той не бе очаквал подобно възражение. — Как можеш, Гай Марий, толкова нагло да ме обвиняваш в опит за нарушаване на лекс Вилия, когато ти самият вече пет години подред се правиш сякаш законът изобщо не съществува? Ако лекс Вилия наистина е в сила, то там недвусмислено е казано, че един и същи човек не може да бъде избиран повторно за консул в рамките на десет години!

— Аз самият, Гай Сервилий, съм се явил на изборите за консули един-единствен път по свое желание — обясни му Марий със спокоен тон. — В останалите случаи консулският мандат ми е бил връчен от римския Сенат и народ единствено заради германската опасност, при това три пъти ин абсенция! Когато държавата е изправена пред подобна външна опасност, естествено, че всякакви традиции, дори закони, трябва да отстъпят на заден план. Но тъй като опасността повече не съществува, то и ние трябва да прекратим с извънредните мерки.

— Ха-ха-ха! — изсмя се от мястото си Метел, напълно в духа на предишното си изказване.

— Мирът вече е дошъл, назначени отци — обърна се към сенаторите Марий, сякаш нищо не беше чул. — На нас ни остава само да се върнем към мирното си ежедневие и да си вършим работата, така както сме го правили преди войната. Гай Сервилий, законът забранява ти да се кандидатираш за консул тази, следващата и по-следващата година. И като лично отговорен за провеждането на изборите, аз няма да позволя ти да се явиш на тези избори. Нека това ти послужи като предупреждение. Надявам се да не приемеш думите ми лично. Става дума единствено за законите, а ти сам притежаваш талант на законодател, затова Рим и за в бъдеще ще има нужда от услугите ти. Но човек не може да създава закони, без сам да ги спазва.

— Казвах ти! — чу се гласът на Сатурнин.

— Той не може да ме спре, нито ще ме спре някой друг — отвърна му Главция така, че целият Сенат да го чуе.

— Ще те спре — поклати глава Сатурнин.

— Колкото до теб, Луций Апулей — обърна се към пейката на народните трибуни Марий, — за теб пък чувам, че си щял да се кандидатираш за трети път за народен трибун. Това не противоречи на никой закон, затова и не мога да те спря. Но мога все пак да отбележа нещо. Недей се опитва да влагаш ново значение на думата „демагог“. Това, което ти продължаваш вече няколко месеца да правиш пред очите на всички ни, противоречи на политическата съвест, която би трябвало да има един римски сенатор. Ние, римляните, разполагаме с достатъчно закони, да не говорим, че притежаваме талант да създадем нови, ако подобни са нужни за по-нататъшното управление на държавата или за защитата на римските интереси. Затова, мисля, няма абсолютно никакъв смисъл да се използва за политически цели неосведомеността на нисшите класи. Бедните са невинни люде, които не бива да бъдат корумпирани за целите на тоя или оня. Наш дълг е да се грижим за тях, не да ги използваме за собствените си цели.

— Свърши ли? — попита Сатурнин.

— Свърших, Луций Апулей — каза Марий и по интонацията му човек можеше да си направи различни заключения.

„Това беше. Всичко си дойде на мястото“ — мислеше си Марий, докато вървеше към дома си. Специално си беше изработил нова походка, която да прикрива частичната парализа на левия му крак. Сега му се струваха и странни, и мъчителни няколкото месеца, прекарани в Кума, когато трябваше да се крие от хората и почти да не приема посетители. Нямаше гостенин, който да не го гледа с ужас, съжаление или пък, напротив, с едва прикрито задоволство. Най-непоносими се оказваха близките и приятелите му, като Публий Рутилий например, които го обичаха твърде много, за да не скърбят за нещастието му. Милата Юлия се беше превърнала в същински тиранин и беше забранила абсолютно на всички, дори на Публий Рутилий, да говорят пред мъжа й за политика или за дела. Така Марий не беше чул нищо за зърнената криза, нито за ухажването на масите от Сатурнин. Животът му се ограничаваше в това да спазва диета, да прави упражнения и да чете класически автори. Вместо една хубава пържола с малко хлебец Марий трябваше да се тъпче с печена диня, защото Юлия била чула отнякъде, че това пречиствало бъбреците и пикочния мехур; вместо да ходи всеки ден в Курия Хостилия, го караха да се разхожда от Бая до Мизенум и обратно; вместо да чете сенатските бюлетини и кореспонденцията си с провинцията, по цял следобед трябваше да поглъща Изократ, Херодот и Тукидид, докато най-накрая не ги обяви и тримата за лъжци, защото героите им не били никакви хора на действието, ами книжни плъхове като самите автори.

И все пак лечението даваше известни резултати. Макар и бавно Марий започна да се пооправя. И все пак никога повече нямаше да бъде онзи здрав като бик Марий отпреди удара, никога повече нямаше да помръдне левия край на устата си, никога повече нямаше да скрие, че е уморен. В самото му тяло се беше наместил невидим враг, който издаваше всяка негова тайна пред чуждите погледи. Едва когато се примири с всички тези промени у себе си, Марий реши, че може и трябва да се върне в Рим. Юлия, която се учудваше колко търпелив може да бъде мъжът й, дори не се опита да го спре. Публий Рутилий беше спешно повикан и двамата с Марий тръгнаха заедно за Рим да се опитат да оправят, каквото могат.

Сатурнин нямаше да се спре насред пътя, разбира се, но си струваше да го предупреди. Колкото до Главция, него просто нямаше да позволи да изберат за консул, така че той не представляваше проблем. Сега поне изборите щяха да започнат — в деня преди декемврийските нони щеше да се гласува за народни трибуни, а на самите нони — за квестори, в същия ден, в който по традиция те трябваше да встъпят в длъжност. Това беше по-притеснителната част от изборите, защото и за трибуните, и за квесторите можеше да се гласува само на Форума, а тъкмо там всеки ден се събираше тълпата да псува на воля, да замерва с мръсотии сенатори и конници, да размахва юмруци и да слуша богоговейно речите на Сатурнин.

Гай Марий поне никой не го наруга, не го замери. Докато се връщаше у дома след това запомнящо се заседание на Сената, Марий можеше на всяка крачка да усети любовта на народа. Като се изключат сенаторите и може би богатите конници, в цял Рим нямаше да се намери човек, който да гледа накриво Гай Марий. Подобно на братята Гракхи и той се беше превърнал във всеобщия герой. Сега тълпата гледаше унищоженото му лице и плачеше от скръб; други пък го виждаха за пръв път в живота си и мислеха, че той винаги е изглеждал така, което още повече го издигаше в очите им. Никой обаче не посегна да го докосне, всички се отдръпваха крачка-две назад, за да го пропуснат през редиците си, а Марий вървеше между тези непознати хем горд, че е техният герой, хем с чувството, че все пак и той си е останал един от тях, че сърцето и душата му им принадлежат. А Сатурнин го наблюдаваше от рострата и се чудеше.

— Тълпата е истински феномен, нали? — питаше Сула Марий същата вечер на масата в компанията на Публий Рутилий Руф и Юлия.

— Знак за времето, в което живеем — рече Рутилий.

— Знак, че сме им изневерили — навъси се Марий. — Рим се нуждае от почивка. От времето на Гай Гракх непрекъснато изникват нови тревоги — Югурта, германите, скордиските, недоволството на италийците, робските въстания, пиратите, недостигът на зърно… списъкът е твърде дълъг. Трябва ни малко спокойствие, за да се погрижим за самия Рим, стига сме мислили за себе си. За щастие тази почивка ще дойде скоро. Само да се подобри снабдяването с жито.

— Имам да ви предам нещо от Аврелия — сети се внезапно Сула.

Марий, Юлия и Рутилий Руф, и тримата го погледнаха с любопитство.

— Ти да не би често да я посещаваш? — обади се веднага вуйчото пазач.

— Не говори такива работи, Публий Рутилий, няма нужда! Да, виждам я от време на време. Двамата с нея сме си като градски, затова и я навестявам. Вече от няколко години тя живее в Субура, а това винаги е бил моят свят — призна си без никакво стеснение той. — Още не съм забравил приятелите си там, а Аврелия ми е на път, не знам дали ме разбирате.

— А пък аз пак забравих да я поканя на вечеря! — затюхка се Юлия. — С адрес като нейния човек започва да не се сеща за нея.

— Свикнала е — успокои я Сула. — Нека бъдем искрени, на нея й харесва животът, който води. Само дето доста е откъсната от събитията на Форума, така че се налага аз да я просвещавам. Ти, Публий Рутилий, като истински вуйчо все гледаш как да я държиш настрана от проблемите. Но Аврелия е изключително интелигентна жена и не й е приятно да е неосведомена.

— И какво имаш да ни предадеш от нея? — попита Марий и отпи от чашата си с вода.

— Всъщност съобщението е от нейното приятелче Луций Декумий, онова странно човече, което отговаря за кръчмата на кръстопътя при тях. Това, което ни казва той, е горе-долу следното: „Ако си мислите, че сте видели какво значи тълпи на Форума, много се лъжете. В деня на трибунските избори морето ще се превърне в океан.“

Луций Декумий се оказа прав. При изгрев-слънце Гай Марий и Луций Корнелий Сула се изкачиха на билото на Аркс и блажено се облакътиха на ниската стена, която пазеше непредпазливите от неочаквано прекатурване в пропастта през Лаутумийските скали. От това място спокойно можеше да се наблюдава целият Форум Романум. Докъдето им виждаха очите, Рим наистина се беше превърнал в океан от хора, които бяха изпълнили цялото пространство от Кливус Капитолинус до Велия, при това при доста сгъстени редици. Тълпата този път бе спокойна и мълчалива, погледите бяха заплашителни, атмосферата — тягостна.

— И защо? — попита Марий.

— Според Луций Декумий дошли са тук, за да се усети присъствието им. В Кладенеца на комициите ще се гласува за народни трибуни, народът е чул, че Сатурнин е един от кандидатите, а всички мислят, че той е единствената надежда за празните им стомаси. Гладът тепърва започва, Гай Марий, а на никого не му се мре от глад — обясни спокойно Сула.

— Но те не могат да повлияят на изборните резултати — нито в плебейското събрание, нито в центуриатните комиции! Та нали почти всички принадлежат към някоя от четирите градски триби?

— Така е. От бедняците никой няма да гласува, а пък останалите тридесет и една селски триби ще бъдат както винаги представени от живеещите в Рим, сиреч от богатите. Днес не е ден, в който човек би напуснал спокойното си имение в провинцията, за да се навре в устата на вълка. Изборите ще са в ръцете на шепа хора, не повече. Бедняците добре го знаят. Не са дошли да гласуват, а просто да напомнят на гласуващите за себе си.

— Сигурно и това е идея на Сатурнин? — отбеляза Марий.

— Не. Неговите хора са онези нещастници, които ти сам видя на календите. Оттогава не са се разотишли. Аз вече съм ги кръстил за себе си „пишлъовците и дришльовците“. Истинска паплач. Безделници от колегиите на кръстопътищата, бивши гладиатори, луди глави, лековерни търговци, които трудно свързват двата края при сегашното безпаричие, освобожденци, на които им е писнало да тичат подир бившите си господари, да не говорим за тарикатите, които са решили, че евентуална изборна победа на Сатурнин може да им снесе по някой и друг денарий в кошничката.

— Според мен те са нещо много повече — не се съгласи Марий. — Те просто не могат да се отметнат от единствения засега римски управник, който е застанал на рострата, за да им говори на тях, изобщо единствения, който ги е взел насериозно. — Той пренесе тежестта на тялото си върху парализирания си ляв крак. — Но това множество не принадлежи на Луций Апулей Сатурнин. Не принадлежи на никого. Боговете са ни свидетели, че дори на бойното поле при Верцела кимврите бяха по-малко! А сега аз дори нямам армия. Всичко, което ми остава, е консулската ми тога. Струва си да се замисли човек.

— Прав си — нямаше какво да каже Сула.

— Макар че, кой знае… Може би пурпурният ръб на тогата ми струва повече от цяла армия. Знаеш ли, Луций Корнелий, изведнъж Рим ми се показва в съвсем различна светлина. Днес беднотията е дошла на Форума, за да ни се покаже. Но нима всеки ден същите тези хора не живеят в същия този Рим, нима съдбата им не ги е обрекла да прекарат целия си живот по римските улици? Само един час ще им е нужен, когато поискат, да се съберат отново и да залеят пак площадите. А през цялото време ние си въобразяваме, че държим властта в ръцете си.

— Ние наистина ги управляваме, Гай Марий. Ако ги оставяме да се оправят сами, доникъде няма да стигнат. Те отдавна са оставили на нас да се грижим за тях. Но навремето Гай Гракх не забрави да им даде хляб, а едилите никога не са пропускали да им организират зрелища. Сега идва Сатурнин, който също им обещава евтин хляб, при това през една гладна зима. Той не може да изпълни обещанието си, а народът вече започва да подозира, че и занапред няма да успее. Всъщност те са дошли не толкова да се покажат на нас, колкото на него.

Марий беше намерил нужната метафора, с която да опише ситуацията:

— Те представляват един огромен, но все пак добронамерен бик. Когато насреща му се зададе човек с кофа в ръка, бикът ще го приближи, за да провери какво му носят в кофата. Друго не го интересува. Но ако кошницата се окаже празна, бикът няма да ти се нахвърли от ярост. Той просто ще заключи, че храната я носиш някъде другаде по себе си, ще започне да те претърсва и без дори да си даде сметка, ще те смачка под копитата си.

— И Сатурнин е точно човекът с празната кофа — кимна Сула.

— Именно. — Марий се отдалечи от стената. — Хайде, Луций Корнелий, време е да хванем бика за рогата.

— И да се надяваме все пак — усмихна се той, — че не са му увили слама около тях.

Никой в огромното множество не се опита да попречи на сенаторите и политически ориентираните римски граждани, които открай време гласуваха в трибите, да стигнат до Кладенеца на комициите и да се отдадат на работата си. Докато Марий се запътваше към рострата, Сула, заедно със събратята си патриции се изкачи на площадката пред Курията, откъдето да наблюдава събитията. Действителните гласоподаватели в плебейското събрание бяха като малък остров в океана от неми наблюдатели, наводнили Форума, при това на потънал остров, от който се показва само високата скала на рострата. Разбира се, сенаторите бяха предположили, че и този път ще си имат неприятности със Сатурниновата паплач, затова всеки беше скрил под тогата си я нож, я жилава пръчка. Най-войнствени се бяха оказали Цепион и приятелчетата му млади консерватори, но и поддръжниците на Сатурнин се бяха изгубили сред тълпата. На Форума беше дошъл да протестира цял беден Рим и ножовете и пръчките се оказаха по-скоро грешка.

Един по един пред изборните списъци и пред мълчаливия Марий се представиха двадесетте кандидати за народни трибуни. Пръв в редицата беше досегашният председател на колегията Луций Апулей Сатурнин. При появата му океанът от наблюдатели изпадна в еуфория и от радостните възгласи мнозина навярно останаха със спукани тъпанчета. Както забеляза Марий, доколкото му беше възможно да наблюдава лицето на Сатурнин, подобно посрещане изненадваше самия трибун. Лесно можеха да се прочетат мислите, които минаваха през главата му: казваше си какво може да постигне човек с толкова много последователи! Ако триста хиляди бедняци стояха твърдо зад гърба му, кой ли би се опрял на един народен трибун?

Останалите деветнадесет претенденти, които се представиха пред Марий, бяха посрещнати с мълчаливо безразличие. Сред тях личаха имената на Публий Фурий, Квинт Помпей Руф от Пиеценум, Секст Тиций, за когото се знаеше, че дедите му са били самнити, както и червенокосият, сивоок, с типично аристократичен вид Марк Порций Катон Салониан, внук на тускуланския селянин Катон Цензор и правнук на келт роб.

Последен в списъка беше не друг, а Луций Еквиций, самообявилият се за извънбрачен син на Тиберий Гракх, когото навремето в ролята си на римски цензор Метел Нумидик се бе опитал да изключи от състава на Ордо Еквестер. Тълпата отново полудя от радост, над площада заехтяха на вълни стотици хиляди човешки гласове. Пред очите на римския народ стоеше не друг, а отрокът на любимия Тиберий Гракх. Марий си каза, че метафората за добронамерения бик се е оказала много точна, защото неусетно тълпата се раздвижи и предните редици наобиколиха отдалеч Луций Еквиций, качил се на спасителната ростра и забравил сякаш за притегателните си способности. Лека-полека останалите най-отзад гласоподаватели започнаха да усещат натиска на множеството върху гърбовете си. Виждаше се, че те са готови всеки момент да побегнат в паника напред, макар че нямаше къде, само и само да се измъкнат от невидимото притегателно ядро, в което бяха попаднали.

На рострата всички стояха като парализирани, докато най-накрая парализираният Гай Марий излезе крачка пред останалите и вдигна ръце в недвусмислен жест: „СПРЕТЕ!“ И явно, че тълпата се подчини, защото напрежението отпред отслабна, а неусетно как похвалните възгласи се пренесоха по адрес на самия Гай Марий, Първия сред римляните, Третия основател на Рим, Победителя на германите.

— Бързо, глупако! — сопна се Марий на Сатурнин, който беше като изпаднал в транс насред невъобразимата врява. — Кажи, че си чул гръм, кажи каквото и да е и разпусни събранието! Ако не измъкнем навреме гласоподавателите от кладенеца, тълпата ще ги смаже! — Сатурнин не направи нищо, затова Марий заповяда да затръбят фанфарите и във внезапно настъпилата тишина отново протегна ръце нагоре. — Гласуването ще се проведе утре! Хайде, народе римски, върви си у дома! Всички да се разотиват!

И тълпите се разотидоха.

За щастие повечето от сенаторите бяха потърсили убежище вътре в самата Курия, накъдето се запъти и Марий, щом около рострата се поопразни и можеше да се върви. Сатурнин беше слязъл преди него от трибуната и без никакъв страх се беше изгубил в множеството, раздавайки усмивки и подавайки ръка на стотици други, сякаш беше някой от онези пизидийски мистици, вярващи в силата на хванатите ръце. Ами Главция, градският претор? Беше използвал това, че рострата се обезлюди и доволно наблюдаваше отгоре действията на приятеля си Сатурнин.

Когато Марий влезе в Сената, го посрещнаха бледи лица и тревожни погледи.

— Май че здравата сме я загазили? — обади се Скавър Принцепс Сенатус, който трудно щеше да склони глава пред някого, но и не можеше да скрие тревогата в гласа си.

Марий обходи с поглед сенаторите, струпали се и от двете страни на залата и с твърд глас нареди:

— Вървете си у дома, ако обичате! Тълпата няма да ви направи нищо, но все пак най-добре е да излезете по Аргилетум. Дори и да живеете на Палатина, ще трябва да заобиколите. По-добре малко разходка, отколкото допълнителни неприятности. Хайде, вървете.

Той самият застана на входа и с потупване по рамото даваше знак на онези от сенаторите, с които искаше да се посъветва — това бяха само Сула, Скавър, цензорът Метел Капрарий, върховният понтифекс Ахенобарб, Крас Оратор и братовчед му Сцевола, които бяха куриатните едили. Интересно, че Сула заговорничеше нещо с Цепион Младши и Малкия Прасчо. Доста подозрително си бъбреха и се тупаха по гърба, преди младежите да напуснат Курията. „Ще трябва да разбера какво готвят — рече си Марий, — но това по-нататък. Когато имам повече време. Ако изобщо е възможно да имам време в тази бъркотия.“

— Е, днес видяхме нещо, каквото не сме и сънували — обърна се той към останалите. — Да те хване страх, а?

— Не мисля, че бяха дошли с лоши намерения — каза Сула.

— Нито аз — съгласи се Марий. — И все пак тълпата е като огромен бик, който сам не съзнава силата си. — Той се сети нещо и даде знак на главния писар. — Ще намериш ли човек да изтича до Форума? Трябва ми председателят на колегията на ликторите.

— Как предлагаш да постъпим? — питаше Скавър. — Да отложим плебейските избори?

— Не, колкото по-бързо свършим с тях, толкова по-добре — поклати енергично глава Марий. — Засега бикът е спокоен, но кой знае дали гладът няма да го направи раздразнителен? Няма нужда да чакаме някой да увие слама около рогата му, за да ни предупреди, че добичето мушка. Ако останем със скръстени ръце, рогата на звяра могат да се насочат единствено към нас. Пратих да повикат главния ликтор, защото мисля, че е най-добре утре да построим нещо като стена — само подобие. През нощта държавните роби ще стъкмят нещо като малка барикада около Кладенеца на комициите, както и между Кладенеца и Сената — както винаги се е правело, когато на Форума са се провеждали гладиаторски игри, за да не се смесят сражаващите се със зрителите. Всички ще сметнат, че и в случая имаме това предвид, никой няма да го изтълкува като страх от наша страна. След това ще наредя всички ликтори в града от вътрешната страна на барикадата — без тоги, с пурпурни туники, без оръжие, освен обикновените пръчки. Каквото и да става, нашият бик не бива да се досеща, че е по-голям и по-силен от нас — защото и биковете могат да мислят, нали? А утре на всяка цена ще проведем изборите за народни трибуни — ако ще да се явят само тридесет и пет души, пак ще гласуват. Което означава, че сега, докато се прибирате, ще посетите тоя-оня по пътя си и нека утре да сме сигурни, че всяка триба ще бъде представена от поне един човек. Гласоподавателите може и да са малко, но гласуване ще има. Разбрано?

— Разбрано — кимна Скавър.

— А защо го няма Квинт Лутаций? — попита Сула Скавър.

— Ами сигурно е болен — рече Скавър. — Трябва да му има нещо, защото никога не е бил страхливец.

Марий се обърна към цензора Метел Капрарий.

— За теб, Гай Цецилий, остава най-тежката работа утре. Когато Еквиций се представи за кандидат, аз ще те попитам лично дали ще му позволиш да участва в изборите. Ти какво ще ми отговориш?

Капрарий му отвърна без всякакво колебание:

— Ще кажа не, Гай Марий. Не може човек, който се е родил роб, да бъде народен трибун. Та това е немислимо.

— Точно така, благодаря ви на всички за вниманието — даде знак Марий на сенаторите да си тръгват. — Вървете, а нека утре всичките ви приятелчета, страх не страх, да се явят на Форума. Луций Корнелий, ти остани още малко. Ще те сложа начело на ликторите, така че по-добре да изчакаме заедно председателя на колегията.

На другата сутрин още призори народът отново беше залял Форума. Този път обаче Кладенецът на комициите беше обграден от всички страни от колове й въжета — същата символична преграда, която римляните бяха свикнали да виждат около арената на гладиаторските борби. От вътрешната страна на въжетата, през няколко крачки стояха ликтори, облечени в пурпурни туники и с дълги, дебели тояги в ръце. В това никой не видя нищо лошо или нередно. А когато Гай Марий се качи на рострата и на висок глас обясни, че е взел подобни мерки, за да не би някой от тълпата да бъде премазан, всички го поздравиха със същите овации, както и предния ден. Това, което тълпата нямаше как да види, беше групичката, която Сула беше настанил на скрито в Курия Хостилия часове преди да се зазори: петдесет младежи, все синове на римляни от първата класа, облечени в бойни доспехи и шлемове, с щитове в едната ръка, с мечове и дълги ножове на пояса. Този път Цепион Младши беше нещо като заместник-началник, защото Сула лично се беше заел с командването на малкия отряд.

— Всеки ще прави, каквото му казвам — беше наредил той още в самото начало. — Ако някой излезе оттук, без да е получил заповед лично от мен, ще го убия на място.

На рострата всички бяха готови. В самия Кладенец се бяха събрали изненадващо много гласоподаватели, сред които се виждаха поне половината членове на Сената, докато сенаторите — патриции бяха заели позиция на стълбите пред Курията. Сред тях този път се намираше и Катул Цезар, който отдалеч личеше, че е болен, затова специално му бяха донесли стол. На мястото си беше и цензорът Капрарий, нищо че като плебей трябваше да е сред гласуващите — на него също му се искаше да бъде забелязан от множеството.

Когато Сатурнин повторно обяви кандидатурата си, човешкият океан зад него изпадна повторно в неописуема истерия. Явно, че ръкостисканията от предния ден бяха успели да му предадат от силата на безбройните му поддръжници сред народа. Също както предния ден останалите кандидати бяха подминати с пълно мълчание. Докато не дойде ред на последния — Луций Еквиций.

Марий се извъртя към стълбите пред Сената и надигна вежда в ням въпрос към Метел Капрарий. Той му кимна енергично с глава. Двамата не можеха и да искат да се разберат по друг начин при целия шум, който вдигаха почитателите на Луций Еквиций на площада.

Тръбачите отново надуха фанфарите и Марий направи крачка напред. Сред зрителите се възцари тишина.

— Този човек, Луций Еквиций, не може да бъде избран за народен трибун! — извика той с пълно гърло, за да го чуят и по-назад в тълпата. — Има известни неясноти относно положението му на римски гражданин. Първо трябва те да бъдат премахнати и чак тогава Луций Еквиций ще може да се кандидатира, за каквито и да е обществени постове пред римския Сенат и народ!

Сатурнин едва не блъсна Марий в желанието си да излезе пред него и застана на самия ръб на рострата.

— Отричам съществуването, на каквито и да е нередности!

— А пък аз заявявам от името на цензора, че нередности има! — възрази му невъзмутимо Марий.

Сатурнин отново прибягна до помощта на тълпата:

— Луций Еквиций е също толкова римлянин, колкото и ние, всички останали! Погледнете го само! Същинско копие на Тиберий Гракх!

Но Луций Еквиций, като че ли сам започваше да се колебае. За разлика от зрителите на Форума той стоеше на място, откъдето добре се виждаше какво става в Кладенеца на комициите. Ето, че един след друг сенатори и синове на сенатори изваждаха изпод тогите си сопи и ножове и недвусмислено се приближаваха до него, сякаш искат да го придърпат към себе си.

Луций Еквиций, смелият ветеран с десетгодишна служба в легионите — поне според собствените му твърдения — отстъпи няколко крачки назад. Погледът му се спря на Марий и той отчаяно се вкопчи в свободната му дясна ръка.

— Помогни ми! — промълви Луций Еквиций и повече не знаеше какво да прави.

— Бих ти помогнал с върха на ботуша си, размирнико глупав — излая насреща му Марий. — Но понеже тъй и тъй днес трябва да свършим с изборите, ще ти позволя да се явиш и ти за кандидат. Все пак, ако случайно ти се случи нещо на рострата, не ме дръж мен виновен. Единственото, което мога да ти предложа, е да те скрия на сигурно в Лаутумийската тъмница, където да изчакаш духовете да се успокоят и тълпата да се разотиде.

На рострата стояха два пъти по дванадесет ликтори, половината, от които носеха на раменете си фасции, защото представляваха личната охрана на консула Гай Марий. Той нареди и на двадесет и четиримата да наобиколят плътно Луций Еквиций и да го отведат възможно най-бързо в Лаутумиите. Когато групата се насочи към подножието на Аркс, само при вида на снопчетата пръчки и червените въженца, които ги връзваха, тълпата мигом се разделяше на две и оставяше шепата пазачи да отведат затворника си извън площада.

„Направо не е за вярване — мислеше си Марий, докато гледаше как тълпата прави път на ликторите. — Ако се съди по овациите, с които ги посрещнаха преди малко, този човек е направо обожествяван от народа. А какво правя аз в момента, ако не да пращам в затвора всенародния любимец? И все пак никой не реагира, никой не се противи. Всеки път, когато покрай него минат ликторите с фасциите на рамо, следвани от нечия тога в пурпурен ръб, римлянинът се дърпа встрани, сякаш да освободи път за Негово Величество самия Рим. Дори и заради Луций Еквиций никой не би посмял да накърни престижа на пръчките и консулската тога. Ето това е Рим. Защото в крайна сметка кой е Луций Еквиций? Сърцераздирателно подобие на покойния Тиберий Семпроний Гракх, когото народът обичаше повече от всеки друг. Нима някой поздравява Луций Еквиций! Не, всички поздравяват спомена за Тиберий Гракх.“

Докато гледаше как гърбовете на ликторите се губят сред океана от римляни бедняци, Гай Марий усещаше как го обладава някакво непознато до този момент чувство на гордост, и то гордост в духа на старите времена, гордост заради традициите, които се бяха запазили в продължение на точно шестстотин петдесет и четири години история, традиции, толкова здрави и непоклатими, че само в тях се беше разбила всепомитащата вълна на германските нашественици. А в крайна сметка, какво представляваше силата на Рим — снопче дървени пръчки. „А ето аз — продължаваше да разсъждава Гай Марий — не се страхувам от нищо и от никого, защото нося тази тога с пурпурен ръб. Тя самата струва повече от всички царски корони по света, взети заедно. Може и да нямам армия, може в границите на града дори ликторите ми да ходят обезоръжени, но само да видят символите на моята власт, и всички ми правят място. Не на мен — на няколкото пръчки и на едно голямо и безформено парче плат, което нося върху себе си. Че то дори пурпур почти няма върху него — във всеки случай много по-малко, отколкото върху гърба на някоя жалка салтатрикс тонза. Да, да бъдеш римски консул, значи много повече от това да се коронясаш, ако ще за цар на целия свят.“

Скоро обаче се върнаха ликторите от Лаутумийския затвор, а малко зад тях се показа и Луций Еквиций, когото тълпата просто беше подбрала от тъмницата и без особени церемонии връщаше обратно на рострата. Значението на тази постъпка беше повече от ясно за човек като Марий: „Аз съм гладен, вместо да криеш храната от погледа ми, най-добре ми напълни кофата.“ Кофата, която сега се претворяваше в това треперещо от страх човече, Еквиций, на което му се искаше само да се махне възможно най-скоро от Форум Романум.

Междувременно Сатурнин бързаше да си спечели нужните за преизбирането му гласове. Явно започваше да се тревожи, че в последния момент някаква неочаквана промяна може да го лиши от желаното трибунство. В главата му се въртяха всякакви налудничави мисли за бъдещето, за силата и величието на тълпата, за начина, по който тя изразяваше възхищението си от него самия. Когато множеството поздравяваше Луций Еквиций, то всъщност поздравяваше покойния Тиберий Гракх. Когато поздравяваха този изкуфял глупак Гай Марий, правеха от признателност към победителя на варварите. Но нито Еквиций, нито дори Марий можеха да се похвалят с такъв успех пред народа, на какъвто се радваше той. При това тук не ставаше повече дума за боклуците, изпълзели от канавките на Субура, за да слушат предизвикателните му речи! Не, този път Форумът беше изпълнен все с почтени хора, които можеха и да са гладни, но нямаше да нарушат току-така принципите си на римски граждани.

Един след друг кандидатите се качваха на рострата, а трибите гласуваха, докато писарите усилено стържеха по таблиците си, а Марий и Сатурнин внимаваха някъде да не стане грешка. Всичко вървеше като по вода, докато най-накрая не стана време да се реши въпросът с Луций Еквиций. Марий и Сатурнин се спогледаха. Най-накрая Марий се обърна отново към стълбите пред Сената и извика:

— Какво искаш да кажа този път, Гай Цецилий Метел Капрарий Цензор? Настояваш ли отново да откажа на този човек правото да участва в изборите? Или оттегляш възраженията си?

Капрарий погледна безпомощно Скавър, който пък погледна посивелия от болестта си Катул Цезар, който пък се извърна към Ахенобарб Понтифекс Максимус, който гордо отказа да потърси съвета на когото и да било. Настъпи мълчание; тълпата наблюдаваше безмълвно, без да разбира за какво става въпрос.

— Да се яви! — извика от мястото си Метел Капрарий.

— Да се яви — обърна се на свой ред Марий към Сатурнин.

И когато резултатите бяха прегледани, Луций Апулей беше на първо място сред претендентите и получаваше право на трети мандат като народен трибун. Сред избраните бяха Катон Салониан, Квинт Помпей Руф, Публий Фурий и Секст Тиций; на второ място в класирането обаче, само с три или четири гласа зад Сатурнин, идваше Луций Еквиций, някога роб, сега народен трибун.

— Тази година колегията на трибуните ще бъде послушна като роб — изсумтя презрително Катул Цезар. — Не само Катон Салониан, ами и истински освобожденец!

— Републиката е мъртва — съгласи се Ахенобарб Понтифекс Максимус, без да прикрива ненавистта си към Метел Капрарий.

— Е, какво толкова? — изблея Козльо. — Ти на мое място как щеше да постъпиш?

По стълбите на Сената се заизкачваха други сенатори, а въоръжените доброволци на Сула, които вече се бяха освободили от бойното си снаряжение, решиха, че могат да се покажат от Курията. Стълбите пред Сената се смятаха за най-безопасното място наоколо, нищо че по всичко личеше сега, след като героите бяха избрани, тълпата да се разотива мирно и тихо.

Цепион Младши се изплю по посока на Форума.

— За днес довиждане на сганта! — изкриви той лице в кисела гримаса. — Погледнете ги само: крадци, убийци, готови да изнасилят своите дъщери!

— Това не е сган, Квинт Сервилий — сряза го веднага Марий. — Това са римляни като нас, само че бедни и гладни. Никой не е крадец или убиец, но затова пък на всички им е дотегнало да ядат ряпа и овесена каша. Ти само се надявай нашият приятел Луций Еквиций да не им забърка още повече умовете. Дори на тези проклети избори народът се държа достойно, но като гледам как се качват цените на овеса и репите, нищо чудно следващия път да си имаме повече неприятности.

— О, виж, за това няма нужда да се тревожиш! — прекъсна го радостно Гай Мемий, който се радваше, че най-после народните трибуни са били избрани и кандидатурата им на двамата с Марк Антоний Оратор изглеждаше обещаваща. — Нещата се променят още в близките дни. Марк Антоний ми разправяше как нашите агенти в Римска Азия вече били закупили големи количества пшеница от някаква страна на север от Евксинския понт. Всеки момент се очаква първата флотилия от кораби да акостира в Путеоли.

Всички го зяпнаха с отворена уста.

— Е — направи своята ужасна гримаса Марий, забравил, че вече му е забранено да се усмихва иронично, — ние всички вече сме се убедили в способностите ти да виждаш отдалеч как върви въпросът със зърното, Гай Мемий, но все пак ми е чудно откъде ти ще разполагаш с информация, която се е оказала недостъпна за мен, първия консул, или дори за Марк Емилий, Принцепс Сенатус и куратор аноне вече четвърта година!

Около двадесет чифта очи се впериха в лицето на Гай Мемий и той тежко преглътна.

— Това не е никаква тайна, Гай Марий. Въпроса го обсъждахме с Марк Антоний още в Атина, когато той се връщаше от последното си пътуване до Пергам. Тогава се видяхме с някои от нашите прекупвачи на зърно и те ни съобщиха радостната вест.

— И защо толкова време Марк Антоний не си е направил труда да ми съобщи на мен, отговарящия за снабдяването със зърно? — попита го с леден глас Скавър.

— Ами предполагам, че и той като мен… просто е решил, че вече знаете. Търговците трябва да са писали до Сената, така че защо не сте получили още писмата им, нямам представа.

— Така ще да е, просто писмата не са пристигнали — намигна Марий на Скавър. — Приеми искрените ми благодарности, Гай Мемий, за тези щастливи новини, които ми донесе.

— Да, благодарим ти всички — кимна и Скавър, на когото настроението скоро се оправи.

— Само да се надяваме някоя буря да не вземе да прати и корабите, и зърното на дъното на морето — заключи Марий и като реши, че тълпата се е разпръснала достатъчно, пое по пътя си към дома, където го очакваха по-интересни разговори. — Утре ще се срещнем пак за квесторските избори. А вдругиден всички заедно ще отидем на Марсово поле да видим кой ще се кандидатира за консул и кой — за претор. Приятен ден на всички.

— Ти си кретен, Гай Мемий — даде глас на всеобщото мнение Катул Цезар от стола си.

Гай Мемий реши, че не си струва да води спорове с представители на висшата аристокрация, затова последва Гай Марий и се насочи към Марсово поле, за да посети Марк Антоний в специално наетата му вила и да му разкаже за събитията от деня. Докато вървеше по римските улици, в главата му минаваха всевъзможни мисли, но най-вече тази, как Марк Антоний можеше да си спечели още по-голяма популярност сред избирателите. Мемий щеше да прати агентите си сред центуриите, които щяха да се съберат два дни по-късно на Марсово поле, за да чуят имената на кандидатите за куриатните длъжности, и те щяха да разпространят навсякъде новината за идващите към Путеоли флотилии с жито. И, разбира се, лаврите щяха да отнесат самият той и Марк Антоний. Първата и втората класа може би нямаше да са особено доволни заради предписаните от закона занижени цени на зърното, но като се имаше предвид тристахилядната тълпа, видяна тези дни на Форума, и конниците щяха да благославят всекиго, напълнил стомасите на римската беднотия, преди да е станало твърде късно.

Призори в деня за представяне на кандидатурите в септата, Гай Мемий излезе от дома си на Палатина и с бодра крачка се насочи към Марсово поле, придружен от шумна компания приятели и клиенти, всички убедени, че Антоний ще победи на изборите. Без да обръщат внимание на режещия декемврийски студ, Мемий и компания си подмятаха шегички и весело се смееха, докато прекосяваха Форума. Като че ли едва когато попаднаха в сянката на портата Фонтиналис, усетиха, че денят е по-скоро мразовит, но пък от другата страна на Аркс ги чакаха облените в слънце ливади, а и нещо повече — изборната победа на Гай Мемий.

Към септата вървяха и много други любопитни римляни — къде на групички, къде по двойки, съвсем рядко сами. Всеки гражданин, който членуваше в достатъчно влиятелна центурия, обичаше да гласува на изборите, обкръжен от компания — това повдигаше допълнително неговата дигнитас.

Там, където пътят стигаше самото подножие на Квиринала и се съединяваше с Вия Лата, Гай Мемий и приятелите му се изравниха с голяма група от около петдесет души, начело на която вървеше не друг, а Гай Сервилий Главция.

Мемий се закова на мястото си, сякаш подобна среща го изненадваше неприятно.

— Къде си мислиш, че си тръгнал така облечен? — попита той и впери поглед в Главциановата тога кандида. Дрехата беше специално държана с дни на слънце, а после допълнително беше избелена с грижливо разтъркван по цялата повърхност натрошен тебешир. Подобна дреха можеше да се носи само ако се представяш за кандидат за обществена длъжност.

— Ами просто съм кандидат за консул — отговори му Главция.

— Много добре знаеш, че не си — напомни му Мемий.

— Напротив, съм!

— Гай Марий каза, че не можеш да се кандидатираш.

— Гай Марий казал, че не мога да се кандидатирам — имитира го подигравателно Главция, сетне демонстративно обърна гръб на Мемий и на висок глас, играейки ролята на незадоволен педераст, рече на придружителите си: — Гай Марий казал, че не мога! Бре! Бих казал, че е малко грубо, дето истинските мъже не могат, а разни хубави педалчета могат!

Размяната на реплики беше привлякла доста зяпачи, което беше естествено за подобна предизборна обстановка, когато най-голямото развлечение за страничните наблюдатели бе да гледат как се хапят един друг съперниците кандидати. В това, че сега Мемий и Главция се препираха далеч от пределите на септата, никой не виждаше нищо нередно, напротив — имаше повече място за зяпачите, които не преставаха да идват откъм Вия Лата.

Именно защото усещаше погледите на всички върху себе си, Гай Мемий не можеше да остане безразличен към последната забележка. Цял живот на него му се бяха подигравали не за друго, а защото беше красив — за всеки клюкар това, че един мъж е красив, можеше да означава само едно — щом е хубав, значи не можеш да му имаш доверие, значи предпочита момченца, значи е порочен и така нататък. Сега Главция бе сметнал за уместно да прибегне до такъв плосък намек пред очите на толкова много хора, при това все избиратели. О, поне този ден противниците на Гай Мемий трябваше да се въздържат от подобни забележки, които тъй и тъй му бяха дошли до гуша!

Съвсем разбираемо тогава, че на Гай Мемий му причерня пред очите. Преди някой от приятелите му да е предусетил какво му минава през ума, той притича няколко крачки напред, сложи ръка върху лявото рамо на Главция и с един замах свали снежнобялата му тога на земята. После, щом Главция се обърна да види кой го напада така изневиделица, Мемий замахна с юмрук и с поразителна точност уцели лявото му ухо. Ударът беше добре премерен и Главция се свлече на земята. Мемий се хвърли отгоре му и скоро и на двамата сенатори чистите тоги се овъргаляха в зимната кал. Оказа се обаче, че хората на Главция предвидливо са скрили под дрехите си сопи и тояги. Веднага наизвадиха оръжията си и започнаха да ги въртят над главите на Мемиевите приятели, които останаха като втрещени. Изненадали от подобна атака обаче, те скоро се разбягаха като пилци, надавайки викове за помощ и изоставяйки Мемий сам срещу тълпа озверели нападатели.

Както е типично за всички неутрални зрители, и сега никой не си мръдна пръста да се намеси, предпочитайки отдалеч да гледа какво има да става. И все пак до последния момент на зяпачите не им мина през ума, че рутинната свада между двама съперници сенатори може да се превърне в нещо повече. Пръчките в ръцете на Главциановите хора бяха изненада, но пък и отдавна се знаеше, че повечето кандидати плащат за въоръжена охрана.

Двама мъжаги награбиха Мемий за ръцете и го вдигнаха от земята. Докато сенаторът яростно се бореше да се изкопчи от прегръдката им, Главция също стана на крака и с яростен жест изрита унищожената си тога настрана. Без да каже нито дума, той грабна тоягата от ръцете на най-близкия си телохранител и изгледа дълго гърчещия се в ръцете на мъчителите си Мемий. Тоягата се вдигна нагоре към небето, все едно преторът имаше намерение да сече дърва, и в следващия миг се стовари с все сила върху хубавата глава на Гай Мемий. Дори когато Мемий се влече на земята, а Главция се наведе, за да може по-добре да удари втори, трети, четвърти път, никой не сметна за нужно да го спре. Удар след удар и красивото лице на Мемий се изгуби под потоците от кръв и мозък, които зашуртяха през натрошения му череп. Едва когато от противника му не беше останало кажи-речи нищо, Главция спря да налага безжизнения му труп.

По лицето на убиеца се изписа изражение на недоумение и дълбок потрес. Той захвърли окървавената тояга на земята и се обърна към приятеля си Гай Клавдий, посивял като пепел при вида на убития Мемий.

— Ще ме приютиш ли, докато намеря начин да се измъкна? — попита го.

Клавдий само кимна, без да е способен да пророни нито дума.

Едва сега някои от зрителите надигнаха глас, други се приближиха заплашително до групата около Главция. Много от свидетелите вече тичаха с все сили към септата, което напомни на Главция, че трябва на свой ред да хукне към Квиринала, последван от другарите си.

Сатурнин крачеше напред-назад из септата с изопнати докрай нерви заради незаконната кандидатура на Главция, когато до ушите му стигна грозната вест. По гневните искрици, които започнаха да святкат в очите на всички наоколо, му стана ясно, че няма да е изключено, ако най-добрият приятел на Главция също бъде принуден да отговаря за престъплението му. Младите сенатори и техните другари, сенаторските синчета, заплашително се размърдваха, към тях се присъединяваха един след друг и синовете на най-влиятелните конници в града, а отдалеч си личеше, че в центъра на всичко стои енигматичният Сула.

— Да се махаме — подкани го неспокойно Гай Сауфей, който предния ден беше избран за градски квестор.

— Прав си, да се махаме, докато е време — съгласи се Сатурнин, който нямаше как да не се притесни от гневните погледи край себе си.

Придружен от Гай Сауфей и пицентийския си довереник Тит Лабиен, Сатурнин бързо напусна септата. И без да му кажеха къде се е скрил Главция, той можеше да се сети — в дома на Гай Клавдий на Квиринала. Когато стигнаха до къщата обаче, тримата се натъкнаха на залостени врати. Трябваше да викат от улицата в продължение на няколко минути, преди Гай Клавдий да благоволи да отвори и да допусне тримата приятели.

— Къде е той? — попита Сатурнин.

— В кабинета — отговори Гай Клавдий. Личеше си, че е плакал.

— Тит Лабиен — обърна се към пицентиеца Сатурнин, — ако обичаш, иди намери Луций Еквиций. Все ще имаме нужда от услугите му, тълпата го харесва.

— Какво си замислил? — попита подозрително Лабиен.

— Ще ти кажа, като ми доведеш Луций Еквиций.

Главций седеше пребледнял й посърнал зад писалището на Гай Клавдий. Когато Сатурнин влезе, той вдигна глава, но не каза нищо.

— Защо, Гай Сервилий? Защо?

Главция потръпна от ужас.

— Не беше преднамерено. Просто… изгубих контрол над действията си.

— И изгуби всичките си шансове да управляваш Рим.

— Изгубих контрол — повтори той.

Предната вечер в същата тази къща Гай Клавдий беше вдигнал тържество в негова чест по случай представянето на кандидатурата на Главция за консул. Гай Клавдий беше подлизурко, който трудно би постигнал нещо на политическата сцена, затова още повече се възхищаваше на смелостта на Главция, който в гонене на амбициите си не се страхуваше дори да престъпи закона. Клавдий си бе рекъл, че най-подходящият начин да даде воля на възхищението си, ще бъде, ако похарчи голям дял от парите си за ознаменуване на бъдещия успех на Главция с пищно пиршество. Петдесетте мъже, които придружаваха Главция до септата, бяха все сред поканените на знаменателната вечеря, на която не присъстваше нито една жена. В резултат забавленията на мъжката компания бяха прераснали в същинска комедия, която можеше да се запомни най-вече с многото изпито вино и последвалите болки в жлъчката на този или онзи. На сутринта никой не можеше да каже, че се чувства добре, и все пак всички трябваше да изпратят Главция до септата. Единодушно беше решено, че тоягите могат и да свършат работа. Махмурлия както всички останали, Главция поне можеше да си позволи гореща баня като утеха след очистителното, което беше взел. После просто му увиха избелената тога и със зачервени очи и кънтяща глава той бе поел по пътя към славата.

Срещата със смеещия се Мемий с неговото красиво лице и спретнат вид беше нещо, което изопнатите нерви на чувстващия се и без това гузен Главция не можеха да понесат — особено като гледаше доволната усмивка на чувстващия се сигурен победител Гай Мемий. Затова когато той бе тръгнал да се прави на учуден, Главция реши да го постави на мястото му, а после, когато съперникът му нагло свали тогата от гърба му, просто излезе от кожата си. Но било, каквото било, миналото не можеше да се върне назад. Главата на Гай Мемий беше разбита, също както и плановете на убиеца му.

Мълчаливото присъствие на Сатурнин допълнително измъчваше приятеля му. Главция започваше да осъзнава истинските измерения на деянието си, даваше си сметка до какви последствия щеше да доведе то. Не само че беше сринал своята кариера, но навярно беше провалил завинаги и най-добрия си приятел. А това вече не можеше да се понесе.

— Че кажи нещо де, Луций Апулей! — възкликна най-накрая Главция.

Сатурнин тръсна глава и излезе от вцепенението, което го беше обзело.

— Мисля, че ни остава един-единствен изход — рече той спокойно. — Трябва да спечелим тълпата на наша страна, да я използваме и да принудим Сената да ни даде всичко, което искаме: достъп до желаните държавни постове, признаване на смекчаващи вината обстоятелства в твоя случай, гаранции, че никой от нас няма да бъде съден. Вече пратих Тит Лабиен да повика Луций Еквиций, защото с него ще ни е по-лесно да повлияем на масите. — Въздъхна тежко. — Щом се върне Лабиен, веднага тръгваме към Форума. Няма време за губене.

— Аз трябва ли да дойда с теб? — попита Главция.

— Не, ще стоите тук с приятелите и ще чакате. Нека Гай Клавдий въоръжи робите си. И няма да пускате никого в къщата, освен ако не ви извикам аз, Лабиен или Сауфей. — Сатурнин стана от стола си. — До вечерта Рим трябва да е в мои ръце. Иначе… и с мен е свършено.

— Най-добре ме остави, докато е време! — предложи изведнъж Главция. — Луций Апулей, няма нужда да стигаш дотам! Защо просто и ти не вдигнеш вой срещу мен, не осъдиш грозното деяние и не поискаш пръв главата ми! Това е единственият начин. Рим не е готов за нова форма на управление! Вярно, че народът е гладен. Вярно, че му е омръзнало от сегашните управници, но никой не е стигал дотам, че да чупи глави и да реже гърла. Могат да скандират името ти, докато им прегракнат гърлата, но никой няма да тръгне да убива заради теб.

— Тук бъркаш — възрази му Сатурнин, който имаше усещането, че върви върху вълна — земята под него ставаше мека и лека. — Гай Сервилий, хората, които се събираха тези дни на Форума, са няколко пъти повече от цяла една римска армия! Не видя ли как им треперят крачетата на нашите майстори на политиката? Не видя ли как Метел Капрарий се предаде пред Луций Еквиций? При това дори не се стигна до кръвопролитие! Навремето на Форума се ля кръв само заради желанието на няколко стотици римляни. Сега не става дума за стотици, а за стотици хиляди! Никой няма да посмее да се опълчи на подобно море от хора, на нас дори не ни трябва да се въоръжаваме, камо ли да хващаме враговете си за гърлата. Силата на нашите поддръжници е в техния брой! А аз мога да ги поведа след себе си, Гай Сервилий! Всичко, което ми е нужно, е способността ми да говоря пред тълпата! Ще докажа, че правото е на моята страна, ще накарам Луций Еквиций да й махне веднъж-дваж и ще я имам зад себе си. Кой ще посмее да спре човека, боравещ с най-огромната обсадна машина в света — народа? Сламените кукли от Сената ли?

— Гай Марий — рече Главция.

— Не, дори Гай Марий не би се осмелил! Но пък и той е с нас!

— Не е — напомни му Главция.

— Той самият може и да си мисли, че не е, Гай Сервилий, самият факт, че тълпата го обича не по-малко от мен или Луций Еквиций, ще накара майсторите на политиката и изобщо всички в Сената да гледат на него като на един от нас! Аз самият нямам нищо против да си поделя властта с Гай Марий за кратко. Той вече остарява, получил е първия си мозъчен удар. Какво по-естествено от това вторият да го довърши? — подметна Сатурнин.

Главция започваше да вижда нещата в по-розова светлина. Изправи се на стола си и изгледа Сатурнин едновременно с надежда и съмнение.

— Мислиш ли, че ще успеем, Луций Апулей? Мислиш ли, че можем да успеем?

Сатурнин протегна ръце към тавана. Лицето му чак трепереше от възбуда, дива радост и решителност.

— Ще успеем, Гай Сервилий. Само остави всичко на мен.

И така, Луций Апулей Сатурнин напусна дома на Гай Клавдий и придружен от Лабиен, Сауфей, Луций Еквиций и още десетина привърженици, се запъти от Квиринала към Форума и рострата. За по-кратко реши да мине през Аркс, изпитвайки приятното чувство, че ще слезе на арената от високо като полубог, който слиза от небесата, изпълнен с видения за божествената красота. Още от Гемониевите стълби се показа Форумът в цялата си шир — царството на оратора, където той, Сатурнин щеше да властва и занапред. Но изведнъж се закова на мястото си. Тълпата! Къде беше тълпата? Предния ден бяха минали и изборите за квестори и множеството се беше разотишло по домовете си, този път окончателно. За деня не се предвиждаше нищо интересно на Форума, защо тълпата ще си прави труд да се показва? Пък и никой сенатор нямаше да се подвизава в центъра на Рим, когато събитията се развиваха на зелените ливади на септата.

И все пак Форумът не се беше обезлюдил напълно. Имаше поне две-три хиляди лумпени поддръжници на Сатурнин, които и сега крачеха насам-натам из площада, размахваха юмруци, викаха на тоя, дето духа, и очакваха той да им напълни стомасите. На Сатурнин чак му се доплака от болка и разочарование; в следващия миг обаче възвърна предишната си решителност и погледна с други очи разядените от времето и мизерията човешки подобия, които сега пъплеха по площада. И те щяха да свършат работа. Трябваше да свършат работа. Сатурнин щеше да ги използва като ръжен, който да накара и другите да наскачат — с тяхна помощ щеше да върне и останалите на Форума; защото те самите бяха част от народа, докато той никога нямаше да бъде.

Сатурнин си каза със съжаление, че няма да го посрещнат с фанфари, докато слиза по Гемониевите стълби и се запътва към рострата. Вместо тръбачи десетината му придружители трябваше да извикат на безделниците по площада да се съберат под трибуната, защото Луций Апулей имал да им каже нещо.

— Квирити! — обърна се Сатурнин към присъстващите и протегна ръце, за да сложи край на скандиранията. — Квирити, всеки момент римският Сенат ще подпише смъртните ни присъди! На мен, Луций Апулей Сатурнин, на Луций Еквиций и на Гай Сервилий Главция. Обвинени сме в убийството на един от любимците на нобилитета, една женствена кукличка, която предложи кандидатурата си за предстоящите избори единствено водена от мисълта да държи и занапред римския народ гладен!

Публиката, насъбрала се за броени минути пред рострата, стоеше безмълвна и неподвижна — всички слушаха. Окуражен от вниманието, с което посрещаха думите му, Сатурнин продължи, обзет от още по-голям плам и енергия.

— Защо мислите, че продължават да ви държат без жито, когато аз дори прокарах закон, осигуряващ прехраната ви? Защото от първата и втората класа в нашия велик град предпочитат да купуват за малко, но да продават за повече! Защото първата и втората класа в нашия град не искат гладните ви гърла да се обръщат към тях! Те винаги са гледали на вас като на нежелани натрапници, като на някаква прищявка на предците си, от която Рим повече не се нуждае! „Вие сте само някакви си пролетарии — казват богаташите, — най-нисшата прослойка на обществото. Сега, когато спечелихте вместо нас войните срещу нашите врагове и след като ние прибрахме плячката на сигурно в хазната, повече не сте ни нужни!“ „Защо да харчим плячката, за да пълним стомасите на хора, които не струват нищо?“ — пита римският Сенат и отказва да ми отпусне нужните средства, с които да купя жито за вашите нищо неструващи стомаси! Защото иначе би било твърде добре дошло за римския Сенат, за хората от първата и втората класа неколкостотин хиляди римляни, които нищо не струват, да изпукат от глад! Представете си само! Колко пари ще бъдат спестени за в бъдеще, колко от вашите смрадливи, претъпкани с хора инсули ще се опразнят и как на тяхно място ще се появят зелени паркове и градини, в които богатите римляни да дишат на воля! На мястото на Субура, където вие цял живот прекарвате в борба за хляб, богаташите ще си уредят увеселителни паркове, за да харчат парите, които отказаха да дадат на вас! Те изобщо не се интересуват от вас. За тях вие сте напаст, от която колкото по-скоро се отърват, толкова по-добре. И какъв по-удобен начин да ви изтрият от лицето на земята, от това изкуствено да създадат глад?

Разбира се, че щеше да ги спечели на своя страна! Като разярени кучета слушателите на Сатурнин започваха да ръмжат заплашително по адрес на богатите и пълнеха душата на оратора с чувство на недосегаемост.

— Единствен аз, Луций Апулей Сатурнин, със зъби и нокти се борех за туй да напълня изгладнелите ви стомаси и тъкмо затова сега искат да ме осъдят за убийство, което не съм извършил! — Това дойде добре: в крайна сметка Сатурнин наистина не беше убивал никого, затова сега говореше голата истина, а това внасяше допълнителна убедителност на словата му! — С мен ще загинат и приятелите ми, които са и ваши приятели! Луций Еквиций, който не само е син на баща си Тиберий Гракх, но и ратува за същите идеи като него! И Гай Сервилий Главция, който ми помогна да изкова своите закони по такъв начин, че дори умниците от Сената да не могат да не се съобразяват с тях! — Сатурнин спря за малко и вдигна ръце в знак на безпомощност. — А когато ние умрем, квирити, кой ще остане да се грижи за вас? Кой ще продължи да се бори заради вас? Кой ще тормози привилегированите дотогава, докато най-сетне благоволят да ви нахранят? Никой!

Ръмженето сред тълпата се беше превърнало в истински вълчи вой, в погледите се стрелкаха искрици, които означаваха едно-единствено — насилие, тук и сега. Сатурнин можеше да прави, каквото си иска, с тези увълчени хора пред себе си.

— Квирити, всичко зависи от вас! Нима ще останете безучастни, докато ние, невинните, които ви обичахме, бъдем отвеждани до Тарпейската скала? Няма ли да се върнете по домовете си, за да извадите оръжията от скриновете, няма ли да призовете и съседите си да се притекат на помощ на своите закрилници?

Тълпата мигом се раздвижи, но изпадналият в истерия Сатурнин ги спря с нови крясъци.

— Върнете се тук при мен, върнете се хиляди! Поверете душите си на мен и слушайте какво ще искам от вас! Преди да е паднала нощта, Рим ще ви принадлежи, защото ще принадлежи на мен самия. Нека видим тогава кой сит, кой гладен! Ще разбием хазната и ще си купим жито, колкото пожелаем! А сега вървете, нека целият град дойде при мен, нека се срещнем в самото сърце на Рим. Ще им покажем на онези от Сената и първите класи кой е истинският управник на нашия град и на нашата империя!

Също както щом някой удари по маса с наредени върху нея топки, те се затъркалят напосоки, отрепките, които бяха изслушали речта на Сатурнин, се пръскаха на всички страни, размахвайки юмруци и крещейки неясни лозунги. Сатурнин си отдъхна доволен и се обърна към шепата си привърженици, застанали зад него на рострата.

— Беше великолепен! — не можеше да сдържи вълнението си Сауфей.

— Ще спечелим, Луций Апулей, ще спечелим! — възкликна в същия дух и Тит Лабиен.

Наобиколен от приятелите си, които окуражително го тупаха по гърба, Сатурнин се пъчеше като цар и мечтаеше за опияняващите мигове на властта, които го чакаха.

И в този момент Луций Еквиций изведнъж избухна в сълзи.

— Какво точно се опитваш да направиш? — едва промълви той, докато си бършеше лицето с края на тогата.

— Какво съм се опитвал да направя ли? А ти как мислиш, глупако? Да взема властта естествено!

— С тия?

— Кой ще посмее да им излезе насреща? Пък и няма да са само те. Само почакай, Луций Еквиций! Ще видиш, че никой няма да успее да ни се опре.

— Но на Марсово поле стои на лагер цяла армия! Два легиона! — напомни му Луций Еквиций и продължи нещастно да подсмърча.

— Никога досега римска армия не е влизала в града, освен за да триумфира. И никой римлянин, заповядал на войските си да нахлуят в Рим, не би оцелял жив след това — изрече презрително Сатурнин. Колкото и да приличаше на Тиберий Гракх, Луций Еквиций щеше да се разкара веднага щом Сатурнин стъпеше здраво на власт.

— Гай Марий би го направил — хълцаше Еквиций.

— Гай Марий, глупако, е на наша страна! — изсмя се подигравателно Сатурнин.

— На мен това не ми харесва, Луций Апулей!

— Не ти и трябва. Ако още си с мен, просто си затваряй устата. Ако ли пък си против мен, аз ще ти я затворя! — закани се Сатурнин и показа с жест какво смята да направи с гърлото на Еквиций.

Един от първите, които се притекоха при виковете за помощ на Мемиевите приятели, беше Гай Марий. Той дотича до мястото на трагичния инцидент, броени мигове след като Главция и бабаитите му се бяха втурнали да се спасяват на Квиринала, но около останките на Гай Мемий се бяха скупчили вече стотина гласоподаватели от центуриите, всички облечени в празничните си тоги. При вида на първия консул всички се отдръпнаха встрани, за да му направят път, а след него и на Сула, който подаваше глава зад рамото на Марий. На поляната стоеше трупът на убития и някаква кървава пихтия от мозък, месо, косми, парчета кожа и кости, която трябваше да представляват главата му. До трупа стоеше захвърлена тоягата, с която беше извършено злодеянието.

— Кой го направи? — попита Сула.

Десетина гърла му отговориха едновременно:

— Гай Сервилий Главция.

Сула изсумтя невярващо.

— Със собствените си ръце?

Всички кимнаха.

— Някой знае ли къде е отишъл?

Този път отговорите се оказаха различни, но най-накрая Сула научи, че Главция и бандата му се били насочили към портата Санквалис, значи отивали на Квиринала. Понеже сред тях бил и Гай Клавдий, логично било да се предположи, че убиецът е смятал да се скрие в дома му на Алта Семита.

През време на целия този разговор Марий не беше мръднал от мястото си, не беше продумал дори — само гледаше безмълвно пребития до смърт Гай Мемий. Чак когато Сула го побутна лекичко по ръката, той се стресна и с ръба на тогата си изтри сълзите от очите си. Не искаше да рови за носната си кърпа, защото така щеше да си проличи обездвижването на лявата му ръка.

— На бойното поле подобна гледка е съвсем естествена, но на Марсово поле, под самите стени на Рим, това е кощунство! — извика той и изгледа всички присъстващи.

Към мястото на произшествието се приближиха и други сенатори, сред тях и Марк Емилий Скавър. Той хвърли бърз поглед към обляното в сълзи лице на Марий, после сведе поглед към земята и чак дъхът му секна.

— Мемий! Гай Мемий! — не вярваше на видяното Скавър.

— Да, Гай Мемий — рече Сула. — Убит според всички свидетели лично от Главция.

Марий отново заплака, този път дори не си направи труда да го скрие от околните. През сълзи той се обърна към Скавър:

— Принцепс Сенатус, свиквам веднага Сената на заседание в храма на Белона. Имаш ли нещо против?

— Не — кимна Скавър.

Едва сега се доближиха някои от ликторите, които уж трябваше да следват плътно първия консул навсякъде, но бяха оставили парализирания му крак да ги изпревари с неколкостотин метра.

— Луций Корнелий, вземи ликторите ми със себе си, намери тръбачите, отложи представянето на кандидатите, прати фламин Марциалис в храма на Венера Либина, за да вземе свещените брадви за фасциите и да ги донесе при нас в храма на Белона, и най-накрая свикай Сената — нареди Марий. — Ние с Марк Емилий ще отидем първи.

— Тази година — говореше Скавър — беше пълна с ужасни събития. Дори войната ни с германите не може да се сравнява с тазгодишните злощастия. Откакто Гай Гракх се самоуби, подобно нещо не сме виждали.

Марий вече беше преглътнал сълзите си и със сериозен глас отбеляза:

— Значи сме закъснели.

— Нека поне се надяваме, че убийството на Мемий ще бъде последната проява на насилие.

Но надеждите на Скавър се оказаха напразни, нищо че в началото положението не изглеждаше толкова отчайващо. Сенатът се събра в храма на Белона спокойно да обсъди убийството на Мемий; дори сред самите сенатори имаше достатъчно свидетели на злодеянието, за да е нужно някой да доказва вината на Главция.

— И все пак — настояваше Марий, Гай Сервилий трябва да бъде извикан на съд. Никой римски гражданин не може да бъде осъден без процес, освен ако не е обявил война на Рим, а днес не става дума за подобен случай.

— Страхувам се, че тъкмо напротив, Гай Марий — дотърча запъхтян Сула.

Всички погледи се насочиха към него, но никой нищо не каза.

— Луций Апулей и група поддръжници, сред които квесторът Гай Сауфей, са взели властта над Форум Романум — започна да описва събитията Сула. — Показали са Луций Еквиций на тълпата и Луций Апулей е заявил, че смята да замени властта на Сената, на първата и втората класа с ново народно управление, начело на което да застане той самият. Още не са го признали за цар на Рим, но от Форума дотук, навсякъде чувах подобни предложения, което означава, че е само въпрос на време.

— Може ли да говоря, Гай Марий? — попита Скавър.

— Думата е твоя, Принцепс Сенатус.

— Градът ни преживява критични мигове — рече Скавър с тих, но ясен глас. — Също както беше изпаднал в криза по времето на Гай Гракх. Тогава, когато Марк Фулвий и Гай Гракх прибягнаха до насилието като към единствено средство за постигане на отчаяните им намерения, в Сената се беше стигнало до спор — беше ли ситуацията такава, че Рим да се нуждае от диктатор? Кризата беше остра, вярно е, но затова пък и трябваше да се реши за броени часове, най-много дни. Останалото вече е история. Сенатът отказа да назначи диктатор. Вместо това той гласува декрет, който може да се смята за върховен израз на властта му — тъй наречения Сенатус Консултум де република дефенденда. По силата на този указ Сенатът упълномощава своите консули и други куриатни магистрати да защитават суверенитета на държавата, като използват всички средства, които им се сторят необходими за целта. Всички те се смятат за стоящи над закона и трибунското вето.

Скавър се спря и изгледа всички присъстващи, сякаш искаше да ги убеди, че това, което говори, е въпрос с крайно сериозни последствия.

— Предлагам, назначени отци, й ние сега да се справим с настъпилата криза посредством един Сенатус Консултум де република дефенденда.

— Ще преминем към дивизия — каза Марий. — Нека всички, които са за предложението на Принцепс Сенатус, да минат откъм лявата ми страна; всички, които са против — откъм дясната.

И всички минаха от лявата.

Нито един сенатор не понечи да седне вдясно; втория път, когато гласуваше своя Сенатус Консултум де република дефенденда, Сенатът беше напълно единодушен, за разлика от преди години.

— Гай Марий — продължи Скавър, — от името на всички членове на този Сенат аз съм упълномощен да връча на теб като първи консул задължението да защитаваш суверенитета на нашата държава с такива средства, каквито сметнеш за подходящи. Нещо повече, пак от името на Сената добавям, че в действията си не трябва да се съобразяваш с трибунско вето и че за в бъдеще не подлежиш на никаква съдебна отговорност за действията си като защитник на републиката. Стига всички те да действат по твое нареждане, същото се отнася и до втория консул, Луций Валерий Флак, както и до всички претори. Ти, Гай Марий, обаче се ползваш с правото си да назначаваш свои помощници и в случай на нужда, заместници сред останалите членове на Сената. Ако те не се отклоняват от твоите заповеди, всички те ще бъдат също така недосегаеми за римските закони. — Скавър изведнъж си помисли каква ли би била реакцията на Метел Нумидик, ако видеше с очите си как Гай Марий практически бива обявен за диктатор не от друг, а от самия Скавър Принцепс Сенатус. Той стрелна Марий с ироничния си поглед, но предвид тържествеността на ситуацията се въздържа да се усмихне. Вместо това пое дълбоко въздух и извика: — Да живее Рим!

— О, богове! — каза си Публий Рутилий Руф.

Но Марий нямаше желание да стои в Сената и да слуша духовитостите на колегите си сенатори, които според него щяха да си умуват дори когато целият град потъне в пламъци. С твърд, но все пак спокоен тон той назначи Луций Корнелий Сула за свой заместник и заповяда подземието на храма на Белона да бъде разпечатано и оръжието, което се криеше в него, да бъде раздадено на всички, които не разполагат с лично оръжие и доспехи. Онези пък, които можеха да се въоръжат и сами, бяха изпратени спешно по домовете си, преди улиците да са се изпълнили с народ и движението да е станало невъзможно.

Сула се зае с организирането на своите младите приятели, които започна да разпраща във всички посоки на града. Сред младежите, очаквали вече от месеци случай да се проявят, особено въодушевени бяха Цепион Младши и Прасчо Метел. Ако допреди малко сенаторите още не искаха да повярват, че един от колегите им е убил друг, сега вече всички бяха обзети от негодувание, гняв и желание за кървава саморазправа.

Самият факт, че някакъв си римски сенатор се опитваше да вземе властта с помощта на градската паплач и да се обяви за цар, беше кощунство, към което никой не можеше да остане безразличен. Един миг и всички политически различия бяха забравени, всякакви фракции се разпаднаха; крайно консервативните сенатори заставаха рамо до рамо с върлите марианци единствено в името на това хищникът от Форума да бъде унищожен.

Дори насред приготовленията на малката му армия, към която още не се бяха присъединили изпратените да се въоръжат по домовете си, Сула не я забрави — не става дума за Далматика, а за Аврелия. Четирима ликтори бяха пратени възможно най-скоро да й занесат съобщението от вече бившия й сват, че трябва да се залости, както и да предупредят Луций Декумий никой от братството му да не се показва на Форума. Като знаеше що за човек е Луций Декумий, Сула можеше да е спокоен, че в ден на безредици, какъвто се очертаваше днешният, пазачите на кръстопътя нямаше да си губят времето на Форума да викат и да бият невинни минувачи, ами щяха да се отдадат на по-приятни и доходоносни занимания. Все пак струваше си да бъдат предупредени. Колкото до Аврелия, към нея Сула се чувстваше лично задължен.

Два часа по-късно всички бяха готови. Около храма на Белона стоеше голям двор, който открай време се знаеше като Вражата територия. Точно на средата на стълбите към входа на храма се издигаше квадратен каменен стълб, висок около четири стъпки. Когато Рим обявяваше честна и справедлива война на чужда държава — а коя война не беше чужда и справедлива, — се извикваше специален жрец, който да застане на стълбите и да метне копие точно над центъра на стълба, изпращайки го във Вражата територия. Никой не можеше да каже кога за пръв път е бил изпълнен този ритуал, но и той беше част от римските традиции, затова продължаваха да го спазват. Този ден обаче нямаше чужди държави, на които Рим да обявява война, имаше само един сенатски декрет, на който всички трябваше да се подчинят; затова и никакъв жрец не хвърли копие, ами Вражата територия се изпълни с чистокръвни римляни от първата и втората имуществени класи.

Гай Марий застана на самия ръб на площадката пред храма на Белона и се обърна към малката си армия:

— Помнете, че ние сме римляни и ни предстои да влезем в границите на Рим. Ще трябва да преминем свещения помериум. Ето защо не искам да прибягваме до легионите на Марк Антоний. Ние сами можем да се справим със ситуацията, никакви професионални войници не са ни нужни. Аз самият съм крайно против всяко излишно насилие и ви предупреждавам най-тържествено — особено по-младите сред вас, — че не трябва да пострада нито един невъоръжен човек. Под щитовете си дръжте тояги, с мечовете удряйте само откъм тъпата им страна. Там, където е възможно, ще отнемете дървото от ръката на човека срещу вас, ще приберете меча си и ще започнете да го биете с неговата пръчка. В центъра на Рим няма да се търкалят трупове! Това би обърнало завинаги късмета на републиката срещу нея, а това означава, че самата република няма да я бъде още дълго. Нашата цел днес е да предотвратим насилието, не да го пораждаме сами.

— Вие днес сте мои подчинени — продължаваше да говори Марий с най-сериозен тон, — но малцина сред вас са имали случай да служат под моето командване. Затова слушайте какво ви казвам, втори път няма да повтарям. Всеки, който не се подчини на моя заповед или на заповед на моите легати, ще бъде убит на място. Сега не е времето да се защитават интересите на една или друга фракция. Днес всички сме еднакво римляни и нищо повече от римляни. Знам, че много от вас ненавиждат пролетариите и изобщо всички бедни римляни. Но слушайте какво ви казвам: и пролетариите са римляни като нас, и техният живот е също толкова свещен и защитен от закона, колкото е моят, колкото е вашият. Няма да устройваме кървави бани! Ако видя някого от вас да подтиква към излишно насилие, аз лично ще вдигна меча си срещу него — а както чухте и както сами гласувахте, според условията в сенатския декрет, в случай че убия някой от вас, никой от наследниците ви няма да има право да иска възмездие от мен! Ще чакате заповеди само от двама души — от мен и от Луций Корнелий Сула. Декретът не упълномощава никой друг куриатен магистрат без моето съгласие за това. Никой да не напада, преди да е получил изрична заповед от мен или от Луций Корнелий. Ще пипаме възможно най-внимателно. Разбрано ли е?

Катул Цезар вдигна подигравателно ръка до челото си.

— Ще слушаме и ще изпълняваме нарежданията ти, Гай Марий. Вече съм имал случай да служа при теб и знам, че никога не говориш току-така.

— Добре! — зарадва се на жертвоготовността му Гай Марий, без да обръща внимание на сарказма. След което се обърна и към втория консул: — Луций Валерий, вземи петдесет души със себе си и иди на Квиринала. Ако Гай Сервилий Главция още се намира в дома на Гай Клавдий, арестувай го. Ако откаже да напусне къщата, ти и хората ти ще останете около нея, без да се опитвате да прониквате насила вътре. И ме дръжте информиран.

Беше ранният следобед, когато Гай Марий изведе малката си армия от Вражата територия и нахлу в града през порта Карменталис. Въоръжените сенатори минаха през Велабрума и излязоха на Форума откъм тясната уличка, разделяща храма на Кастор от Базилика Семпрония; тълпата, която се беше събрала в долния край на Форума, се оказа хваната натясно, преди още да е разбрала какво става. Въоръжени, с каквото бяха намерили — тояги, цепеници, ножове, брадви, кирки и вили за сено, — войниците на Сатурнин се бяха оказали не повече от четири хиляди души. Макар срещу тях да вървяха само хиляда сенатори и приятели на сенатори, строили се в няколко редици, още щом се показаха зад Базилика Семпрония, Сатурниновите поддръжници нямаха никакъв шанс. Само един поглед върху въоръжените до зъби противници беше достатъчен около половината от смелчаците, излезли на Форума да бранят честта на народния трибун, да се разбягат като пилци по посока на Аргилетум или пък към спасителния източен край на Форума, откъдето винаги можеха да се скрият на Есквилина и необезпокоявани да се приберат в никому непознатите си домове.

— Луций Апулей, предай се, докато е време! — изрева Марий, който заедно със Сула вървеше начело на дружината си.

Горе на рострата стояха Сауфей, Лабиен, Еквиций и някои друга, по-неизвестни приятелчета на Сатурнин. Самият той гледаше напредващите сенатори и устата му все повече увисваше надолу. В последния момент обаче се окопити и като отпусна глава назад, прихна да се смее. Смехът трябваше да прозвучи уверен и предизвикателен, но отекна по-скоро глух и смутен.

— Какви са заповедите ти, Гай Марий? — попита Сула.

— Ще ги атакуваме — отвърна той. — Бързо и изненадващо. Няма да вадим мечовете, ще блъскаме с щитове. Не си представях, че ще имаме работа с подобна разнородна смесица, Луций Корнелий! Лесно ще ги пречупим!

Двамата се заеха да обходят строя на малката си дружина, колкото да се уверят, че всички са готови за действие. Отрядът се прегрупира в пет редици от по двеста души и щитовете бяха извадени напред.

— В атака! — изкрещя Гай Марий и войската му влезе в бой.

Маневрата се оказа колкото проста, толкова и успешна. Здрава стена от щитове се понесе светкавично към незнаещата какво да прави градска измет и се удари о гърдите на стоящите най-отпред със силата, с която двуметрова вълна би се разбила о брега. Още при този първи сблъсък много от самозваните бойци от отсрещната страна заизпускаха така наречените си оръжия и останали с голи ръце, предпочетоха да последват избягалите малко по-рано. Дори не се намери кой да отвърне на удара с удар. Преди Сатурнин да е успял да подреди войската си, стената от щитове настъпи втори, трети път…

Сатурнин лично се втурна към полесражението, последван от приятелите си, размахващи всички голите остриета на мечовете си. Без никаква полза. Макар че вече на много от сенаторите им се искаше да пуснат кръвчицата на паплачта пред себе си, никой не посмя да престъпи заповедта на Марий, пък и на младежите им се струваше забавно да удрят противниците си само с щитове. Скоро предната редица на дружината им се превърна в своеобразна стенобитна машина, която на равни, премерени интервали се забиваше все по-надълбоко в мелето от дезорганизирани биткаджии и ги изблъскваше все по-назад. Имаше нещастници, който бяха прегазени от настъпващите, но така и не се стигна до същинско сражение. Просто се очакваше всеки момент една от страните да се разбяга напълно.

Това стана по-скоро, отколкото дори Марий бе предполагал. Сатурнин се оказа без войска и краткото му царуване на римския Форум се приближи към своя логичен край, при това почти без да се пролива кръв. Сатурнин, Лабиен, Сауфей, Еквиций и още около дузина римляни, заедно с тридесет въоръжени роби хукнаха нагоре по Кливус Капитолинус, за да се барикадират в храма на Юпитер Оптимус Максимус и да чакат великият бог да им доведе помощ и да върне огромните тълпи обратно на Форума.

— Е, сега наистина ще се лее кръв! — крещеше Сатурнин от площадката пред храма и думите му ясно достигнаха до Марий и хората му, тръгнали и те да изкачват Капитолия. — Ще те накарам да убиеш не един и двама римляни, преди да ме заловиш, Гай Марий! Ще видим как храмът ще се удави в римска кръв!

— Току-виж се оказал прав — рече Скавър Принцепс Сенатус, който обаче изглеждаше по-скоро удовлетворен от развитието на събитията.

Марий избухна в гръмък смях.

— Ами, Марк Емилий! Най-малко куче най-злобно лае. Решението на въпроса е много просто. Ще ги накараме да се изнесат от храма, без да проливаме дори капчица кръв. И се обърна към Сула: — Луций Корнелий, намери инженерите, които отговарят за градската канализация и ги накарай да спрат водоснабдяването за Капитолия.

Принцепс Сенатус поклати глава зачуден.

— Колко просто! Но пък и аз никога нямаше да се сетя. Колко ли ще трябва чакаме, преди Сатурнин да се е предал?

— Няма да е дълго. Нали разбираш, цял ден са говорили, сигурно им е пресъхнала устата. Предполагам, че още утре ще сложат оръжие. Ще пратя достатъчно хора, колкото да стегнат храма в плътен обръч, а пък те от своя страна ще започнат да дразнят укрилите се вътре, че им е спряна водата.

— Сатурнин е човек, готов на всичко — каза Скавър.

С това му съждение обаче Марий не беше съгласен и си го призна:

— Той е политик, Марк Емилий, не войник. Може и да разбира кои са лостовете на властта, но си няма и понятие от елементарна тактика как точно да ги задвижи. — Марий отново сви лице в отвратителната си усмивка, та чак на Скавър му заседна нещо в гърлото, като видя подутото око да намига и парализираната част на устата му да се криви в злоради гримаси. — Ако аз бях на мястото на Сатурнин, Марк Емилий, тогава би имало защо да се тревожите! Защото вече щях да съм се обявил за цар на Рим, а вие всички щяхте да сте мъртви.

Скавър Принцепс Сенатус инстинктивно пристъпи крачка назад.

— Знам, Гай Марий, знам!

— Както и да е — продължи Марий, за да му оправи настроението, и отново се обърна така, че да скрие лявата половина на лицето си. — Аз не съм цар Тарквиний, нищо че родът на майка ми произхожда от Тарквиния! Само да прекара една нощ заедно с великия бог и на Сатурнин ще му дойде умът в главата.

Онези от въоръжените привърженици на Сатурнин, които бяха заловени по време на сблъсъка на Форума, сега бяха отведени в Лаутумийския затвор, където ги поставиха под усилена стража. Най-напред група от писари, свикнали да помагат с цензорните списъци, трябваше да определят кой от задържаните е римски гражданин и кой не. Онези, които не се радваха на гражданство, бяха екзекутирани на място, останалите щяха да бъдат съдени на сутринта и веднага след това щяха да ги хвърлят от Тарпейската скала на Капитолия.

Марий и Скавър вече бяха започнали да слизат обратно на Форума, когато ги пресрещна Сула.

— Нося ти вест от Луций Валерий на Квиринала — съобщи той на Марий. По всичко изглеждаше, че събитията от деня са влели допълнителна енергия във все още младежката му фигура. — Казва, че Главция наистина се бил скрил в дома на Гай Клавдий, но се били барикадирали отвътре и нямали намерение да се предават.

Марий погледна Скавър.

— Е, Принцепс Сенатус, как да постъпим в неговия случай?

— Ами защо просто не оставим и Главция да поразмисли през нощта, също както приятелите му в храма на Юпитер? Нека Луций Валерий не сваля охраната пред дома на Клавдий. Щом Сатурнин се предаде, ще можем да съобщим това на криещите се в къщата и тогава ще видим.

— Хитър план, Марк Емилий.

На Скавър отново му стана смешно.

— Не си мисли, че това дружеско съдействие, което си оказваме един на друг с теб, Гай Марий, ще накърни репутацията ми сред добрите люде! — размаха той пръст, но сетне грабна Марий за ръката. — Но както и да е, добри човече, много се радвам, че днес можахме да разчитаме на теб. Ти какво ще кажеш, Публий Рутилий?

— Ами ще кажа… ти го каза най-добре, Марк Емилий.

От всички, които се криеха в храма на Юпитер Оптимус Максимус, пръв се предаде Луций Апулей Сатурнин, а най-дълго издържа на жаждата Гай Сауфей. От групата на обсадените римляните само петнадесет души бяха изкарани на показ на рострата, така че всеки, който поиска, да мине и да види кои точно са били. Не че събраха много зяпачи — народът предпочиташе да си стои вкъщи. Пред очите на любопитните набързо се проведоха процесите срещу онези от бедняците — въстаници, които имаха римско гражданство; а те бяха повечето, защото този път не ставаше дума за някакъв си бунт на роби, а за опит за държавен преврат. Всички бяха обвинени в държавна измяна и присъдата беше една — да бъдат хвърлени от Тарпейската скала.

Тарпейската скала представляваше базалтова канара, издадена над пропастта откъм югозападната страна на Капитолия. Като казваме пропаст, не разбираме повече от осемдесет стъпки дълбочина, но и така смъртта на осъдения беше сигурна, защото под Тарпейската скала го чакаха острите зъбери на някакво друго природно образувание.

Изменниците бяха поведени нагоре по Кливус Капитолинус, покрай храма на Юпитер Оптимус Максимус, до самите Сервиеви стени, точно пред храма на Опс. Тарпейската скала стърчеше пред крепостната стена и профилът й ясно се открояваше, ако погледнеше човек от долния край на Форум Романум, където чак сега започнаха да се стичат тълпите на простолюдието, дошли да видят как най-верните привърженици на Луций Апулей Сатурнин отиват към смъртта. И този път преобладаваха онези с празните стомаси, но като че ли никой не искаше да създава нови неприятности. Всички бяха дошли просто за зрелището, което представляваше хвърлянето на живи хора от Тарпейската скала. Подобно забавление не се беше организирало от доста отдавна, а пък слуховете, които се бяха разнесли из града, споменаваха цифрата от поне сто осъдени. Никой не гледаше вече на Сатурнин и Еквиций с предишната любов; дори не ги съжаляваха, нищо че на Форума бяха излезли абсолютно същите хора, които само преди няколко дни бяха скандирали имената им. Вече се беше разнесла и нова мълва — че благодарение не на друг, а на Гай Марий, от Азия вече пристигали първите кораби, натоварени с жито. Затова и отново той беше станал техният най-голям и единствен любимец; това, за което бяха дошли обаче, беше просто едно от римските забавления — да се гледа как човешки тела хвърчат с разперени ръце към каменните шипове под Тарпейската скала. Зрителите стояха на почтено разстояние от смъртта, за тях това не беше толкова екзекуция, колкото изпълнение на акробатични номера; във всеки случай разнообразие.

— Ще трябва първо страстите да се поуспокоят и чак след това да съдим Сатурнин и Еквиций — говореше Скавър Принцепс Сенатус на Марий и Сула, докато тримата стояха на стълбите пред Сената и гледаха как една по една се изреждат в пропастта под Тарпейската скала миниатюрните човешки фигурки на изменниците.

И Марий, и Сула твърде добре разбраха какво точно има предвид. Не бяха тълпите на Форума, които тревожеха Скавър, а събратята му патриции, които сега, след като страшното беше отминало, скърцаха със зъби и чакаха да дойде ред на водача. Никой нямаше да прости на Сатурнин това, че беше насъскал римската измет срещу Сената, още по-малко — на Луций Еквиций, че бе възродил мита за Тиберий Гракх. Сега младежите се бяха събрали на самия ръб на Кладенеца на комициите, както винаги начело с Цепион Младши и Прасчо Метел, и хвърляха свирепи погледи на Сатурнин, Еквиций и компания.

— Ще стане още по-лошо, когато Главция се предаде и се нареди до другите — рече замислено Марий.

— Какви жалки нещастници! — изсумтя Скавър. — Човек би си казал, че като са способни да създават подобни безредици, поне някой от тях ще има достойнството да скочи върху меча си! Дори и страхливият ми син го направи.

— Съгласен съм — кимна Марий. — Тъй или иначе имаме грижата за петнадесет-шестнадесет, когато дойде и Главция души, обвинени в държавна измяна, а от друга страна, цяла глутница от освирепели вълци, които си точат зъбите за еленско месо.

— Ще трябва да ги затворим някъде поне за няколко дни — предложи Скавър. — В името на римската чест не можем да ги оставим на момчетата да ги линчуват.

— Че защо не? — попита Сула, който досега си беше мълчал.

— Защото това неизбежно ще доведе до нови неприятности, Луций Корнелий. След като вече успяхме да предотвратим кръвопролитието на Форума, няма нужда да разваляме удоволствието на тълпата да стане свидетел на един интересен процес. Днес всички се забавляват на екзекуциите на хора, за които иначе не биха се сетили дори. Но откъде можем да сме сигурни, че когато извадим пред съда Луций Еквиций, народът няма отново да ни се озъби? — разсъждаваше Марий. — Ситуацията е доста деликатна.

— Защо наистина не взеха да се самоубият? — продължаваше да се жалва Скавър. — Само като си помисля колко главоболия щяха да ни спестят! Щом се самоубие човек, значи сам признава вината си, значи няма нужда от съд, още по-малко от ексцесии в Тулианума. Все пак не ще посмеем да ги хвърлим тях от Тарпейската скала!

Сула слушаше какво си говорят двамата и внимателно попиваше всяка дума, излязла от устата им. Не каза нищо, но погледът му не се откъсваше от групата млади сенатори, където командваха приятелчетата му Цепион и Метел.

— Е, в крайна сметка, ще му мислим за процеса, когато му дойде времето — смени малко темата Марий. — Сега ни трябва сигурно място, където да ги скрием.

— И дума не може да става за Лаутумиите — отбеляза веднага Скавър. — Ако по някаква причина — по нечий подтик по-точно казано — тълпата реши да ги спаси оттам, тия порутени стени няма да спрат никого, дори да наредим около тях всички ликтори в града. Не се тревожа толкова за Сатурнин, колкото за онова отвратително създание Луций Еквиций. Само някоя изкуфяла старица да зациври, че синът на Тиберий Гракх щял да умре, и отново ще видим познатите сцени — изръмжа недоволно той. — Не ни стига това, ами погледнете младоците, как им текат лигите само! Би им направило удоволствие да линчуват Сатурнин още сега.

— Тогава предлагам — намери решението на проблема Марий — да ги заключим в Курия Хостилия.

Скавър го изгледа недоумяващо.

— Не можем да направим такова нещо, Гай Марий!

— Защо?

— Да затворим държавни изменници в сградата на Сената? Та това, та това би било, все едно да принесем в жертва на боговете купчина конски фъшкии!

— Тъй и тъй вече се погавриха с храма на Юпитер и държавната религия тепърва трябва да се пречиства от мръсните им петна… Курията поне няма прозорци, затова пък вратите й са най-здравите в целия град. Алтернативата е някой от нас да си предложи услугите да задържи затворниците у дома си. Какво ще кажеш ти да вземеш Сатурнин? Аз ще се погрижа за Еквиций, а на Квинт Лутаций ще му връчим Главция — усмихна се Марий.

— Курия Хостилия е прекрасна идея — пак се обади Сула, но погледът му продължаваше да е насочен към Цепион и Метел.

— Бррр! — разтърси глава Скавър Принцепс Сенатус не толкова заради Марий и Сула, колкото заради влудяващата ситуация. — Пак си прав, Гай Марий. Страхувам се, че наистина най-доброто решение е Курия Хостилия.

— Прекрасно! — Марий потупа Сула по гърба в знак, че иска да си поговорят насаме, и в същия миг отново зарадва Скавър с чудовищната си половинчата усмивка. — Докато аз се заема с подробностите, Марк Емилий, ти би ли бил така добър да обясниш на приятелите си бони защо се налага да използваме съкровената си зала за събрания като затвор?

— Да, разбира се, благодаря! — поклони му се Скавър.

— Няма защо.

Когато двамата със Сула се отдалечиха достатъчно от любопитните уши наоколо, Марий стрелна приятеля си с проницателния си поглед.

— Какво замисляш?

— Мисля, че е по-добре да не ти казвам.

— Все пак внимавай, ако обичаш. Не ми се ще и теб да те съдим за държавна измяна.

— Ще внимавам, Гай Марий.

Сатурнин и съмишлениците му се бяха предали на осмия ден от декември. На деветия Гай Марий свика отново центуриатните комиции, за да чуе имената на останалите кандидати за куриатните длъжности.

Луций Корнелий Сула не си направи труда да отиде до септата; имаше по-важни задачи. Трябваше да води дълги разговори с Цепион и Малкия Прасчо, да посети за всеки случай Аврелия, нищо че чичо й Публий Рутилий Руф вече му беше казал, че всичко при нея е наред, а и той предварително да знаеше, че Луций Декумий и разбойниците му са стояли по-далеч от Форума.

По традиция на десетия ден от месеца встъпваха в длъжност народните трибуни. Двама от тях обаче — Сатурнин и Еквиций — стояха затворени в Сената. Всички се тревожеха да не би тълпата отново да залее площада, защото вече и на глухия му беше ясно, че народът се вълнува най-вече от съдбата на трибуните си.

Марий не позволяваше повече на сенаторите и останалите герои от малката му армия отпреди три дни да ходят въоръжени или навлекли бойните си доспехи, но това не му попречи да изгони всички търговци и банкери от Базилика Порция и да я превърне временно в склад за оръжие. На приземния етаж на базиликата, откъм страната на Сената, се намираха служебните помещения на колегията на народните трибуни и тъкмо там трябваше да се съберат още преди зори осмината новоизбрани на длъжността, които не се бяха замесили в Сатурниновия заговор. По план плебейското събрание трябваше да си свърши работата възможно най-бързо и никой нямаше да спомене за липсващите двама трибуни.

Но все още беше тъмно и на Форум Романум не се мяркаше жива душа, когато Цепион Младши, Метел Прасчо Пий и приятелите им се зададоха откъм Аргилетум и се насочиха право към Курия Хостилия. Нарочно бяха заобиколили Форума откъм северната му страна, за да не ги забележат пазачите пред входа на Курията. За своя приятна изненада обаче, щом се разпръснаха, за да огледат района, оказа се, че и сложените да пазят Сената ги няма никакви и ръцете им са напълно развързани.

Младежите носеха със себе си дълги дървени стълби, които опряха и от двете страни на сградата, за да могат да се качат чак до покрива с неговите старовремски ветрилообразни керемиди, покрити от векове с лишеи.

— И помнете — заръчваше Цепион на помощниците си, — никой не трябва да вдига оръжие. Такива са нарежданията на Луций Корнелий. За нищо на света не бива да престъпваме заповедите на Гай Марий.

Един по един заговорниците се изкачиха по стълбите на покрива, докато най-накрая и петдесетте не накацаха по стрехите като огромни гълъби. Всъщност, ако бяха истински гълъби, мястото щеше да им се хареса — полегато, почти хоризонтално, тъкмо за спане. Като се наместиха по покрива, хората на Метел и Цепион седнаха да чакат небето да просветне, сивкавата линия по източния хоризонт да се превърне в ярка златна ивица, а първите слънчеви лъчи да пробият между къщите на Есквилина и да огреят керемидите на Сената. По Форума вече се виждаха хора, но и стълбите бяха предвидливо качени на покрива, така че никой не забеляза необикновените гълъби по стрехите, защото и никой не погледна нагоре.

— Сега! — изведнъж заповяда Цепион.

С трескава бързина — Луций Корнелий специално ги беше предупредил да не се бавят — петдесетте започнаха да бъркат под керемидите, за да напипат празните пространства между дебелите кедрови греди и по-тънките подпори от дъб, които лесно поддаваха. Една по една керемидите напускаха леглата си и покривът над главите на петнайсетината затворници внезапно зейна, отваряйки път на слънчевите лъчи. Арестуваните надигнаха глави да видят какво става; по лицата им беше изписано по-скоро недоумение, отколкото страх, но в следващия миг онези от покрива, награбили в ръце по няколко керемиди всеки, започнаха да ги мятат през получилия се отвор. Сатурнин беше убит на място, до него и Луций Еквиций. Някои от затворниците понечиха да се скрият в отдалечените ъгли на залата, но младежите от покрива скоро се научиха как да целят с керемидите във всички посоки еднакво. В залата нямаше никакви мебели, понеже сенаторите бяха свикнали да си носят столове от къщи, а когато се наложеше, писарите тичаха до сенатските канцеларии на две крачки нагоре по Аргилетум и си донасяха маси. Така че затворниците нямаха дори с какво да предпазят главите си от изливащия се дъжд от керемиди, които Сула правилно беше счел за по-смъртоносни от всякакви оръжия. При удар всяка керемида, която тежеше около пет килограма, се пръсваше на стотици парчета, всички остри като бръснач, и поразяваше жертвите на няколко места едновременно.

Докато Марий и легатите му — в това число и Сула — стигнат Форума, всичко беше свършено; екзекуторите спокойно се смъкваха на земята по дървените си стълби и заставаха мирно до сградата на Сената, сякаш нищо не е било.

— Да ги арестувам ли? — попита Сула.

Марий беше изпаднал в дълбок размисъл, затова чак подскочи от изненада при този въпрос.

— Не! — отсъди той. — За какво? Виждаш ги, че никой не бяга.

В следващия миг очите му се извъртяха по посока на Сула, задавайки своя ням въпрос. Вместо отговор той присви почти незабележимо единия си клепач, сякаш намигваше на началника си.

— Отворете вратите — нареди Марий на ликторите си.

Вътре в Курията лъчите на сутрешното слънце се опитваха да пробият през мъглата от прах, която още изпълваше цялото пространство на залата. По пода стояха купища от натрошени керемиди — от едната страна посивели от лишей, от другата, тази, която е стояла защитена от капризите на времето — наситеночервени, с цвят на ръжда, може би дори на кръв. Петнадесет трупа допълваха картината — някои свити на кълбо, други разперили ръце и крака в неприлични пози, изгубили се под камари от разбити керемиди.

— Само ти и аз, Принцепс Сенатус — рече Марий на Скавър. — Никой друг да не влиза.

Двамата потънаха в облаците прах и започнаха да обикалят един по един труповете с надеждата някъде да открият признаци на живот. Сатурнин беше уцелен толкова бързо и толкова точно, че дори не бе успял да вдигне ръце да се предпази; лицето му се беше скрило под дебел пласт строшени керемиди и когато двамата сенатори разчистиха над него безжизнените му очи, отново отправиха поглед нагоре, към зейналия таван. От праха, който бяха вдигнали керемидите и мазилката, миглите му бяха изгубили черния си цвят. Скавър се наведе да затвори очите му, но се отдръпна гнусливо: от праха, полепил се по очните ябълки, клепачите не искаха да помръднат. Луций Еквиций беше убит още по-жестоко — по цялото му тяло не се виждаше място, което да не е било насинено или разкървавено от паднала керемида, а на Марий и Скавър им трябваха няколко минути, преди да го извадят напълно изпод купчините натрошена сгурия. Сауфей, който бе успял да притича до един от ъглите, беше убит от някакъв заострен отломък. Изглежда, керемидата първо се беше ударила о пода, а след това част от нея бе изхвръкнала нагоре, за да се забоде като връх на копие във врата на нещастника. Толкова е бил остър ръбът на керемидата, че главата на Сауфей висеше отрязана наполовина. Тит Лабиен пък беше поразен от цяла керемида, ударила го с дългата си страна право в гръбначния стълб, разсичайки го на две, без дори да остави време на умиращия да разбере, че умира.

Марий и Скавър се спогледаха.

— Какво да правя с тия идиоти отвън? — попита Марий.

— Какво можеш да направиш?

Той надигна десния край на устата си в кисела физиономия.

— О, хайде сега, Принцепс Сенатус! Защо не вземеш и ти да подържиш малко от тежестта на раменете ми! Не си мисли, че ще ти позволя да си измиеш ръцете, сякаш нямаш нищо общо с цялата тази история. Или ще се държиш за мен до края, или ти обещавам, че събитията отпреди три дни ще ти изглеждат като част от женските празненства Бона Деа!

— Добре, добре! — на свой ред се ядоса Скавър. — Не съм казал, че няма да стоя до теб, как взимаш всичко буквално, селяко! Просто те попитах какво според теб можеш да направиш?

— Предвид пълномощията, които ми предоставя Сенатус Консултум, мога да правя всичко, което сметна за добре. Ако искам мога да арестувам всички герои, извършили това тук, ако искам, мога само да им тегля едно конско и да ги пратя по домовете им. Ти кое смяташ за по-подходящо в случая?

— По-подходящото в случая е да ги пратиш по домовете им. По-уместното би било да ги арестуваш по обвинение в убийство на римски граждани. Затворниците още не са били изправени пред съда, следователно, преди да бъдат убити, са се радвали на всички граждански привилегии.

Марий заигра с единствената си подвижна вежда.

— И как ми предлагаш да постъпя, Принцепс Сенатус? По подходящия начин или по уместния?

Скавър вдигна рамене.

— По подходящия, Гай Марий. Даваш си сметка не по-зле от мен. Ако тръгнеш да защитаваш в случая законите, ще забиеш толкова дълбоко клина в дънера на римското дърво, че току-виж целият свят се преобърнал надолу с главата.

Двамата се измъкнаха из задушливия прах и застанаха един до друг на стълбите, за да огледат по-добре лицата на чакащите пред Сената. Като се изключат няколкостотинте присъстващи, целият Форум Романум беше празен. Преметен и изчистен, той дремеше на лъчите на зимното слънце.

— Обявявам всеобща амнистия! — извика с пълен глас Гай Марий. — Вървете си у дома, млади хора — обърна се той към наказателната дружина. — Можете да се смятате за оневинени. — След което заговори към всички слушатели едновременно: — Къде са народните трибуни? А, ето ги. Чудесно! Най-добре свикайте заседанието, преди да е дошла тълпата. Дневният ред ще бъде избирането на последните двама народни трибуни. Луций Апулей Сатурнин и Луций Еквиций са мъртви. Нека главният ликтор повика подчинените си и държавните роби да изчистят Курия Хостилия. Нека телата на убитите да бъдат предадени на семействата им, които да ги погребат, както подобава. Никой от тях не е бил съден за злодеянията си, следователно трябва да гледаме на всички като на почтени римски граждани.

Марий слезе по стълбите и се запъти към рострата. В задълженията му на първи консул влизаше и наглеждането правилното изпълнение на церемониите покрай встъпването в длъжност на новите трибуни; ако беше патриций, на негово място щеше да е колегата му. Причината винаги поне един от консулите да бъде плебей, беше, че и той трябваше да бъде допускан до концилиум плебис.

Дали защото клюката отново беше сътворила чудеса, дали заради друго, но изведнъж Форумът започна да се пълни отново с хора, които, сякаш бяха надушили приятна миризма, се стичаха с хиляди от всички улици — от Есквилин, от Целий, от Виминал, от Квиринал, от Субура, от Палатин, от Авентин, от Опий. Същото това множество, което Гай Марий знаеше, че беше изпълнило до краен предел площада при изборите за трибуни.

Облекчен, задето неприятностите най-сетне бяха тръгнали към своя щастлив завършек, обладан от чувство на блаженство и спокойствие в душата, той гледаше този океан от лица и виждаше същото, което Луций Апулей Сатурнин бе видял преди него: един неоползотворен досега, но затова пък неизчерпаем извор на власт. Защото тези наивни, необразовани и неориентирани хора щяха да се хванат за всеки нов оратор, излязъл на рострата, за да им говори със страст и внушение, за всеки, който притежава митичната харизма и знае за какво да я използва. „Не, не и аз — казваше си Гай Марий. — Да бъда обявен за Пръв сред римляните само защото така е решила тълпата, това никаква победа не би било. Аз успях да стана Пръв сред римляните по стария, по трудния, по римския начин, сражавайки се с предразсъдъците и прескачайки едно по едно всички препятствия по курсус хонорум. И все пак — продължаваше да крои планове той, доволен, че отново всички са в ръцете му, — сега с последния си жест на политик, аз ще докажа на Скавър, на Катул Цезар и Ахенобарб, на всички останали бони, че ако бях избрал пътя на Сатурнин, те щяха сега да лежат мъртви под купищата керемиди на Курия Хостилия, а аз дори само с една ръка щях да се разпореждам със съдбините на Рим. Защото в сравнение с мен Сатурнин е като Купидон в сравнение с Юпитер.“

Марий застана в онзи край на рострата, който беше обърнат по-скоро към същинския Форум, не към Кладенеца на комициите, и простря ръце, сякаш искаше да прегърне цялата тълпа, както един баща би прегърнал децата си.

— Народе на Рим, върви по домовете си! — прогърмя гласът му. — Кризата отмина, Рим е в безопасност. А аз, Гай Марий, имам голямото удоволствие да ви съобщя, че вчера в Остия е пристигнала голяма флотилия от кораби, натоварени със зърно. Днес се очаква зърното да поеме нагоре по течението на Тибър и утре сутринта в държавните складове за зърно под Авентинския хълм ще се продава жито срещу една сестерция модият, както е записано в закона на Луций Апулей Сатурнин. Да не забравяме обаче, че Луций Апулей е мъртъв, а законът му е недействителен. Аз, Гай Марий, римски консул, ви давам житото! Специалната цена ще се запази до деня, в който изтече мандатът ми, а това е точно след деветнадесет дни. По-нататък ще зависи единствено от новоизбраните управници, дали цените на зърното ще останат същите или не. Квирити, нека тази сестерция бъде счетена като прощален подарък от моя страна! Защото винаги съм ви обичал, сражавал съм се във ваше име и съм побеждавал. Никога не го забравяйте! Да живее Рим!

След което слезе от рострата и с високо вдигнати ръце и чудовищната си усмивка вместо сбогом се изгуби сред мощните скандирания на римския народ.

Катул Цезар стоеше като статуя на мястото си.

— Чу ли го какво каза? — обърна се той възмутен към Скавър. — Току-що подари на народа деветнайсет дни евтино зърно… от свое име! Нещо, което ще струва на хазната хиляди таланти злато! Как смее!

— Защо не се качиш и ти на рострата и не отправиш забележките си пред всички? — усмихна се Сула. — А в това време младите ти и добри приятели да чакат опрощение от Марий?

— Проклет да е! — още малко и щеше да заплаче Катул Цезар.

Скавър прихна да се смее, както обикновено.

— Няма как, Квинт Лутаций, пак ни прекара! — рече той, преди да се е разхълцал. — Той може да накара цялата земя да трепери под краката му! Обра лаврите и ни остави ние да му плащаме сметките! Ненавиждам го повече от всеки… и все пак няма как да не го обичам! — И го облада следващият пристъп на смях.

— Има моменти, Марк Емилий Скавър, когато не мога да те разбера! — отвърна Катул Цезар и като си придаде най-спокойния вид, на който беше способен, си тръгна по пътя.

— Докато аз, Марк Емилий, те разбирам много добре — каза Сула и смехът му загърмя по-невъздържан дори от Скавровия.

Когато Главция се самоуби с меча си и Марий включи в амнистията си Гай Клавдий и приятелите му, Рим започна да диша по-свободно. Човек можеше да си помисли, че с разприте на Форума се е свършило веднъж завинаги. Но не беше така. Младите братя Лукули веднага изправиха Гай Сервилий Авгур пред трибунала за държавна измяна и отново се прибягна до насилие. Сред сенаторите напрежението нарасна изключително много, защото процесът противопоставяше едни на други добрите люде: докато Катул Цезар, Скавър и привържениците им стояха твърдо на страната на Лукулите, Ахенобарб Понтифекс Максимус и Крас Оратор бяха принудени от патронатните си връзки със Сервилий Авгура да поддържат подсъдимия.

Разбира се, никога повече на Форума не се появи онова безчетно множество, с което беше започнал и завършил краткият път на Сатурнин към славата и властта. И все пак традиционните кибици си бяха там, а пък и вече се бяха научили да отстояват интересите си, когато трябва, и с юмруци. Този път настроенията сред публиката бяха осезаемо в полза на братята Лукули, които нямаше да пропуснат да използват този коз. Варон Лукул, по-малкият от двамата, си беше сложил за пръв път тога броени дни преди процеса, а дори и осемнайсетгодишният Луций Лукул още не бе започнал да се бръсне. Агентите, които двамата бяха пратили сред тълпата, не пропускаха да шепнат пред любопитните уши, че бедните младежи тъкмо били научили вестта за смъртта на баща си и че занапред само на тях било дадено да защитават честта и достойнството на почтената и благородна фамилия на Лициний Лукулите.

Понеже съдебните заседатели бяха все конници, те от самото начало си бяха казали, че правото е на страната на Сервилий Авгура, който беше тъкмо един от тяхната страна, издигнат на политическата сцена единствено благодарение на патрона си Ахенобарб Понтифекс Максимус. Но дори след попълването състава на съдебните заседатели Сервилий Авгура реши, че ще е по-добре да реши въпроса със сила, и на свой ред нае бивши гладиатори да разтурят трибунала. Но не успя. Цепион и Метел Пий бяха по местата си и заедно с приятелите си сенатори набързо изтикаха гладиаторите извън съда, убивайки за всеки случай един от тях. Заседателите ясно разбраха смисъла на това послание и се приготвиха да изслушат с по-голям интерес обвинителните речи на братята Лукули.

— Ще осъдят Авгура — рече Марий на Сула, докато двамата стояха на почтена дистанция от трибуната и слушаха изказванията на двете страни.

— Ще го осъдят — съгласи се Сула, който беше като омагьосан от Луций Лукул, по-големия син. — Брилянтен оратор! — не можа да се сдържи и го похвали, когато младежът свърши с речта си. — Харесва ми, Гай Марий!

Но на Марий такова нещо нямаше да му направи впечатление.

— Надут пуяк като баща си.

— Цял свят знае, че подкрепяш Авгура — жегна го Сула, но и този път напразно.

Марий просто се усмихна доволно и каза:

— Бих подкрепил и маймуна, Луций Корнелий, ако с това можех да направя мръсно на боните, особено на скъпия, отсъстващ сред нас Прасчо.

— Сервилий Авгура е маймуна — напомни му Сула.

— Склонен съм и аз да го призная. Ще загуби.

Предположението му както обикновено се оказа вярно и съдебните заседатели (не без да хвърлят по някой боязлив поглед на Цепион Младши и бандата му) единодушно се обявиха за ДАМНО, нищо че малко преди това сърцераздирателните речи на Крас Оратор и Муций Сцевола ги бяха довели до сълзи.

Както можеше да се очаква, решението на съда не беше отминато равнодушно от патроните на осъдения. От своето безопасно местенце Марий и Сула с любопитство наблюдаваха как Ахенобарб Понтифекс Максимус застига усмихнатия до уши Катул Цезар и му размазва усмивката с юмрука си.

— Полукс и Линцей! — определи двамата боксьори Марий, доволен, че ще стане свидетел на интересно зрелище. — Хайде, давай, Квинт Лутаций Полукс! — извика той с пълен глас.

— Сравнението ти е много сполучливо, Гай Марий — похвали го познавачът на класическата литература Сула. — Ако трябва да се вярва на Ахенобарбите, тъкмо Полукс им бил боядисал брадите в червено! — В същия миг точно премереният удар на Катул Цезар разби носа на Ахенобарб, оплисквайки цялата му брада в кръв.

— Надявам се — заключи Марий, когато за всички стана ясно, че боксовата среща е спечелена от Катул — това да послужи като финал за грозните събития на Форума, на които станахме свидетели тази година.

— О, не знам, Гай Марий, остава ни и последното изпитание — консулските избори.

— Те поне няма да се проведат на Форума.

Два дни по-късно Марк Антоний чества своя триумф, а още два дни по-късно беше избран за първи консул вместо покойния Гай Мемий, на мястото на втория консул беше поставен не друг, а Авъл Постумий Албин — същият, който с малоумието си десет години по-рано беше предизвикал войната срещу Югурта.

— Избирателите са пълни глупаци! — отсъди Марий, явно възмутен какво магаре застава на мястото му. — Току-що за консул беше избран един от типичните примери, как могат да се съчетаят в едно главозамайваща амбиция и пълна профанщина! Пфу! Паметта им е къса като котешко лайно!

— Е, чувал съм, че недохранването водело до пропуски в мисленето — обясни въпроса по научному Сула, усмихвайки се, нищо че имаше много тревоги. Той кроеше планове да се кандидатира на следващата година за претор, но във въздуха се усещаше, че центуриатните комиции са настроени против всякакви марианци. „И все пак как да се отрека от човека, който направи толкова много за мен?“ — питаше се Сула и това го правеше нещастен.

— Поне можем да се радваме, че се задава спокойна година и Авъл Албин не може да направи нови поразии — продължаваше да си приказва Марий, без да знае за какво си мисли приятелят му. — За пръв път от доста време насам Рим няма врагове, от които си заслужава да се тревожим. Можем да си починем, а и Рим ще си почине.

С известно усилие Сула престана да се ядосва за изплъзващото му се преторство.

— Ами предсказанието? — сети се изведнъж той. — Марта беше казала, че ще бъдеш консул седем пъти.

— Аз ще бъда консул седем пъти, Луций Корнелий.

— Значи го вярваш.

— Вярвам го.

Сула въздъхна.

— Е, аз ще бъда щастлив, ако стана поне претор.

Когато човек страда от парализа на лицето, той е способен да издава невероятно красноречиви сумтения; тъкмо така изсумтя сега и Марий.

— Глупости говориш! Ти си роден за консул, Луций Корнелий. Сигурен съм, че някой ден ти ще бъдеш Пръв сред римляните.

— Радвам се, че ми имаш доверие, Гай Марий — усмихна се той, но киселото му настроение го накара да изглежда почти толкова противен, колкото Марий. — Все пак, като се има предвид разликата в годините ни, надявам се, няма да ми се налага да се боря с теб за подобно призвание.

Марий се засмя.

— Каква титанична битка би било! Не, няма защо да се страхуваме от подобни перспективи.

Изглежда, беше убеден в това.

— Сега, когато вече се отказа от консулския стол, Гай Марий, и нямаш намерение да посещаваш дори Сената, скоро ще престанеш да бъдеш Пръв сред римляните.

— Така е, така е. И все пак, Луций Корнелий, доста съм изморен! Само да оздравея и ще пак ще се върна.

— А междувременно кой ли ще бъде Пръв? — чудеше се Сула. — Скавър? Катул?

— Немо! — изрева Гай Марий и гръмогласно се изсмя. — Никой! Това му е хубавото! Никой не може да заеме моето място!

Сула също се засмя, прегърна го и приятелски го притисна до себе си. Сетне двамата излязоха от септата и се отправиха към домовете си. Насреща им се издигаше Капитолийският хълм. Някакъв слънчев лъч се беше заиграл върху златната квадрига на Виктория, препускаща върху фронтона на храма на Юпитер Оптимус Максимус, и озаряваше цял Рим в златисто сияние.

— Заболяха ме очите! — възкликна Сула при разкрилата се гледка. Но пак не можеше да отмести поглед встрани.

1

Margarita (лат.) — бисер — Б.пр.

2

Арамеите са семитско племе, навярно сродно с арабите, което през XI в.пр.Хр. нахлува в Месопотамия и разгромява Средноасирийското царство. Известни са с това, че първи разпространили в Близкия изток камилата. — Б.пр.

3

Компитум (лат.) — кръстопът. — Б.пр.

4

Гней Домиций Ахенобарб — консул в 122 г. пр.Хр., противник на реформационната политика на Гай Гракх. — Б.пр.

5

Белона — богиня на войната от обкръжението на Марс, на която е бил посветен храм, около който се е извършвал ритуалът по обявяване на война: в т.нар. «вражеска територия» пред храма главата на жреческата колегия на фециалите хвърлял предизвикателно копие. — Б.пр.

6

Секстилис — шестият месец от годината, като се почне от март, сиреч август, което име очевидно идва в по-късна епоха. — Б.пр.

7

В случая се имат предвид трибутните комиции. — Б.пр.

8

Овация — малък триумф, тържествено влизане в Рим на пълководеца победител, яхнал кон, а може и пеш, с миртов венец на главата. — Б.пр.

9

В древността се е смятало, че Рим е съставен от 3 триби — Рамни (латини), Тиции (сабини) и Луцери (етруски), 30 курии и 300 рода. Начело на всеки род е стоял старейшина. Старейшините или бащите (на лат. — сенекс) съставляват Сената. По-късно именно тристате старейшини и техните родове са се превърнали в тъй нареченото патрицианско съсловие. Решенията обаче се вземали от общоплеменното събрание, т.нар. куриатни комиции, в които всеки гласува заедно със своята курия. Оттам Скавър намеква, че Сенатът по времето на Гай Марий е наследник на системата на куриите, т.е. властта е дадена в ръцете на триста души, представляващи всяка курия и всеки род. Това обаче не е вярно по простата причина, че поне от три века по-рано в Сената влизат теоретически всякакви римски граждани — откъдето и наименованието „назначени отци“, вж. речника. Като административни единици куриите продължавали да съществуват и до по-късно, но функциите им били почти във всички случаи символични — вж. речника. — Б.пр.

10

Главция изключва пролетариите от понятието „народ“, защото те не принадлежат към никоя от имуществено състоятелните класи. — Б.пр.

11

Има се предвид третото име на Антистий — Регин, от „регина“, царица. — Б.пр.

12

Игра на думи: от Капрарий, името на втория цензор, и «капра» — на латински коза. — Б.пр.

13

По времето на Гай Марин евреите са говорели предимно на арамейски; ивритът се е наложил по-късно. — Б.пр.

Content

Колийн Маккълоу
Пръв сред римляните

Исторически личности

1

2

3

4

5

6

7

8

1