Валентин Тарасов

Чеслав. В темряві сонця

Передмова

На жаль, не надто багато серед нас таких, кому цікаво, хто ми і звідки; чому ми саме такі, а не інакші; якими були наші пра… ні, не прадіди — пращури. Чи, може, це тільки здається?..

Не багато й книжок (не беручи до уваги фантастику), які пропонували б трохи схожі на правду версії далекого минулого. Одна з таких потрапила мені до рук і прочиталася напрочуд швидко і легко. Чи була вона цікавою? Так…

Була цікавою непередбачено зухвалими, бешкетними, а часом і дикунськими пригодами головного героя, праслов’янського парубка Чеслава, котрі, до того ж, густо замішані на коханні. Інакше кажучи — це несподівано своєрідний історично-пригодницький детектив епохи древніх слов’ян! Так що — рекомендую. Було й справді цікаво…

Анатолій Бондаренко, телеведучий

Коли я починала читати роман Валентина Тарасова «Чеслав. В темряві сонця», навіть подумати не могла, що захоплива детективна історія може бути настільки майстерно вписана у реалії більш ніж двохтисячолітньої давнини. Але в цій книзі так і є. Більше того, давньослов’янський колорит виписаний так реально і яскраво, що буквально через десяток сторінок починаєш відчувати себе у центрі цих, начебто таких далеких, але хвилюючих подій. Імена героїв роману вже не здаються дивними, а таємничі дохристиянські обряди — чужими для цієї землі.

Роман дає стійке відчуття того, що всі його драматичні події розгортаються саме на нашій території. Варто лише потрапити у найближчий ліс, і повз тебе пролетить стріла чужинця або розірване намисто на стежці під ногами може стати розгадкою заплутаної історичної таємниці.

Що ж до любовної лінії, то не випадково, напевно, у романі вона є основою сюжету. Переконання, що багато століть тому кохання було для наших предків тим, за що варто боротись, заради чого жити і що захищати, вселяє надію… Надію, що раз так було віки тому, то так і буде завжди на цих землях. Що саме це і є головною ознакою слов’янської душі.

Марія Бурмака, співачка

Частина перша

Чеслав — син Велимира

Сполоханий птах шурхнув у нього з-під ніг. Чеслав на мить прикипів до місця, але, збагнувши, що це лише птах, рушив далі. Він ішов м’якою підстилкою лісу, намагаючись не ступати на сухі гілки та не залишати помітних слідів — так, як учив його старий Сокіл.

На відміну від багатьох своїх родичів, Чеслав не боявся Лісу. У ньому він почувався вільно та впевнено, бо знав чимало лісових таємниць, а до того, чого не знав чи не розумів, ставився з повагою. Він повсякчас приносив жертви духові Лісу, і той був прихильний до нього. Тільки напередодні Чеслав підніс йому цілого цапа, просячи в Лісу допомоги та за потреби захисту. А вже сьогодні вони були потрібні йому як ніколи раніше…

Лісова хаща тихо поринала в сутінки, і зовсім скоро мала поглинути її потаємниця ніч. Усією душею Чеслав квапив цю мить, бо хотів якомога швидше зникнути, розтанути серед цієї зеленої темряви, стати недосяжним. Він ішов уже доволі довго й сильно стомився, але навіть думати не смів, щоб перепочити.

Чеслав побоювався погоні. Він знав, що залишилося пройти зовсім трохи і він нарешті дістанеться місця, де залишив свого коня Вітра — вірного товариша й учасника багатьох його справ і витівок. Тихе привітальне іржання підтвердило здогад Чеслава. Вітер зачув хазяїна й кликав його.

Обійшовши старий повалений дуб, Чеслав опинився край яруги, на самому дні якої стояв прив’язаний до куща ліщини Вітер, нетерпляче б’ючи копитом, чи то кваплячи, чи то вітаючи хазяїна. Тільки опинившись поруч із конем, Чеслав полегшено зітхнув й обережно переклав зі свого плеча на його круп свою ношу. Дорогу для нього ношу, задля якої він почав цю важку та небезпечну пригоду.

Це була зв’язана по руках і ногах дівчина…

Неждана, незважаючи на заборони батька, часто сама втікала з городища до озера. Їй подобалася його краса та величний супокій, такі не схожі на гомінке селище. Тут можна було сховатися від суворих очей батьків і надокучливих подруг. Неждані подобалося плавати, порушуючи гладь озера, зривати латаття та вплітати його в коси чи робити з нього прикраси. А то й просто сидіти та думати, марити…

Ще кілька днів тому їй видалося, що за нею хтось спостерігає — то крізь кущі, то з високої трави.

«Напевно, хлопці з городища захотіли підгледіти, як я купаюся», — вирішила вона.

Неждана саме увійшла в ті літа, коли хлопці та чоловіки стали дивитися на неї то довгими, ніби вивчаючи, то жадібно цікавими, захопленими поглядами. Та варто було дівчині перехопити ті погляди, ховали або відводили очі, показуючи напускну байдужість. Неждані подобалося їх дратувати, але такого нахабства, як потайки стежити за нею, вона не могла прощати нікому. Було спробувала перевірити свої підозри, та нічого не виявила й заспокоїлася.

Нині, прийшовши до озера, викупавшись і вже вийшовши на берег, вона знову відчула чиюсь незриму присутність поруч.

«Може, звір який?» — промайнула думка.

Намагаючись не подати знаку, що щось запідозрила, дівчина одяглася, взяла гребінь і почала повільно розчісувати мокре волосся. А очима нишком стежила за прибережними заростями. За якийсь час її хитрощі було винагороджено. Вона помітила, як безшумно промайнула тінь, а потім — і світлу сорочку крізь зелене листя.

Відкинувши гребінь, Неждана рішуче кинулася в бік заростей. Вона ще не знала, що зробить наступної миті з нахабою, але в тому, що буде йому непереливки, можна не сумніватися: дівчина змалку вміла постояти за себе. Та, ледь увійшовши в зарості, вона сторопіла від несподіванки. Перед нею стояв незнайомий чоловік. Юнак… Він теж застиг, дивлячись на неї зачудовано. Потім судорожно вдихнув повітря і кинувся на неї.

Чеслав випадково натрапив на це поселення. Він знав, що десь тут живе рід Буревоя. Але люди Роду, до якого належав Чеслав, намагалися сюди не ходити і не полювати. Між родами була давня ворожнеча. Така давня, що тепер уже навряд чи хто й згадає, що її спричинило. Але ця ворожнеча підтримувалася багатьма поколіннями предків. А до волі предків Рід ставився з великою повагою.

Того разу Чеслав довго переслідував оленя. Тварина, рятуючись, блукала лісом, виснажуючи мисливця. І ось, коли юнак уже вважай наздогнав оленя, той проломився крізь зарості чагарнику й вибіг на берег озера. Чеслав, розпалений погонею, і сам уже готовий був кинутися крізь чагарник, але раптом на протилежному березі помітив чиюсь постать. Вершник різко осадив коня.

Неподалік від води стояла дівчина. Налякана шумом гонитви та появою на березі оленя, вона враз сховалася за кущ. Юнак, припавши до коня й погладжуючи його, намагався заспокоїти розпаленого Вітра, щоб той не виказав їхньої присутності. Олень, швидко пробігши через відкритий простір берега, знову пірнув у хащі. Дівчина провела поглядом перелякану тварину і почала насторожено вдивлятися в бік, звідки та вибігла. Туди, де був Чеслав. А юнак, боячись виказати себе, затамувавши подих, шепотів заспокійливі слова роз’ятреному Вітрові.

Запанувала тиша, і дівчина заспокоїлася. Вийшовши з-за куща, вона знову повернулася до води. Тоді Чеслав обережно зліз із коня й відвів того подалі в гущавину. А сам квапливо повернувся.

Дівчина тим часом почекала ще трохи, сторожко озирнувшись навсібіч, зняла одяг і, залишивши його в траві, пішла до води.

Чеслав замилувався її струнким, гнучким тілом. Жіноча голизна зовсім не була для нього таємницею. Вони з однолітками не раз, ховаючись за прибережним камінням, підглядали, як купаються дівчата. А зовсім недавно Чеслав пізнав жінку як чоловік.

Та ця незнайомка змусила його кров вирувати, як вирує потік води, прорвавшись через ліс після зливи, і луною віддаватися у вухах. Її обличчя притягувало його, як лик невідомої лісової богині з плоті та крові. Довге волосся прикривало її пружні, ще трохи недозрілі груди, але залишало поглядові Чеслава чудові стегна та стрункі ноги. Вона йшла до води, наче лісова кішка, переливаючись усім тілом, а тоді ступила на глибину й повільно попливла. Чеслав насилу передихнув, ледве стримуючись, щоб не викрити себе.

Дивовижна знахідка змушувала його раз по раз повертатися на це місце. Городище роду Буревоя стояло на пагорбі серед густого лісу, неподалік лісового озера, і було майже так само великим, як і городище роду, до якого належав Чеслав. Годинами, а часом і днями він вештався околицями, сподіваючись знову побачити її. Зазвичай його очікування винагороджувалося. Дівчина приходила до озера з іншими жінками прати одяг або купатися. Але згодом Чеслав зрозумів, що часто вона втікає до озера потайки сама. Бажання бачити її поруч себе, оволодіти нею змусило Чеслава попросити допомоги в духа Лісу…

Нічна імла вже майже повністю накрила ліс. Вітер спотикався й невдоволено фиркав, даючи зрозуміти, що втомився. Адже йому довелося нести на собі двох. Чеслав розумів це. Йому самому дедалі сутужніше було розпізнавати дорогу серед дерев. Вони від’їхали вже доволі далеко від городища Буревоя, і можна було зупинитися та перепочити.

— Стояти, Вітре! — тихо звелів Чеслав.

Йому не довелося повторювати двічі. Вітер слухняно зупинився. Чеслав зліз із коня й обережно зняв дівчину. Він поклав їх на землю, спочатку кинувши туди шкуру.

Неждана сторожко стежила за його діями. Хлопець зняв хустку, якою зав’язав їй рота, і почав розв’язувати шкіряні ремені на руках. Знявши їх, почав ніжно розтирати їй руки. Зненацька Неждана кинулася на нього, щосили б’ючи та дряпаючи. Чеслав, не очікуючи нападу, спершу навіть розгубився, а потім спритно перехопив руки дикунки. Та це не зупинило Неждану. Позбавлена можливості діяти руками, вона спробувала вкусити юнака. Це розсмішило Чеслава. Він кілька разів спритно ухилявся від зубів дівчини, дражнячи її, а потім наліг на неї, підім’явши під себе, і припинив опір поцілунком. Опісля кількох бурхливих спроб звільнитися та відповісти на поцілунок укусом Неждана затихла.

Першим бажанням Чеслава, як тільки почалася ця бійка, було одразу ж оволодіти дівчиною. Нарешті він тримав у руках ту, якою так довго марив, яка перетворила його сни на постійні кошмари. І що більше вона пручалася, то більше вирувало чоловіче бажання Чеслава. Здавалося, ще трохи — і все його тіло розірве від цієї гострої спраги задовольнити свою хіть.

Але тієї миті, коли дівчина припинила боротьбу й затихла, він відчув на своїх щоках щось мокре. «Вона плаче», — зрозумів він. Чеслав відчув, як десь у грудях ворухнулося незнайоме почуття, яке він не спроможний був пояснити навіть самому собі. Жага оволодіти бранкою негайно стала слабшати й поступово зникла. Чеслав послабив обійми.

— Не бійся, не займатиму. Сама балувати почала.

Він зв’язав їй руки ременем і прив’язав другий його кінець до своєї руки.

— Спати будемо. А здумаєш бігти… Я й побити можу, — сердячись швидше на себе, жорстко сказав юнак.

Сон ще довго не йшов до нього. Думки струмком бігли йому в голові. Незрозумілі почуття ніжності, жалю та злості мішалися й вирували в його душі, як вариво в казані. Сумніви не давали йому спокою. «Чи правильно я вчинив, що не наполіг на своєму?» Він усе крутився й час від часу дослухався до подиху дівчини.

Ранок привітав Чеслава різноголосим пташиним гомоном. Думка про бранку стрілою вдарила в скроню й миттєво вирвала його зі сну. Чеслав різко розплющив очі. Дівчина лежала, притулившись до нього всім тілом, рятуючись від ранкового холоду.

Тепер, коли вона була зовсім поруч, він міг роздивитися її уважніше. Її світлі, кольору мокрої стиглої пшениці коси безладно розсипалися на овечій шкурі. Він глибоко вдихнув повітря й відчув їхній запах. Коси пахли свіжістю й трішечки травою. І цей новий для нього тривожний дух не могла перебити навіть стара овеча шкура, пропахла кислим потом. Її обличчя, таке спокійне та беззахисне, видалося йому ще вродливішим, наче перша лісова квітка навесні, осяяна сонцем. Він навіть помітив дрібне ластовиння… Її пухкі, ще напівдитячі губи час від часу посмикувалися й щось шепотіли уві сні. Чеслав не стримався і рвучко поцілував ці такі звабливі вуста.

Його рух розбудив дівчину. Вона розплющила очі й, побачивши так близько перед собою його та втямивши, що це їй не мариться, відсахнулася, намагаючись відповзти якнайдалі, і задкувала, аж поки ремінь, що їх зв’язував, не натягся до краю. Юнак, не бажаючи втрачати завойоване, подався в її бік і, схопивши, спробував притягти до себе. Та бранка, виставивши руки вперед, рішуче зупинила його натиск. У її очах він побачив страх і, що ще гірше, — ненависть. І тоді він відступив…

Підвівшись, він дістав із торби хліб і, вломивши чималий шмат, простягнув дівчині.

— Поїж!..

Дівчина, вочевидь, боячись нового нападу, навіть не ворухнулася, але потім таки простягла руку й сторожко взяла хліб. Після цього Чеслав, відламавши й собі шматок, заходився їсти. Смаку він не відчував, бо все думав, що за сила спиняє його перед цією чужинкою. Відповіді не знаходив, а тому лютився. На неї, на себе, на весь білий світ…

Перекусивши, Чеслав гукнув Вітра, що пасся неподалік, і почав збиратися в дорогу. Попереду в них було ще добрих два дні важкого шляху.

До воріт рідного городища Чеслав увійшов, коли сонце вже почало хилитися до заходу. Вітер ступав за господарем, задоволено фиркаючи, радіючи поверненню додому після тривалих блукань. Їхнє городище, оточене з трьох боків лісом, стояло на березі великої повноводної річки. Від лютого звіра й непрошених гостей воно відгородилося високим дерев’яним частоколом, за яким сховалося кілька десятків хатин, напівземляних хиж та господарських будівель. Поруч, на відвойованій у лісу землі, розкинулися невеличке поле та городи. Усе це належало двом родам: Велимира й Зимобора. А сам Чеслав був молодшим сином голови Роду й городища — Велимира.

Селище зустріло Чеслава щоденними клопотами. Господині, як і належить, доглядали худобу, доїли кіз і нечисленних корів, час від часу перекидаючись незлобливими жартами. Хтось порядкував коло вогнищ, готуючи їжу, — саме був час закінчити день вечерею. Чоловіки та хлопці плели кошики для рибальства, перетягали луки, запасалися стрілами, радячи та підказуючи один одному. Невгамовна дітвора, залишена без догляду, гасала серед дорослих, радіючи можливості побешкетувати. Вправний у незвичній ще для їхнього краю ковальській справі Тихомир, спритно працюючи молотом, квапився закінчити роботу до темряви.

З-за кузні назустріч Чеславові вилетіла зграйка дівчат, очолювана Зоряною. Побачивши юнака, подруги на мить засоромилися, та потім, пошептавшись, вибухнули реготом.

— Ой, погляньте, подруженьки: два волоцюги прибилися до нашого городища. Ледь ноги волочать. Один — на двох, інший — на чотирьох. Може, підсобити чим, чоловіче?

Незважаючи на те що Чеслав ледь увійшов у ті літа, коли підлітки стають юнаками, у ньому вже вгадувалася чоловіча краса. Натренована у ратних ігрищах, загартована полюванням струнка й висока статура, міцні руки та цілком уже чоловічі плечі вирізняли його серед однолітків. І це не могло не викликати захоплення в дівчачої частини городища. Не раз погляд його сіро-зелених очей обпікав обличчя красунь, запалюючи їх маковим цвітом. Не одне дівчаче серце починало частіше битися, помітивши Чеслава.

А красуня та реготушка Зоряна, донька Зимобора, ніколи не пропускала нагоди зачепити хлопця жартом-шпичкою:

— Ой, мовчить, дівчатонька, наш любчик приблудний, тільки очима жалить. Та нам те дарма!

І знову вибух сміху.

— Мабуть, щось страшне в лісі побачив, так із переляку язика проковтнув, — підтримали Зоряну подруги.

— Тож у вас язики без прив’язі. Ними б снопи молотити, — не витримав, ідучи якийсь час мовчки й терпляче зносячи глузування, Чеслав.

Ох, краще б він мовчав!

— Дивися, заговорив! Та як споро! Сказав, що вивірці в око стрелив, — загаласували всі разом.

— То хіба ж це він сам? Це йому Вітер проіржав, що нам відповісти.

— От-от. Вам тільки з моїм Вітром і змагатися в іржанні, реготухи, — знехотя відбивався юнак.

— Ой, він дуже сердитий нині. Мабуть, щось не вийшло в хлопця. Та й Вітер без поклажі повернувся. Певно, промахнулися, бідолахи.

— Хто б говорив, кикимори!

Чеслав із Вітром проїхали далі, а вслід їм іще довго не змовкали жарти й сміх.

Біля Великого білого каменя, до якого селяни приносили їжу, щоб умилостивити хазяїна й заступника їхнього городища, Чеслав помітив чудного Вишату. Хлопець безсоромно вечеряв тим, що призначалося духові.

— Еге-гей, єй, єй!.. Дай на конику покататися Вишаті! — побачивши Чеслава з Вітром, закричав той.

— Відчепись, Вишато, не до тебе нині, — відмахнувся від чудного, як від настирливої мухи, Чеслав.

— Ну дай, Вишата вміє на конику скакати, — ішов за ним і канючив хлопець.

— Утомився мій коник. Сил у нього немає скакати, — терпляче пояснював Чеслав.

Йому не хотілося кривдити убогого.

— Ну й не треба. У Вишати свій коник є. Ще кращий за твого, — схопивши різочку із землі, хлопець осідлав її та, прилаштувавшись у хвіст Вітрові, «поїхав» за ними.

Проїхавши якусь частину шляху за Чеславом і його конем, Вишата раптом знову заволав:

— Еге-гей! Поганий твій кінь, не скаче зовсім. А ось мій, глянь, як скакати вміє! — Зробивши коло навкруги Чеслава та його коня, Вишата ще раз гикнув на все горло й «поскакав», вибрикуючи на лозині, геть, лише пил закурився з-під його ніг.

Нарешті Чеслав дістався свого дому. Він був більшим за інші, як і належало голові Роду. Складений із потемнілих від часу дубових колод, місцями біля землі порослих мохом, це все ще був міцний дім, у якому народилося, виросло, славно прожило й пішло до мертвих не одне покоління його пращурів. Як і колись, із дверей його курився дим від хатнього вогнища, а сам дім дивився на городище та його буття вузькими отворами-віконцями, прорубаними в стінах, щоб денне світло потрапляло в його затишне нутро.

Прив’язавши Вітра під навісом та кинувши йому свіжого сіна, Чеслав поквапився до дому. На порозі його зустріла Голуба.

— Повернувся…

— Їсти дай!

Голуба була дочкою бранки, яку колись давно привели в їхнє городище після сутички зі степовиками. Чужинка жила в городищі, допомагаючи громаді по господарству, виконуючи всяку жіночу роботу. Через кілька років служби вона вважалася вільною й могла йти на всі чотири вітри. Але жінка залишилася. Чи то не було куди йти, чи то народжена дочка стала каменем, що змусив залишитися. Батька Голуби ніхто не знав. Жінка так і не зізналася, від кого народила. Безсумнівним було одне: батьком був хтось із чоловіків селища. Жінки після цього почали коситися на неї. Адже батьком міг бути чоловік будь-кого з них. А жінки племені не любили ділитися своїми чоловіками. Та Великі, мабуть, почули їхні страхи та побоювання. Якось узимку жінка тяжко занедужала й злягла. Пропасниця швидко зробила свою справу…

Коли мати Голуби вмерла, Велимир пожалів дівчинку і взяв до себе в дім.

Тепер вона із сухореброї, нікудишньої сироти, якою була в дитинстві, перетворилася на розквітлу ніжним першим цвітом дівчину. Спокійна та слухняна Голуба дивилася на довколишній світ уважними, незвичними для цих місць карими очима — материнський спадок. Сплетена з червоно-білих ниток смужка, що перехоплювала чисте, ледь засмагле чоло й занадто темне як для місцевих жінок волосся, теж були нагадуванням про матір, що потрапила сюди з далеких місць. Тиха й вправна, дівчина спритно поралася в домі Велимира, допомагаючи господарювати.

Переступивши поріг, Чеслав підійшов до столу, сів на широку лаву і скинув оком на рідні стіни. Яким би лісовим волоцюгою він не був, а повернення додому завжди наповнювало його якоюсь теплотою й добрим спокоєм. Ці темні, просяклі за багато десятиліть димом вогнища колоди-стіни були для нього пуповиною, що зв’язувала з пращурами, які дали життя нині живому родові.

Ще в дитинстві йому здавалося: якщо гарненько прислухатися, то можна почути голоси всіх, хто колись жив у цьому домі — прадідів, прабабок і… матері, яких він ніколи не знав. Особливо ці голоси лякали й водночас вабили маленького Чеслава вночі, коли все й усі навколо поринали в сон і нічну тишу. Тоді найменший звук, скрип, шерех здавалися йому таємним словом, значення якого він часом намагався розгадати ще довго, аж поки не засинав знесилений.

З відчуттям невід’ємної часточки цього рідного йому світу Чеслав відзначив, що за його нехай і коротку відсутність у будинку нічого не змінилося. Навіть вірний служка духа й господаря їхнього житла Домовика, павук, що нерухомо завис на своїй павутині на одній із бантин, і той був йому звичним і майже рідним домочадцем. І поготів, їхньому дому він служив справно, старанно винищуючи настирливих мух, комарів і всіляку мошкару.

Вправно пораючись біля вогнища, Голуба поставила перед Чеславом миску з кашею й поклала скибку житнього хліба. Юнак жадібно накинувся на їжу.

— А де батько?

— Вони з Ратибором частокіл оглядають. Незабаром уже прийдуть. — Голуба поставила перед ним глечик із квасом і тихо додала: — Велимир сердився дуже, що ти виїхав, нічого не сказавши.

Зненацька павук, який доти, здавалося, байдуже дивився на все, що відбувалося в домі, своїми крихітними очками-намистинками, сіпнувся і, швидко перебираючи лапками, побіг павутиною, доки не зник у темному куті-притулку. Знадвору почулися гамір і чоловічі голоси. Повернулися Велимир із Ратибором.

— Треба якомога швидше замінити прогнилі колоди. Того й диви обваляться, — із цими словами Велимир увійшов у дім.

Це був ще міцний, майже без сивини в бороді чоловік. Високий, ставний, загартований суворим життям, він нагадував могутнє дерево, що міцно трималося корінням за землю. У його словах і вчинках була життєва мудрість, а в руках — сила. За це його поважали, а часом і побоювалися. На ньому лежала відповідальність за весь Рід і городище. І він із гідністю й честю ніс цю ношу. Коли дивився на одноплемінників своїми сірими суворими й уважними очима, то навіть найнепокірливіші з них змушені були визнавати його силу.

За спиною Велимира стояв Ратибор — старший брат Чеслава. Він був дуже схожий на батька. І багато хто говорив, що Велимир у молодості був саме таким. Ще більше схожі вони були характерами. І якщо Чеслав бував гарячий, а часом і впертий, то Ратибор відзначався такою самою розважливістю, що й батько. Він був старший за Чеслава на кілька років і вважався вже цілком рівноправним членом племені. У них із Чеславом були різні матері.

Помітивши Чеслава, Велимир зупинився на порозі, важко зітхнув, але спокійно й наче між іншим зауважив:

— Ось і наш Чеслав додому приблудився, — потім, кашлянувши, неквапно підійшов до столу й сів, як і годиться господареві, на покуті.

Ратибор увійшов за батьком і сів напроти брата.

— Де був, сину? — буденно запитав Велимир, але Чеслав знав, відчував, що батько гнівається.

— Полював, батьку, — постарався так само спокійно відповісти Чеслав.

Велимир, ніби погоджуючись із поясненням сина, кивнув і провів рукою по столу:

— Ну що ж, похвалися добрим полюванням, багатою здобиччю.

— Не добув я нічого нині, — уникаючи дивитися на батька, відповів Чеслав.

— Голубо, принеси-но води зі струмка, — раптом м’яко звернувся Велимир до дівчини.

— Так ось же вода, — зачерпнула ковшем води із цебра Голуба.

— Я сказав: свіжої, зі струмка, — у його голосі тепер зовсім не було м’якості. — А Ратибор проведе тебе, щоб не було боязно.

Голуба, мовчки знизавши плечима, слухняно підхопила дерев’яне цебро й вийшла за поріг. За нею так само мовчки пішов Ратибор, нагородивши брата докірливим поглядом.

— Не схоже це на тебе. Рука в тебе вірна, а око гостре. Без здобичі зазвичай не повертався… — Велимир уважно подивився на сина.

Чеслав, насупившись, мовчав. Йому неприємні були слова батька, але й відповісти було нема чого.

— Ну, то й що, і таке буває, — продовжував Велимир. — І досвідченому мисливцеві часом не йде звір до рук. Може, Лісу не догодив чим? Прогнівав могутнього?

— Не гнівив я могутнього, звичаї знаю, — похнюпившись, тихо відказав Чеслав.

— А може, рука твоя не була тверда від думок, що пішов із городища, нікому не сказавши, куди й чи надовго?

І хотів би Чеслав наразі промовчати, та не міг — батькові відповідати треба.

— Я вже не дитя нерозумне, — спалахнуло обличчя юнака.

Чеслав не хотів брехати батькові, але правду сказати про своє полювання зараз не наважувався. Не час був.

— Отож то. Дитя побив би, повчив уму-розуму та й годі, — від синівської впертості гнів Велимира уже був готовий виплеснутися назовні, але він ще намагався вгамувати його. — Не сам живеш — у родині, у громаді. І я повинен знати, де ти пропадаєш.

— Тож я вже давно на полювання сам ходжу.

— І я знав завжди про це! — все-таки не стримався й хряпнув кулаком по столу Велимир.

— Ой, а чого це ви в темряві сидите? — до будинку ввійшла Болеслава.

Наблизившись до вогнища, вона підкинула хмизу. Від вогню, що отримав свіжу поживу, одразу зробилося світліше. Від нього жінка скіпкою запалила плошку з жиром, що правила за свічник.

Болеслава була сестрою Росави, другої дружини Велимира, матері Чеслава. Життя розпорядилося так, що голові Роду не щастило з дружинами. Першу, матір Ратибора, задерла в лісі ведмедиця, коли баби по гриби ходили. Вони випадково натрапили на клишоногу з дитинчатами, і та кинулася на жінку, оберігаючи своїх малят. Отак малолітній Ратибор залишився без матері, а Велимир — без дружини.

Переживши втрату, Велимир узяв собі другу жінку — Росаву. Через якийсь час вона зрозуміла, що носить під серцем дитя. Велимир радо зустрів цю новину. З першою дружиною їх з’єднали, коли вони були ще зовсім юними й мало що розуміли у своїх почуттях. Були молоді, і їх просто тягло одне до одного, повних сил і бажання.

Другу дружину Велимир обирав уже сам, довго придивлявся, об’їжджаючи сусідні селища та хутори. І нарешті знайшов. Видна собою Росава запала йому в душу одразу, але він вичікував якийсь час, перевіряючи, чи не примхи це. Він ставився до неї із захопленням і ніжністю — почуттями, що їх рідко виявляли до жінок його родичі. Він жалував її! Тендітна, на відміну від більшості жінок племені, міцно збитих і сильних, Росава нагадувала Велимирові квітку лісової конвалії.

Коли молодій жінці настав час народжувати первістка й почалися перейми, покликали найдосвідченіших у цих справах бабів Роду. Але Росава кричала та металася в потугах півдня, а розродитися ніяк не могла. Тоді Велимир, порушуючи заборони волхва Колобора, вирішив покликати стару Мару. Але й вона нічим не змогла допомогти. Наприкінці дня знесилена Росава стала вгасати.

— Пращури кличуть її, — винесла свій безжальний вирок Мара.

Велимир відчув, що блискавка вдарила йому в груди й випалила там усе вщент. Він втрачав ту, що була великодушно подарована йому Великими, була вся його, без залишку, його частинкою, найближчою й найдорожчою на цьому світі. Як крізь туман Велимир знову почув голос Мари:

— Дитя ще живе, ворушиться…

Баба, вичікуючи, дивилася на Велимира. Чоловік стояв мовчки, зціпивши зуби, бо йому хотілося вити. Він став навколішки біля Росави й поклав голову біля її плеча, ховаючи скупі сльози.

— Урятуй дитя. Нехай залишиться з тобою замість мене, — прошепотіла Росава, і її рука ніжно торкнулася волосся Велимира.

Вона куйовдила його волосся, як тоді, коли їм здавалося, що вони разом дійдуть до кінця свого шляху й ніщо вже не зможе перешкодити цьому.

Якоїсь миті Велимир відчув, що рука його коханої дружини безвільно впала поруч із його головою. Він важко підвівся.

— Дитя має жити, — глухо сказав він Марі й попрямував до виходу.

Біля порогу він зупинився, ще раз глянув на Росаву й вийшов.

Тоді Мара взяла гострий ніж і, встромивши його в живіт породіллі, вирізала дитину з черева Росави. Так з’явився на світ Чеслав. Мара винесла його з будинку, крикливого, загорненого в полотно, залитого материнською кров’ю, — не відав, що коштував своїй матері життя. Жінка передала дитя до рук Велимира.

— Хлопчик.

Велимир глянув на сина й відвів очі.

— Візьми, — віддав він дитину Марі й пішов геть.

Повернувся він лише наступного дня. Де вештався і що робив — нікому про те відомо не було. Але ще кілька днів після похорону Росави він не міг підійти до видовбаної з дерева колиски, де лежала дитина, його син. За хлопчиком доглядали жінки, намагаючись напоїти розведеним козячим і коров’ячим молоком, але він часто плакав, немов відчуваючи втрату матері. Цей плач не давав спокою його батькові й усій окрузі. І якось уночі Велимир не витримав і, взявши сина на руки, почав заспокоювати. Пригорнув його до грудей і носив хатою, заколисуючи, поки не розвиднілося. Тільки тоді він відчув, яка дорога йому ця безпомічна істота. І разом із цим до нього прийшло відчуття, що цей горластий хлопчик — усе, що залишилося йому, окрім хіба що спогадів, від коханої, від його Росави.

За кілька днів у їхньому домі з’явилася Болеслава — рідна сестра Росави. Тяжка доля лишила свій безжальний слід і на сестрі загиблої. У неї самої тільки-но померла дитина, а до її народження річка забрала чоловіка. Болеслава почала годувати Чеслава й надалі замінила йому матір. Жінка залишилася в будинку Велимира й після того, як хлопчик підріс, стала господарювати й наглядати за двома паливодами й Велимиром. І тільки коли після декількох років самотності Велимир привів у дім третю дружину, Болеслава повернулася в городище своїх родів.

Але й третю дружину судилося втратити Велимирові. Після народження дочки на неї напала пропасниця й жінка згасла, як скіпка. За день не стало й дитини.

Тоді знову повернулася в дім Велимира Болеслава.

На прохання Велимира волхв Колобор розпалив родове багаття і запитав Великих про напасті, що переслідували дружин ватажка. Поспілкувавшись із Великими, Колобор переказав Велимирові їхню волю: не буде йому щастя з дружинами. Велимир вирішив не суперечити більше волі Великих і не шукати собі нової жінки. Як чоловік ще в силі й при бажанні, він почав жити з Болеславою. У городищі якщо про це й говорили, то потайки, побоюючись суворої вдачі Велимира…

З появою Болеслави Велимир не став продовжувати розмови із сином, гадаючи, що й того буде досить для науки, а до того ж знаючи, що жінка все одно буде на боці свого годованця. І хоч ніколи не посміє суперечити йому, чоловікові, та своє мовчазне невдоволення й незгоду зуміє виявити. Можеш бути певен. Жінки це вміють. І тому, ще раз суворо зиркнувши на сина з-під насуплених брів, пішов спати.

— Як ти, синку? — тихо запитала Болеслава, прибираючи зі столу.

— Як бачиш, цілий, — буркнув юнак і ступив за поріг.

Роздратований, не знаючи, на кого більше — на себе чи на батька, Чеслав вийшов із дому. Надворі він побачив Ратибора й Голубу. Вони сиділи поряд на колоді, про щось тихо перемовляючись. Помітивши Чеслава, розмову чомусь урвали, а Голуба, підхопивши цебро з водою, пішла в дім.

— Ну й дурноголовий ти, брате! Батько ночі не спав, тебе чекав. Накрутити б тобі вуха, щоб попухли! — напався, гиркаючи баском, зовсім як батько, на брата Ратибор.

— А сам у вухо не хоч? — з погрозою запитав молодший.

— А по шиї? — уже лагідніше поцікавився старший.

Чеслав пішов спати на сінник. Там було просторіше, ніж у домі, і дихалося вільніше.

Щойно світанок зайнявся над верхів’ями дерев, Чеслав прокинувся. Розкинувшись поруч, час від часу похропуючи, спав Ратибор. Швидко, але так, щоб не розбудити брата, юнак вибрався з шарудливого сіна й пішов у бік дому.

Городище ще ніжилося в залишках нічного сну, і тільки йому, Чеславові, чомусь не хотілося продовжити ці солодкі миті. Очевидно, на те в нього були важливі причини. І він не хотів, щоб будь-хто з одноплемінників прознав про них.

Обережно прокравшись до ще сплячого дому, Чеслав під уважним поглядом невсипущого павука, що дивився на нього з глибини своєї пряжі-павутини, знайшов під рушником два хліби і, прихопивши їх, тихо вийшов на вулицю. Сховавши хліби в торбу, яку він теж узяв із собою, юнак рушив до річки.

Та ще раніше за свого хазяїна прокинувся кінь Вітер. Зачувши Чеслава, він вимогливо заіржав.

— Відчепись, Вітре, не до тебе!

Але Вітра, звісно, не влаштувала така відповідь, і він заіржав іще голосніше та ще й став нетерпляче бити копитом.

— Ти ж перебудиш усіх, дурню! — Чеслав розумів, що Вітер вимагає, щоб його викупали й почистили.

Учора на це в хазяїна не було ані сил, ані часу. Але й зараз юнака відвертали зовсім інші справи. І все-таки, розуміючи справедливість вимог хвостатого друга й боячись, що він перебудить усе городище, Чеслав мусив пристати на цю наглу вимогу.

— Ну, добре вже, пішли на річку, реп’ях. Тільки стрілою!

Вітра не треба було вмовляти, він понісся в бік річки набагато швидше від свого хазяїна…

Коня Чеславові подарував батько, коли той був ще лошам. Це був дуже дорогий подарунок, а для хлопчиська, яким на той час був сам Чеслав, — межа бажань. Далеко не всі в їхньому племені володіли цими гарними тваринами.

Попелясто-сірої масті, з довгими сильними ногами, шкурою, що сріблилася на сонці, Вітер був нащадком тих рідкісних коней, що потрапили до їхніх дрімучих лісів із дикого степу. З тієї далекої сторони, про яку в їхніх нетрях лише казки та небилиці оповідали: нібито на краю того степу земля з небом сходиться. Отож казали, що саме відтіля разом із загоном зухвалих степовиків, які забралися в таку глухомань, бажаючи поживитися та пограбувати лісових жителів, з’явилися й коні.

Степовики спритно управлялися зі своїми жвавими скакунами, нападаючи й грабуючи лісовиків та забираючи їхніх дружин і дітей у полон. Але чоловіки лісових племен і родів теж були не боязкі, а в лютості своїй, силі й ратній справі могли посперечатися зі степовими. Зібравшись дружною ватагою й знаючи ліс і його таємниці набагато краще за чужинців, вони розсіяли непрошених гостей серед дерев, улаштовуючи їм хитрі пастки, заманюючи у багнисті водойми й непрохідні буреломи, зрештою перебили всіх до одного й відстояли свої селища й житла. А коні, на яких прибули степовики, дісталися в нагороду найсміливішим і гідним…

Біля воріт городища Чеслава привітали сторожі.

— Що так рано? Сну не маєш?

Чеслав лише махнув у їхній бік рукою, доганяючи Вітра. А той уже був біля річки і, як ошпарений, влетів у тиху воду, піднявши хмару бризок. Чеслав поклав торбу на березі, швидко нарвав прибережної трави і, роздягнувшись, увійшов у воду. Підійшовши до коня, він почав хлюпати на нього водою й люто терти йому боки травою. Вітрові зовсім не сподобалися швидкість і напористість процедури, і він невдоволено зафиркав, перебираючи копитами.

— Стій, не балуй! — гримнув на нього Чеслав.

— Та ти, дивлюся, за кимось женешся, хлопче? — почулося з берега.

Чеслав і не помітив, коли й звідки з’явився Сокіл. Кошлата чуприна, розпатлані вуса й борода та отримана на полюванні рана, що перетинала його чоло й око, надавали йому лютого вигляду. Здавалося, що, проводячи багато часу в лісі, він і сам став схожий на звіра. Але тільки зовні. Сокіл посідав у громаді особливе, почесне місце. Він учив юнаків племені всіх премудростей життя в лісі, полювання, а також ратної справи, роблячи з них справжніх чоловіків — добувачів і захисників. Усе, що знав і вмів Чеслав, було заслугою Сокола.

— Довгих років тобі, Соколе! — приклавши руку до грудей і шанобливо уклонившись, привітав наставника хлопець.

— І тобі, Чеславе.

— Не очікував побачити тебе…

— А я люблю раненько росяною травичкою пройтися. Любо мені те, та й від хворостей різних береже, — поплескав себе по ногах Сокіл.

Тільки тепер Чеслав помітив, що штани Сокола підкочені до колін, а ноги — в росі.

— Тебе не було кілька днів… — Сокіл очікувально подивився на юнака.

Чеслав мовчав, сподіваючись, що тим обійдеться.

— Де пропадав? — не обійшлося.

— У лісі… Місця для лову… вишукував, — щоб не дивитися в очі Соколові, Чеслав знову почав терти боки Вітрові, але тепер уже абияк.

— Це добре, коли в молодця є гідне заняття, — посміхнувся у вуса Сокіл.

Чеслав знову не найшовся, що сказати.

— Щось ти неговіркий нині… Знову зібрався в довгу дорогу?

— Ні, Соколе, моя дорога лише до річки. Коня вирішив викупати, почистити, — і став терти Вітра так старанно, що той навіть відсахнувся від нього.

— А я вже почав турбуватися, Лісовик тебе задери… — раптовий порив вітру здибив і без того розкуйовджену чуприну Сокола, зробивши його самого схожим на згаданого Лісовика. — Думаю, чи не загуляв хлопець, не забалував?.. Адже незабаром твій обряд Посвяти. Великий для юнака день! Пам’ятаєш?

— Хіба про це можна забути? У мене на плечах голова, а не горщик.

— Голова в тебе є, — погодився Сокіл.

— А чого ти вирішив, що я зібрався їхати, Соколе?

Сокіл обурено крекнув і спробував пригладити свою непокірну гриву.

— Тому що коли йдуть на річку коня купати, не беруть із собою торбу з двома хлібами, — хитро примружився наставник.

— Від тебе, Соколе, ніщо не сховається, — захоплено вигукнув Чеслав.

— Цього я й тебе вчив. Не просто дивитися, а бачити. І бачу я, Чеславе, що ти задумав щось… Приховуєш… Очі відводиш…

Від цих слів серце юнака тенькнуло.

— Та я тобі не чужий, завжди можеш мені довіритися. Якщо не ділом, то порадою допоможу… Можеш не відповідати. Сподіваюся, ти робиш правильно. Одне скажу: часом ми щось вчиняємо не замислюючись, до чого це призведе в майбутньому.

Чеслав мовчав і тільки смикав зім’яту в руках траву.

— Захочеш поговорити про це, ти знаєш, де мене знайти, — промовивши це, старий Сокіл пішов.

А Чеслав, підхопивши торбу з хлібами, довів Вітра майже до воріт городища і, ляснувши рукою по крупу, скомандував:

— Додому, Вітре!

Повторювати двічі не довелося. Кінь голосно заіржав і, жваво влетівши у ворота, понісся додому. А Чеслав, оглянувшись на всі боки: «Ніхто не бачить?» — рушив до лісу. Він ішов ледь помітною стежкою. Люди нею ходили рідко, і вона майже повністю заросла травою, але ж таки нею ходили…

Юнак щодалі заглиблювався в хащу. На шляху траплялися величезні кам’яні брили. Казали, що колись, дуже давно, їх сюди притягнув якийсь страшний злидень Льодовик, надовго скувавши все під собою, а відступивши, кинув…

Стежка обігнула маленьке болітце і повела Чеслава в майже непрохідні нетрі. Нарешті, попетлявши трохи серед колючих чагарників, вона вивела його на зарослу травою й квітами галявину біля підніжжя невисоких скель. Покриті мохами, чагарником і низенькими деревами, що вчепилися корінням у скелі й намагалися вижити на їхньому кам’яному тілі, вони приховували ледь помітну щілину, що переходила в печеру. Здавалося, що це всемогутній Перун, розгнівавшись за щось на цю кам’яну твердиню, кинув у неї блискавкою й розколов. А може, так і було насправді?

Тут, у печері, сама-самісінька жила стара Мара. Ніхто не знав, скільки років цій жінці. Та чи жінці? Багато хто бачив у ній скоріше лісову тварюку, ніж дочку роду людського. Напевно, через те, що так довго жила вона сама в лісі, ішла про неї серед Роду недобра слава. А ще тому, що викликала в них марновірний страх.

Колись, дуже давно, коли Мара була ще молодою, її вигнали з городища. Ніхто вже не міг сказати, за що саме, але чутки про це ходили серед людей різні. Хтось говорив, що вона спробувала допомогти розродитися жінці, а та народила жахливе чудовисько. Інші теревенили, що вона звела з розуму якогось хлопця, і той вкоротив собі віку. Ще інші казали, що вона вчинила непростиме: пішла проти волі Великих. Дехто з острахом шептався, що вона пішла проти волі самого Колобора, і той, звичайно ж, не стерпів цього. Але їм заперечували, що все сталося ще раніше, задовго до Колобора. Такими були чутки.

Вигнана Мара пішла з городища й оселилася тут, у серці кам’яної гори. Але люди про неї не забули, бо мала баба силу проти будь-яких болів і недуг, а можливо, і не тільки проти них… Дехто підозрював у ній інші здібності та сили. Але про це говорили мало й пошепки, боячись розгнівати Великих.

Ось чому не заростала стежка до похмурого житла Мари. Час від часу хтось із поселенців, у розпачі зважившись звернутися до неї, криючись від одноплемінників, приходив до самітниці зі своїми прикростями й болем. Мара не відмовляла. Бувало, її кликали до хворого в городище, коли він сам не мав сил прийти. Вона приходила таємно під покривом ночі і, зробивши свою справу, одразу зникала. Але це траплялося зрідка. І відважувалися на це лише найупослідженіші та наймогутніші представники Роду.

Чеслав, який доти майже біг стежкою, на галявині перейшов на статечний крок. Йому хотілося виглядати чоловіком, а не якимсь жовторотим парубчаком. Він не дійшов і до середини галявини, коли на порозі печери з’явилася Мара. Сива, сухорлява, зі зморшкуватим лицем, але пряма та ставна, жінка стояла на порозі свого житла як велична господарка цих місць і терпляче чекала, коли підійде Чеслав.

— Здорова будь, Маро! — уклонився їй юнак.

— І тобі здоров’я та сил, хлопче!

— Я приніс тобі хліба. — Чеслав дістав із торби один із хлібів і віддав жінці.

Мара взяла хліб і, піднісши до обличчя, глибоко й із задоволенням вдихнула:

— Домом, вогнищем, спокоєм пахне… — й одразу різко перевела погляд на Чеслава. — Не боїшся порушити?

Юнак спершу невпевнено, а потім твердо заперечно похитав головою.

— Дивися, хлопче!.. — і знову понюхала хліб, заплющивши очі чи то від його приємного запаху, чи то замислившись.

Чеслав стояв, переступаючи з ноги на ногу, не знаючи, що казати далі.

— Ну, чого чекаєш? Іди, не мене ти прийшов побачити, — розплющила очі Мара й кивнула в бік печери.

— Як вона?

— Не легко тобі з нею буде, — із якимось тихим смутком зауважила на те стара знахарка, дивлячись йому в очі.

— У лісі звір теж не простий. Нічого, впораюся! — рішуче й упевнено заявив хлопець і пройшов повз Мару в її оселю.

Це була невелика, але й не така вже маленька печера, пристосована під житло. Посередині, обкладене каменями, теплилося вогнище. У сполохах багаття видно було кілька сухих, майже гладеньких від часу пнів, що заміняли господині стільці. Десь угорі, у кам’яній стелі, зяяла невелика дірка, крізь яку пробивалося денне світло, туди ж ішов дим. Можливо, саме сюди колись Перун влучив своєю блискавицею.

Усе житло знахарки було заповнене травами, медом, воском, корінням, гілками, сушеними квітами, а то й лісовою звіриною. Усе це лежало й висіло в численних ступках і плошках, горщиках, глечиках і торбах на всіх стінах печери, наповнюючи її духом лісу й вогню.

Від головної печери йшло кілька відгалужень. Чеслав глянув на одне з них. Вхід до нього закривали дерев’яні двері, привалені чималою каменюкою. Зібравшись на силі, а можливо, і з думками, Чеслав відкотив камінь, потім відсунув двері. За ними стояла темрява.

Коли очі звикли до мороку, Чеслав помітив у кутку якийсь рух… Повернувшись до багаття, він узяв із нього палаючу головешку і ввійшов до невеличкої печери, схожої на кам’яний мішок. У кутку, закутавшись в овечу шкуру, сиділа Неждана — викрадена ним бранка.

Вона провела в цій печері всю ніч, забувшись коротким тривожним сном. За дверима, час від часу щось бубонячи собі під ніс, подавала ознаки життя мерзенна баба. До бранки, здавалося, їй не було діла. Тільки коли Неждана марно намагалася відіпхнути двері, баба сміялася тихим огидним сміхом.

Чеслав опустився біля Неждани на коліна й, переломивши хліб, простягнув їй половину.

— Візьми, поїж!

Неждана не рушила з місця.

— Візьми, голодна ж.

Неждана обережно взяла хліб і почала їсти. Чеслав теж відкусив від своєї половини. Потім він приніс води в ковші. Неждана пила жадібно, а втамувавши спрагу, простягнула ківш Чеславові.

— Як тебе звати?

Дівчина мовчала. Чеслав, не дочекавшись відповіді, обережно, боячись злякати, доторкнувся до її обличчя й ніжно провів рукою по щоці. Неждана відвернулася.

— Чого мовчиш?..

Неждана мерзлякувато зіщулилась.

— Не бійся мене.

Чеслав наблизився до неї й спробував обійняти, пригорнути до грудей. Дівчина вся напружилася й, відсунувшись до стіни, зіщулилась. Юнак повільно провів по її тілу рукою й доторкнувся до грудей. Дівчина спробувала відсторонитися від нього, ще більше втиснувшись у кам’яну стіну, але Чеслава це не зупинило. Вперши руки в стіни так, що дівчина опинилася між ними, і позбавивши її тим самим можливості вислизнути, він почав шукати її губи своїми губами, гарячими й вимогливими. Та коли знайшов, відчув, що вуста бранки вперто зімкнуті й не відповідають на його нетерплячий поцілунок. Переборюючи її мовчазний опір, юнак опустив чужинку на шкуру й спробував проникнути їй між ноги. Неждана затято пручалася, а коли зрозуміла, що сили нерівні, заплакала.

Відчувши сльози, Чеслав відпустив її. Знову ці сльози! Чомусь, тільки-но вони з’являлися, він почував, що сила й рішучість полишають його. Він сів біля Неждани, опустивши голову й важко дихаючи. Серце рвалося з грудей… У голові гуло… Думки й почуття плуталися… Він хотів її з усією пристрастю юності, але не так, не силою. А як, він не знав.

— Я привів тебе для себе… — крізь зчеплені зуби видихнув він, а потім майже викрикнув зло, з розпачем, майже не усвідомлюючи й не чуючи, що кричить: — І ти будеш зі мною. Будеш! Чого б мені це не коштувало і як би ти не супротивила! Будеш!..

Юнак різко встав і, не дивлячись на дівчину, пішов геть. Він відчував, що якщо зараз не піде, то зробить щось непоправне й непрощенне для себе, для неї… А він не хотів цього. Міг, але не хотів!

Із печери Чеслав уже не вийшов, а вибіг і, нічого не кажучи, пройшов повз Мару.

— Терпіння, хлопче, терпіння! — почув він її голос за спиною.

«Терпіння, терпіння!» — стукало Чеславові в голові дорогою до городища. Але де його було взяти, коли ти ще тільки починаєш пити з ковша життя і тобі не терпиться так багато чого спробувати?

Розсерджений невдачею, Чеслав повернувся додому. Житло зустріло його пусткою: у хаті нікого не було. Тоді він пішов до сінника й тут помітив Голубу. Дівчина, ставши на коліна, доїла козу. Молоко білими струменями вистрілювало в горщик: чвирк-чвирк, чвирк-чвирк.

Чеслав стрімко підійшов до дівчини й, узявши за плечі, підняв, відірвавши від заняття.

— Ти що? — звела на нього очі Голуба.

Юнак ухопив її за руку й потяг до сінника, а коли вона слабко закомизилася, ухопив на руки й таки відніс туди. Він мовчки й люто взяв її. Голуба покірно знесла й цю повинність…

Коли Велимир помітив, що його старший син Ратибор став заглядатися на дівчат, а за ним на підході був і Чеслав, то вирішив випередити події. «Юнаки в силу входять: голови гарячі, кров вирує. Коли б шкоди не наробили!» На той час і Голуба стала входити в дівочий вік. «Дівка своя, при домі. Нехай уже краще з нею балуються, ніж потім із родичами розбиратися». За словом Велимира першим її чоловіком став Ратибор. Згодом її пізнав і молодший брат.

Удень Чеслав пішов на узлісся. Сюди чоловіки городища приходили вправлятися в стрілянні з лука. Не встиг він як слід прицілитися, щоб випустити першу стрілу, як з’явився його друг Кудряш. Ім’я йому таке при народженні дали не без заміру. Його голова й справді була кучерява. А з-під тих кучерів визирали майже завжди бешкетні та веселі очі.

— Ти куди пропав? Я тебе всюди шукав, а тебе як корова язиком злизала, — накинувся на Чеслава товариш.

— На полюванні був.

— Що?! А мене чого не взяв із собою? — насупився Кудряш.

— Так від твоєї тріскотні, Кудряше, уся живність розбіжиться.

— Так уже й розбіжиться'. — у його голосі почулася образа, але одразу в очах блиснуло бешкетництво, а потім і підозра. — І ранком тебе ніде не було. Недоговорюєш ти, Чеславе, щось приховуєш. Ох, я-то тебе знаю!..

Чеслав і Кудряш товаришували, скільки себе пам’ятали, напевно, відтоді, як навчилися повзати й відбирати одне в одного дерев’яні та глиняні цяцьки. Рухливий Кудряш був баляндрасник і веселун, заводила на будь-якому святі й гулянці. Але верховодив у цій дружбі зірвиголова Чеслав.

— А Зоряна мене замучила, так випитувала, неначе рогатиною до частоколу притисла: «Де Чеслав? Куди подівся? Скажи та розкажи, Кудряшечку!» — передражнив Зоряну Кудряш. — Навіть любчиком назвала!

— Ой, брешеш ти, Кудряше! — похитав головою Чеслав, знаючи любов друга до перебільшення та вигадування казок і небилиць.

— Та щоб мене кикимора поцілувала! — спробував зробити серйозне лице Кудряш.

— Допросишся, поцілує. Ну, а ти що їй?

Обличчям Кудряша розпливлася глумлива посмішка. Не поспішаючи, він ліниво потягнувся, немов зі сну, відтягаючи очікувану відповідь, а потім із серйозною міною видав:

— Сказав, що ти зустрів у лісі русалку, вона тебе зачарувала і ти бігаєш тепер слухати її казки. Так потихеньку сохнеш за нею, нудишся, здичавів, страждаєш… Забава мене ледь дрюком не відходила.

— Дурило! — невесело відгукнувся Чеслав. — Ти краще б про Посвяту подумав. А то осоромишся, дівки точно проходу не дадуть, — задражнять.

— Отакої! Так й осоромлюся?..

Кудряш діловито засукав рукави, поплював на руки, примощуючись поруч із другом, і натягнув тятиву.

Потім заплющив одне око, передумав, заплющив друге, прицілився в палицю, встромлену в землю на узліссі, що слугувала мішенню, і відпустив нарешті тятиву.

— Схибив, — Чеслав махнув рукою.

— Так сонце просто в око засвітило! — свято вірячи своєму виправданню, заявив Кудряш.

— Яке сонце?! Тобі, Кудряше, батьки руки погано зладнали!.. — почувся розкотистий регіт.

За розмовою друзі й не помітили, як до них підійшов Борислав — рудоволосий хлопець їхнього віку, що також мав у руках лука.

— Зате тобі реготалку твої справно злагодили, — не залишився в боргу Кудряш.

— Що стараєтеся? Боїтеся на Посвяті знеславитися? — криво посміхнувся, а тоді й відкрито заіржав Борислав. — Бачив, бачив нині, як ти, Чеславе, лісом, як той заєць, стрибав.

«Це коли я від Мари йшов. Треба бути обережнішим», — відзначив подумки Чеслав. А вголос якомога спокійніше відповів:

— Випробування покаже, кому сміятися доведеться… А ти-то чого лісом шатуном тиняєшся?

— Я?.. Та так… Справи були… — спершу було зніяковів, а потім невиразно відповів Борислав.

— Ну й у мене справи, — відрізав Чеслав.

Борислав, красуючись і насмішкувато поглядаючи в бік Кудряша, став на мітку для стріляння. А Чеславові ніби між іншим кинув:

— У Мари був? Заборону волхва порушував… — і відпустив тятиву.

Стріла точно вцілила в палицю. Майже відразу її розколола інша, пущена Чеславом.

— А ти не сунь свій веснянкуватий ніс у горщик із чужим молоком, ціліший буде, та й молоко не скисне, — попередив він Борислава.

А пущена Кудряшем стріла знову пролетіла повз, і хлопець пом’янув багатьох дрібних лісових духів.

— Це ж хто такий влучний?

Від лісу, куди тільки-но полетіла очманіла стріла Кудряша, з козубом у руках з’явилася Зоряна. За нею біг чудний Вишата, розмахуючи тією-таки загубленою стрілою.

— Ну от, тільки пом’янув лісову нечисть, а вони вже тут, — їдко підмітив Кудряш, незадоволений появою нових свідків його сорому.

— Чую голос, дай, думаю, гляну: хто на стрільбищі вправляється… Світлого дня тобі, Чеславе. Рідко видно тебе щось… — стрельнула очима в бік хлопця Зоряна.

Чеслав, ледь глянувши в бік дівчини, мовчки кивнув, нібито зосередившись на цілі.

— Ішла б ти, Зоряно, ішла… та не заважала б хлопцям справою важливою займатися, а то тільки збиваєш, під руку словами порожніми кидаючись, — із перебільшеною діловитістю заявив Кудряш.

— Та що ж отут важливого? — намагаючись приховати посмішку, поцікавилася Зоряна. — Прицілюйся та стріляй!

— Вам, дівкам, усе забавою легкою здається, а тут велике вміння та вправність знаєш які потрібні?! Знаєш?! Не жіноча! — Кудряш постарався сказати це якомога суворіше й серйозніше, але від того вийшло ще кумедніше.

— Ой чи?! — зі сміхом перепитала Зоряна.

— А то?! — невдоволенню Кудряша не було меж.

Стріляти йому зовсім перехотілося.

— Не жіноча!.. Не жіноча!.. — Вишата став ганятися за легкокрилою бабкою та викрикувати на різні голоси. — Не жіноча!

— Чеславчику, дай-но свій лук! — задирливо попросила Зоряна, ступнувши до хлопця.

— Ще чого! Не жіночого то розуму справа! — пробурчав невдоволено Чеслав і не дав лук.

Чимало жінок їхнього племені, чиє життя завжди проходить у суворому оточенні лісу, вимушені боротися за своє існування і зі звіром диким, і з людом недобрим, запросто могли впоратися зі зброєю. А були серед них і такі, для кого й лук не був дивом. Але Чеслав не любив, коли торкалися його зброї. А тим більше жінка! У глибині душі він остерігався пристріту чи порчі на своє мисливське спорядження, побоюючись, що воно перестане служити йому справно й втратить влучність. А пристріт — річ не проста! Та й не один він так думав із чоловіків їхнього племені.

Зоряна невдоволено насупила свої соболині брови.

— А ти, Бориславе?.. Теж не даси? — підступилася дівчина до юнака.

Хлопець засумнівався було, але йому важко було відмовити Зоряні.

— Тобі, Зоряно, що хочеш.. — передав дівчині свій лук Борислав.

Дівка обвела хлопців лукавим поглядом, приклала стрілу до тятиви, із зусиллям натягнула, прицілилася й відпустила… Стріла точно влучила в палицю, а дівчина з викликом глянула на Кудряша. А той, вражений, невдоволено фиркнув, крекнув і, різко скинувши лук, вистрілив… І несподівано для самого себе теж влучив. Поспіль якийсь час стояв і лупав очима, не вірячи у свою спритність, а переконавшись, що таки влучив, одразу надувся від важності й, споважнівши, подивився на Зоряну.

Дівчина пирснула від сміху:

— Ой, зараз луснеш, Кудряшику!.. Ой, луснеш!.. — а пересміявшись, додала: — А таки у стрілянні зі мною тобі краще не змагатися — продуєш!..

— Та вже точно!.. — обурився Кудряш.

— Вишаточці теж лук потрібний! — заявив Вишата, що кинув ганятися за бабкою й тепер уважно стежив за тим, що відбувається.

А Зоряна тим часом підійшла до Чеслава й лагідно, так, щоб ніхто не чув, запитала:

— Хлопці та дівки ввечері на грища збираються… Прийдеш?

— Ніколи нині, — не дивлячись їй в очі, відповів хлопець і натягнув тятиву.

Так минуло кілька днів. Чеслав із ранку зникав у лісовій хащі, намагаючись привчити до себе непокірну бранку. Повертався сердитий і похмурий. А наступного ранку поспішав знову до неї з новою надією.

Якось за обідом, коли вся родина була в зборі, Велимир уважно подивився на Ратибора.

— Думаю, дружину тобі настав час підшукати, Ратиборе, — сказав синові, коли той перехопив батьківський погляд.

Усі подивилися на Ратибора, а в Голуби навіть ложка випала з рук. Ратибор теж перестав їсти, а обличчя його чомусь раптом сполотніло.

— От пройде Чеслав Посвяту, поїдемо в городища інших родів та по хуторах — дівок подивимося, — продовжив Велимир.

— Батьку!.. — Ратибор осікся, глянувши в непохитні очі Велимира.

— Сам вибереш, а я пораджу…

У домі настала тиша, у якій було чутно тільки дзижчання мух.

— Добре, батьку, — помовчавши, видихнув Ратибор.

— От і вирішили, — дочекавшись бажаної відповіді, завершив Велимир.

Потім по-хазяйськи обвів поглядом інших.

— А твої, Чеславе, як справи? — зупинився на молодшому синові. — Готуєшся до випробування? Сокіл тебе хвалить.

— Намагаюся, — уже без бажання зачерпнув Чеслав ложкою каші з горщика, що стояв посеред столу.

— Щось ти притих. Давно ні про які витівки твої не чув.

— Дорослішає… — Болеслава з любов’ю подивилася на юнака й хотіла погладити по голові, але той вихопився.

— Не навроч, Болеславо, — кинув Велимир.

Знадвору почулися чиїсь кроки, і за мить у дверях з’явилася кошлата мармиза.

— Мир дому й хазяям! — Сокіл пригладив скуйовджену на вітрі бороду.

— Здоров’я й довголіття нашому гостеві! — з повагою привітав його Велимир. — Проходь, сідай до столу й розділи їжу нашу.

Болеслава підхопилася й кинулася за ложкою для гостя.

— Дякую, господарю, але не голодний я. А от від квасу холодненького не відмовлюся, вип’ю, — витер губи в передчутті задоволення гість.

Болеслава поставила перед Соколом глечик із квасом, і той, підхопивши його своєю величезною п’ятірнею, припав до посудини. Руки в Сокола й справді були здорові. Мало хто з племені міг би обхопити такий глечик однією рукою. А Сокіл робив це з легкістю. Він пив великими ковтками, жодного разу не відсапавшись. А випивши, опустив глечик на стіл і схвально крекнув:

— Ох, і гарний квасок, господине, духовитий! — і знову обтер губи.

Болеслава від похвали так і зашарілася. Якій господині не приємне добре слово про її готування?

— На здоров’я, Соколе! Може, ще?

— Боюся, розірве мене.

Утамувавши спрагу й віддавши належне господині, Сокіл знову повернув своєму обличчю лютий вираз. Він заговорив серйозно й заклопотано:

— Прийшов я до тебе, Велимире, сказати, що бачив у лісі сліди чужі. Люди зайшлі з’явилися неподалік від городища.

Звістка стривожила Велимира. Поява будь-якої нової людини в городищі могла завдати лиха, як це вже не раз бувало.

— Степові?

— Чур! Чур! Чур! — покликала в захисники духа Болеслава, відганяючи від себе рукою невидиму напасть.

— Гадаю, ні. Як по слідах судити — наших родів люди. Але не з ближніх. Лісовик їх задери! — мотнув гривою Сокіл.

— Багато їх?

— Поки що не знаю. Сліди невиразні… Наче дуже вже сторожко ходить хто… на сухій землі не видно ж… Дощу давно не було… Коли б коло струмка на сирому піску не побачив, то й не примітив би… А потім уже придивлятися почав і зрозумів, що таки хтось бродить по нашій окрузі…

Вся родина з напруженою цікавістю слухала Сокола.

— Може, мисливці заблукали? — припустив Ратибор.

— А чого навколо городища шастають? — подивився на хлопця своїми глибоко посадженими очима Сокіл. — А якщо вже заблукали, так чого в городище відкрито не з’явилися?

— Ніколи їм було.

Усі подивилися на голову Роду. Велимир, помовчавши, діловито й стурбовано сказав:

— Треба сторожів попередити, щоб уважніше дивилися. Та люд у городищі оповістити, щоб у лісі обережніші були. А ти, Соколе, приглянь за околицею. Будемо сподіватися, що роззирнуться чужинці та й підуть.

— Та я вже догляну. Жаль тільки, поки що самих непрошених не бачив, а лише сліди. Так би зрозуміліше було, чого вони отут нишпорять, лісовики.

Обговоривши ще деякі перестороги та попрощавшись із хазяями, Сокіл пішов.

Чеслав під час усієї розмови не вимовив і слова. Він щосили гнав від себе думку, що поява чужих могла бути пов’язана з його недавнім удатним полюванням. Адже він був такий обережний! Ні, ні, він добре заплутав свої сліди.

— Тітонько, тітонько, дай хлібця Вишаті! — почулося з вулиці.

Болеслава, підхопившись із місця, відломила шматок хліба, зачерпнувши ложкою каші, наклала на нього гіркою й рушила до виходу.

— Ти куди? — запитав Велимир.

— Дам поїсти хлопцеві. Бабця його, напевно, знову розхворілася. Хліб не пекла.

— Не принаджувала б ти його, Болеславо, до дому… Віднеси їм, що там маєш, до хати, — невдоволено буркнув Велимир.

— Що ж робити, як він уже під нашою стоїть?

Жаліслива Болеслава вийшла за поріг.

— Хлібець, хлібець солоденький! Вишата ой як любить хлібець, тітко! — почувся радісний голос чудного.

Вишата був на два роки старший за Чеслава. Його мати Яра народила сина після купальської ночі, але хлопець, із яким вона була в ту літню ніч любові та святкування весілля Даждьбога-Сонця Великого та Ранкової Зорі, чомусь не захотів взяти її за дружину, а вона так і не відкрила його імені, скільки не наполягали родичі. Батько навіть побив її кілька разів, щоб зізналася, але дівчина залишилася непохитною. Так ніхто й не дізнався, хто батько Вишати. Хлопчик ріс, як і всі в городищі паливоди, захоплюючись іграми та забавами.

Але через якийсь час Яра несподівано кудись зникла з городища, кинувши малолітнього сина на батьків. Ніхто не знав, куди вона пропала й чому. Ходили чутки, що її бачили то в одному далекому селищі, то в іншому, то на хуторах глухих. Але то лише чутки, а як воно було насправді?..

Після зникнення Яри за Вишатою стали зауважувати деякі дивацтва. Хлопчик почав заговорюватися, поводитися якось незрозуміло. Спочатку вважали, що малий пустує, як це властиво його віку. Але згодом стало очевидно, що з хлопцем біда. Його однолітки набиралися розуму, досвіду й уміння, а Вишата так і залишався дитям малим. Тепер уже всі переконалися, що хлопець — чудинко. Дід його помер, і жив тепер Вишата зі своєю бабцею, що дуже хворувала.

Та й був тепер це вже не хлопчак, а здоровий хлопець — плечі широкі, міцні руки й ноги, а от на голову та здоровий глузд — слабкий. Громада ставилася до нього з жалем. Господині часто підгодовували вічно голодного Вишату, жалували його й дякували Великим, що їхні діти не такі.

Чеслав відіпхнувся ногами від хиткого човна й головою вперед пірнув у воду — тільки кола пішли водою. Кудряш, ледь не випавши з човна від несподіванки, намагаючись зберегти рівновагу, квапливо вчепився в борти. За кілька хвилин із води з гиком виринув Чеслав. Побачивши, як Кудряш намагається вирівняти човен, при цьому ще більше його розгойдуючи, він весело зареготав.

— А болячка тобі в бік! Щоб тебе так підкидало всю ніч! Щоб твою ложку так хитало, коли ти її до рота сунутимеш! — кричав обурений Кудряш.

Чеслав підплив до човна й притримав його, не давши начерпатися води. Як тільки суденце перестало гойдатися, Кудряш із вигуком: «А от я тобі!..» — сам кинувся в річку до товариша.

Із криком і вереском вони борсалися у воді, намагаючись жартома «притопити» один одного, напираючи на плечі й голову, або, підпірнувши та схопивши за ногу, потягти на дно.

З раннього ранку друзі, сівши у видовбаний із дерев’яної колоди човник, рушили на риболовлю. І тепер, наловивши риби та стомившись від зосередженого й спокійного заняття, із задоволенням розминалися у воді. За шумом і стовпами бризок вони не одразу почули, що їх хтось кличе. Чеслав першим побачив сусідського хлопчика, що, розмахуючи руками, з берега щось горлав.

— Чого це він? — здивувався Чеслав.

— А от чого… — натиснувши на плечі друга, Кудряш занурив його з головою у воду.

— Та почекай ти, п’явко, нас, здається, кличуть, — випірнувши, зупинив товариша Чеслав.

Учепившись у човник однією рукою й гребучи другою, вони рушили до берега.

— Чеславе, тебе Велимир додому кличе! — розчули вони, наблизившись, голос хлоп’яти.

— Що за негайна потреба? — здивувався Чеслав.

Друзі витягли човен на берег, одяглися і, підхопивши улов, поквапилися до городища.

Велимир був дома сам. Він сидів за столом і про щось зосереджено розмірковував. Було видно, що він чекав сина.

Чеслав увійшов і зупинився на порозі.

— Кликали, батьку?

— Кликав.

— Я рибу приніс… — поклав рибу біля вогнища. — Щось сталося?

Велимир уважно дивився на сина.

— Про те, що сталося, я в тебе хотів запитати, Чеславе, — нарешті повільно вимовив Велимир.

— Не розумію: про що ви, батьку? — щиро здивувався Чеслав.

— Про дівку…

Від несподіванки Чеслав відчув, як мурашки пробігли йому по спині, а в голові закрутився рій запитань, що відразу розсипався під вагою однієї думки: «Він знає!»

— Я хотів розповісти тобі, батьку, але пізніше.

— Коли?

— Після Посвяти.

— Коли про твою бранку знало б уже не тільки наше, а й сусідні городища?

— Я обережності… дотримувати намагався… — спробував виправдатися Чеслав, але під важким поглядом батька знітився, збився й, помовчавши, запитав: — Як ти прознав?

— Ти серед людей живеш!.. — досадливо зітхнув Велимир. — Крива Леда запримітила, що ти зачастив до Мари. Думала, занедужав. А потім розвідала, що в Мари дівчина нудиться під наглядом. У Леди цікавості на все городище вистачить, а язик такий, що ним би ліс рубати, не затупиш, сам знаєш… Добре, до мене першого прибігла поділитися знахідками. Ледь не луснула з нетерплячки! Але, думаю, скоро про твою таємницю тільки ледачий знати не буде. Хто вона?

— Я її вкрав… Для себе.

— Тобі Голуби мало?

Чеслав не міг та й не хотів пояснювати батькові, чому він захотів украсти чужинку й що притягало його до викраденої. Та і як це пояснити батькові, якщо й сам до кінця зрозуміти цього поки що не зміг?

— Це інше… Я її візьму за дружину.

— А чи не рано?

— Через кілька днів я пройду Посвяту й Рід і плем’я визнають мене повноправним чоловіком.

— Звідки вона?

На це запитання Чеслав відповів не одразу. Він хотів би й зовсім уникнути відповіді або хоча б збрехати, але батькові не міг.

— З роду Буревоя, — вимовив і затамував подих.

Ця новина для Велимира була аж занадто несподіваною, такою, що він навіть не одразу збагнув, що сказати синові.

— Чеславе… Ти ж знаєш, що наш рід і рід Буревоя ворогують?..

— Знаю…

— Ще наші пращури прокляли цей рід і нам заповіли не знатися з ними.

— Це було давно. Уже й старі не пам’ятають причини тієї чвари, — не здавався Чеслав.

Велимир, роздратований упертістю сина, підвищив голос, і той задзвенів залізом, як завжди, коли голова Роду був непохитний.

— І дружин брати з їхнього гнилого племені ми не повинні! Щоб не мішалася кров наша, предків наших із проклятою кров’ю!..

— Батьку!.. Кажуть, що коли ти побачив мою матір, то ніхто й ніщо не змусило б тебе відмовитися від неї. Це правда? — Чеслав дивився батькові просто в очі.

— Твоя мати — інша річ, — і голос Велимира затремтів. — Її рід… завжди був дружній до нас.

— Я хочу знати: це правда?

Нагадування про Росаву вибило Велимира з колії. У грудях защеміло, наче в стару рану ввігнали кіл і різко повернули. Велимирові здалося, що домом пройшовся протяг і сама Росава з’явилася, щоб почути цю важку чоловічу розмову батька й сина.

— Правда?

— Правда… — у голосі Велимира вже не чулося заліза. — Твою матір любив і жалував, як ні жодну іншу… Але правда й інше… Тричі я брав собі дружин. І щоразу з іншого дружнього нам роду або племені. І робив це не тільки для себе, а й заради зміцнення нашого Роду. У світі дикому живемо, суворому й безжальному. Серед звірів двоногих. Їх боятися треба. Того й дивися вороги поласяться на землі наші та угіддя. А то й степовики які набіжать розорити городища: людей побити та полонити. Чи легко було вижити нам без підтримки, без опори? А тому є думка в мене, що й Ратибор, і ти, коли підростеш, маєте дружин собі взяти із сусідніх племен, щоб зміцнити дружбу з ними. Союзи наші скріпити.

Ніколи ще батько так серйозно не говорив із Чеславом, не ділився такими таємними думами. Хлопець розумів, що батько розмовляє з ним уже не як із юнаком, а як зі зрілим чоловіком, і це тішило його самолюбство. Але й від свого рішення відмовлятися не хотів. Так говорили йому думки, так почувало його серце, так вимагали його бажання.

— З нами багато хто поріднитися матиме за честь. Сильні роди! Ви в мене он якими славними піднялися! — продовжував Велимир. — А дівок у них гарних, що риби в річці, будь-яку обирай.

— Я вже обрав, — уперто стояв Чеслав.

І для нього це було не просто примхою. «Коли вже я стаю чоловіком зрілим, повноправним, то й бажання моє, і думку повинні визнавати інші», — гадав Чеслав.

Упертість сина розсердила Велимира. Він не стримався, смикнув себе за бороду й закричав:

— Це ти так сказав, а що Рід скаже?!

— Рід тебе послухає, — упевнено відповів Чеслав.

— А нашим Великим чи буде це любо? Предкам нашим?

Такий аргумент змусив Чеслава замислитися, але ненадовго.

— Я попрошу в них благословення, — твердо відповів він.

— А якщо вони не погодяться?

— Тоді…

— Замовкни! Не гніви Великих! А то скажеш зараз якусь дурість дитячу, а потім пошкодуєш. І я пошкодую. — Із щирим нерозумінням запитав: — І в кого ти такий упертий?

Чеслав і сам не знав. Але часто саме ця його впертість допомагала йому домагатися свого. А для чоловіка (і це юнак добре знав) важливо досягати свого. Бо це робить його сильним і шанованим у роді й племені, та й серед ворогів його…

Бачачи, що зараз із Чеславом розмовляти даремно, Велимир раптом наказав:

— Приведи її сюди.

Чеслав постояв ще якийсь час нерухомо, вирішуючи, чи робити це. Але батько сказав привести, а тому хлопець мовчки вийшов із дому.

Коли він забирав Неждану, стара Мара спочатку мовчки спостерігала за цим, а потім таки подала голос:

— На хитку стежину ти ступаєш, хлопче, болотну. Так і дивись — оступишся й у прірву поринеш. Ще є час одуматися.

Чеслав, у якого й так на душі сичі гнізда вили, огризнувся:

— Що ти, Маро, замість доброго слова вороною каркаєш? Я й без твоїх нарікань наслухався балаканини, докорів та понукань сповна. Сам знаю, що Рід моєму виборові противитися буде. Ти б краще підказала, як обійти ті перепони та схилити родичів на моє. Говорять, ти в ще не народжену годину й день дивитися можеш. Подивилася б для мене.

Мара підійшла до нього так близько як могла і, дивлячись просто в очі, що спрагло чекали, відповіла:

— Ті чорнороті людці брешуть, як собаки, і наговорюють на мене. Лихо й проклін на Мару накликають. Те, про що ти говориш, тільки Великим під силу. І не мені, кволій та смертній, із ними рівнятися, — гаряче говорила баба, але очі її при цьому були хоч і не добрими, та лукавими.

— Тоді побажай мені удачі. Вона мені знадобиться, — сказав і, підштовхнувши Неждану до виходу, вийшов слідом.

Тримаючи за руку свою бранку, Чеслав пішов до хащі. Дівчина йшла за ним, час від часу озираючись на місце свого ув’язнення й колишнього сторожа. Вона бачила, що Мара стоїть на порозі своєї печери й задумливо дивиться їм услід.

— Ну, що ж, хлопче, ти обрав свій шлях — іди. І нехай твій страх та дурість людська не зіб’ють тебе із цього шляху, — прошепотіла баба.

Чеслав вів Неждану плутаною лісовою стежкою. Дівчина йшла за ним, опустивши голову, і, здавалося, змирилася зі своєю долею. Увесь той час, поки вона була в печері, юнак старався прихилити її серце до себе: приносив різні ласощі та немудрі прикраси, намагався бути ніжним і турботливим. Якось, принісши їй гребінь, Чеслав власноручно розчесав довгі шовкові пасма її кіс. Дівчина не боронила, але зовні залишилася байдужою. Він старався щосили, але навіть голосу її дотепер не зміг почути.

Чеслав не повів бранку одразу до городища. Поплутавши лісом, вони вийшли на невелику галявину, оточену віковими деревами. Посеред узлісся височіла висічена з дерева богиня — Світла Лада. Вбрана вінками із квітів і трав, прикрашена намистом і стрічками, вона лагідно дивилася на всіх прохожих із висоти своєї величі. Біля її підніжжя лежало домашнє начиння, глечики з медом, яйця та безліч квітів. До неї приходили просити злагоди й миру серед родичів та допомоги у справах сердечних. До неї частенько нишком прибігали дівки просити, щоб привернула увагу хлопця, який сподобався. А хлопці просили в Лади зм’якшити серце якої-небудь гордовитої дівки, від якої голова йшла обертом і темніло в очах. Приходили сюди й дружини просити захисту від недобрих або збайдужілих до них чоловіків. Просили в Лади також дозволу й схвалення на свята та великі учти. Так само приносили жертви й дарунки, обравши собі подружжя, просячи благословення й заступництва в сімейному житті. Навколо неї водили хороводи дівчата й хлопці, коли в городищі святкували весілля:

Ой, Ладо! Ой, Ладо!

Бережи суджених, святе божество!

Кажуть, колись давно, так давно, що молода тоді лісова поросль тепер уже й мохами покрилася, жив на одному з глухих хуторів, що розсипалися округою, хлопець. І був він такий негарний, що люди, побачивши його, лякалися, а часом плутали з духом лісовим. І прийшов час йому про подругу думати, про суджену, але жодна з дівок не могла дивитися на нього без огиди, не те щоб увагою своєю обдарувати. Сильно журився від того хлопець і ремствував за те на долю свою, і навіть Великим докоряв за каліцтво своє, невроду. Часто бродив він однісінький серед дерев, ховаючись від переляканих та насмішкуватих очей людських.

Але якось зовсім несподівано зустрів він у лісі незнайому дівчину. І була вона така гарна собою, що не було їй рівних серед тих жінок, яких бачив раніше. І треба ж такому трапитися, щоб та красуня не злякалася вигляду його, не відсахнулася від хлопця, а глянула на нього, наче на викапаного красеня, і заговорила з ним лагідно, і проговорила до самого вечора. Стали вони часто бачитися, зустрічаючись на лісових галявинах, таємно від усіх. Бо не хотіла дівчина сказати, звідки вона й чиєго роду, а з вечірньою зорею щоразу тікала геть, щоб прийти зранку. Але не довго тривало щастя молодецьке. Захотілося хлопцеві дізнатися, звідки його подруженька, бо він уже й про весілля подумувати почав. Отож, як разом із сонечком пішла знову його дівчина геть, рушив і він слідом, таємно стежачи за нею. І привела його красуня до груші-дерева, що цвіло весняним цвітом самотньо серед галявини. А підійшовши до груші тієї, обійняла стовбур і зникла. Підбіг він до того дерева, та ніде не знайшов подруги своєї. Задумався хлопець, засумував і не пішов від дерева того, а все кружляв галявиною, як прив’язаний. Але скільки не чекав, не прийшла більше його лада-люба. А груша та відцвіла й засихати стала, поки й не всохла геть.

Довго ще нудився хлопець, коханою своєю ненаглядною марячи. А потім вирішив пам’ять для себе залишити, поки образ її не стерся в думках. А зробити те для нього було неважко, бо, не давши йому лиця гожого, Великі дали йому дар великий різьбяра.

І вирізав він із засохлої груші, з любові-туги своєї великої діву-красуню на честь Світлої Лади. І немає вже давно того молодця на землі-матінці, а вона стоїть дотепер на галявині, зустрічаючи й допомагаючи всім, хто звертається до неї…

Чеслав підвів Неждану до Лади. Поклонившись, дістав з-за пазухи прикрасу з різнобарвних камінчиків, виміняну напередодні в Кудряша за наконечники для стріл, і з пошаною підніс її Великій.

— Світла Ладо, прийми дарунок цей скромний на честь твою й славу від Чеслава, сина Велимирового. Прошу прихильності твоєї й заступництва…

Цієї миті Неждана висмикнула свою руку з руки Чеслава й, позадкувавши, хотіла бігти. Та він кинувся за нею і, легко піймавши, прив’язав своїм поясом до дерева на краю галявини.

— Скільки б ти не тікала, стільки ж я наздожену тебе.

Виговоривши Неждані, Чеслав знову повернувся до Лади. Дівчина не чула, що він говорив і чого просив у Великої, але бачила, що говорив гаряче й схвильовано, час від часу киваючи в її бік.

Закінчивши говорити з Ладою, Чеслав ще раз шанобливо уклонився й підійшов до Неждани. Він мовчки відв’язав її від дерева і, взявши за руку, повів геть із галявини Світлої Лади.

Чеслав вів за руку Неждану через усе городище. Біля воріт вона спробувала закомизитися, але тепер ішла за ним не опираючись, під влучним обстрілом численних цікавих очей. Звідусюди на них витріщався народ. Така увага була явною заслугою язикатої Кривої Леди. І сама вона була, звичайно ж, у перших лавах цікавих.

— Дивіться, дивіться, баби, на наших дівок не схожа. Одежа на ній не по-нашому розшита. І де ж він її роздобув, чужинку?

— А худюща яка!

— Тобі не рівня, гладкій!

— Ой! Ай! Ой!

Баби, розділяючи цікавість Леди, гаряче обговорювали появу в їхньому городищі нової дівки та наперебій висловлювали свої припущення й здогади, намагаючись перевершити у вигадці одна одну та розпалюючи багаття цікавості до розмірів пожежі. Чоловіки поводилися стриманіше, але з не меншою цікавістю розглядали прибулу, час від часу тихо кидаючи один одному скупе слівце. Так новина, перетікаючи від одних до інших, дзюркотливим струмком бігла селищем, завдяки стриманості одних стаючи трохи тихішою, а через запальність інших рокочучи з новою силою.

— Де таку русалку піймав, Чеславе? Чи не в сільце втрапила? — почулося з боку веселої ватаги хлопців.

— Та ні, то вона Чеслава… — голосний молодечий регіт заглушив наступні двозначні припущення.

Чеслав, бачачи всю ту метушню в городищі через їхню появу та тонучи в незмовкному гулі людської цікавості, намагався нічого того не помічати. Він ішов городищем, ведучи за собою Неждану, не озираючись і не відповідаючи на дражливі вигуки одноплемінників. Осторонь він помітив Зоряну, яка мовчки, спершу з подивом, а потім із неприхованою люттю й образою дивилася в їхній бік, після чого, різко розвернувшись, побігла геть.

Біля хати їх зустріла Болеслава. Нишком глянувши на Неждану, вона тихо сказала Чеславові:

— Батько чекає на тебе, синку. Гнівається. Не супереч йому, нехай охолоне, — і зашептала в спину хлопцеві замовляння про добро та прихильність духів і Великих-заступників.

Чеслав завів Неждану в дім. Велимир, який до цього сидів на лаві за столом, повільно встав і підійшов до дівчини. Піднявши рукою її опущене додолу обличчя, він якийсь час мовчки роздивлявся Неждану. Потім відійшов і подивився на сина.

— Бачив, люд як на гуляння висипав! Гарну ти забаву влаштував, синку.

— У нашій глушині кожна нова людина в дивину. Що скажеш, батьку?

Велимир начебто не почув сина, усе ще уважно придивляючись до Неждани.

— Як звати тебе, дівко?

— Нежданою мене кличуть… — за багато днів Чеслав нарешті почув її голос. Він був тихим, але не полохливим. — Я дочка Буревоя.

— Що новина, то й новий клопіт, — вигукнув спересердя Велимир і, важко зітхнувши, додав: — Ох, і щастить тобі, Чеславе, як нікому. Украв дівку, та ще й дочку Буревоя, ворога нашого.

— Я не знав, чия вона дочка, — щиро зізнався Чеслав.

— А тебе б це зупинило?

— Я б її все одно… вкрав, — помовчавши, зізнався юнак.

— А може, ти того… сама за ним пішла, красуне? — суворо запитав Велимир у дівчини.

Неждана від обурення ледь не задихнулася:

— На яку біду він мені здався, приблуда хижий?! Я й отямитися не встигла, як він згріб мене!

— Вірю. Але що сталося, те сталося. Тепер треба подумати, як цю юшку-вариво розсьорбати. — Велимир поволеньки підійшов до столу й опустився на лаву.

Йому як голові Роду потрібно було прийняти рішення, і воно мало бути правильним, щоб не нашкодило ні родичам, ні його синові.

— Батьку!.. — хотів було щось сказати Чеслав.

— Мовчи! — суворо перепинив його батько. — До Посвяти вона поживе в нас, а я поки думати буду, що далі робити з нею. Людям скажеш, що в лісі її підібрав. А хто така й звідки, не знаєш. Пожалів і підібрав. А ти, дівко, скажеш, що з роду Всеволода. Їхнє городище далеко, наші там мало кого знають. Скажеш, що по гриби пішла та й заблукала дуже.

— Навіщо мені брехати?

— Слухай, дурна! — знову в голосі Велимира задзвеніло залізо. — Ти тут чужа, і рід ваш проклятий для нас. А тому для твоєї ж небезпеки скажеш, що велів. І мовчи більше, не клич лиха!.. Болеславо! Голубо! — покликав він жінок.

Ті не примусили себе довго чекати, увійшли до хати і з цікавістю дивилися на Неждану.

— Прийміть її, — вказав Велимир на дівчину. — Дівка в нас поживе трохи. Люди будуть питати, хто така та звідки, скажете: Чеслав у лісі підібрав, заблукала… Ну, ви тут розбирайтеся, а ми з Чеславом підемо на берег човни подивимося. Кажуть, якийсь тріснув-продірявився. Ратибор з’явиться, нехай доганяє.

Велимир із сином вийшли з дому. Усю дорогу до річки йшли мовчки. Тільки на березі батько заговорив:

— Гарна дівка! — і, помовчавши, додав: — Сподіваюся, у тебе розуму вистачило не попсувати її?

— Вистачило, — глухо відповів Чеслав.

— Не думаю, щоб Буревой так просто погодився зі зникненням дочки, — міркував уголос Велимир. — Шукати буде. А може, ті чужинці, що круг нашого городища тупцювали і про яких Сокіл казав, і були його людьми?

— Я обережний був…

— Обережний! Обережний!.. — передражнив сина Велимир. — Досить товкмачити про свою обережність. Дивись, куди вона тебе привела!..

Але Чеслава це не збентежило:

— Сокіл казав, що не бачив свіжих слідів. Пішли чужі, — йому самому хотілося вірити в це. — А дівок і раніше зазвичай крали.

— Крали… — думаючи про щось своє, повторив уже тихіше Велимир. — Бачу, люба вона тобі, Чеславе…

— Люба…

— …Як батько можу зрозуміти тебе, але як відповідальний за весь Рід наш не можу допустити такої сваволі. Не за законами це нашими, не по правді… — так само спокійно продовжував Велимир. — І проти предків наших я не піду, і тобі не дам цього зробити.

Але спокій у батькових словах зовсім не помирив із ними запального Чеслава. Намагаючись стримати незгоду, що закипала в душі, він спробував відповісти під лад батьку — стримано та поважно:

— Я тебе, батьку, поважаю, як і предків наших, і пам’ять про них не вкорочую, але й себе неволити не дам!

— Сміливий?! — вдарив сина поглядом Велимир і беззаперечним голосом наказав: — Виконаєш волю мою й Роду нашого!

— Але й свою не дам зашморгом задушити!

— Щеня! Батька ослухатися здумав?!! — заревів Велимир і з розмаху заїхав Чеславові у вухо. — Як мені в інших покори вимагати, коли власний син коритися відмовляється?

Рука у Велимира була ой яка важка! Чеслав, стримуючи мимовільні сльози, відступив на крок. У ньому кипіли злість, образа й потоптана гордість. Скуйовджений, злий, з палаючим вухом, він був схожий на молодого задерикуватого півня. Якби перед ним був не його батько, а будь-хто інший, він неодмінно кинувся б у бійку й помстився за гірку образу.

— Роби, батьку, що хочеш, але вона однаково моєю буде! — викрикнув юнак.

— Не буде!

— Подивимося! — розвернувшись, Чеслав прожогом метнувся геть.

Цієї миті на березі з’явився Ратибор. З подивом дивлячись на брата, що тікає, і на не остиглого ще після сварки батька, запитав:

— Що це з ним, батьку?

— Дурість в голову б’є. Через дівку біситься. Але нічого — попустить. А не попустить — обламаю непокірливого!

Неждана вперше у своєму житті спала в чужому домі, якщо, звичайно, не брати до уваги печеру Мари, схожу більше на кам’яний мішок. Поруч борсалася уві сні Голуба. Хоча дівчата дуже насторожено поставилися одна до одної, спати їм довелося на одному лежаку. Окрім них, у домі лишилися спати також Велимир із Болеславою. А Ратибор і Чеслав, сказавши, що в хаті задушливо, пішли на сінник.

Незважаючи на глуху ніч, до Неждани сон не йшов. Відусюди чулися чужі звуки й шерехи, подихи незнайомих людей. Але не це непокоїло дівчину. Думки, неначе мурахи в мурашнику, бігали, метушилися в її голові, не відпускаючи в сон. Неждана думала про те, що з нею сталося, що чекає попереду, і про Чеслава, який утовкмачив собі в голову, що вона повинна бути його. Його?! Вона не звикла, щоб хтось так грубо нав’язував їй свою волю й розпоряджався нею.

Батьки, хоч і не дозволяли їй надто пустувати, але і в шорах дочки не тримали. Скільки того віку дівочого? І старший брат В’ячко часто балував, намагаючись потішити любу сестричку, радо виконуючи всі її забаганки. То білченя зловить для неї в лісі, то птаха-співуху, то каменів різнобарвних десь розшукає, то лисицю-красуню на хутро їй до зими добуде. А вже якщо хто скривдить сестру, тому спуску й пощади не було. Чимало боків В’ячко пом’яв, а ще більше жаб у штани накидав її кривдникам для більшого сорому.

Коли Неждана підросла, хлопці з їхнього городища, та й із сусідніх хуторів намагалися наперебій привернути її увагу. Хто молодецтвом та вправністю на грищах, хто розмовами приємними, а хто піснею хвацькою. І навіть якщо жартували й підсміювалися з неї, то робили це з осторогою та повагою до дочки голови роду. Та Неждана й сама могла присадити зухвальця на місце.

І раптом того нещасливого дня все її життя перевернулося, як хиткий човник на їхньому озері, і каменем стало падати в мутний вир. Якийсь зайда бурею налетів на неї й, зв’язавши, притяг сюди. Звичайно, вона знала: у городищі траплялося, що дівчат викрадали, кого за згодою, якщо родичі були проти нареченого, а кого й без згоди. Але щоб таке могло статися з нею, Неждані й на думку ніколи не спадало. І от треба ж — трапилося! І навіщо тільки вона сама ходила на озеро?!

Побачивши незнайомця в заростях, вона спершу дуже здивувалася, а коли він кинувся на неї, то радше обурилася з його нахабства, ніж злякалася. І тільки зв’язана та завезена невідомо куди, вона злякалася по-справжньому й аж заціпеніла. Їй здавалося, що все це відбувається не з нею, а в якомусь жахливому сні. Ще більшого страху вона зазнала, коли зрозуміла, що цей нелюд збирається взяти її. Вона готова була пручатися, опиратися проти цього чудовиська з останніх сил. Але в нього сили виявилося набагато більше. А в неї залишилися тільки злість, ненависть, розпач і сльози. Вона боялася зайвий раз глянути на свого викрадача, аби не привернути його увагу. І тільки переконавшись, що він не збирається брати її силою, дівчина змогла роздивитися, що він не такий огидний і страшний, як здався їй тієї першої миті. Ні, цей харциз виявився не відразний, а навіть зовсім навпаки… Але як же вона його ненавидить! Хоча… вже не так сильно, як спершу.

Раптом Неждана почула, як рипнули двері. У чорному отворі мигнула біла тінь. Там хтось був!.. Невже це її мучитель?..

Поряд легко підхопилася з ложа Голуба, наче й не вона щойно дивилася найсолодший сон, і, швидко, майже безшумно пробігши до дверей, зникла за ними.

«Вона не спала, а прикидалася!.. Але навіщо?..» — здивувалася своєму відкриттю Неждана.

Чеслав теж не спав. Події останніх днів одна за одною проходили перед ним. Коли він затівав викрадення Неждани, йому здавалося все таким ясним і простим. Добувати собі дружину таким чином було зовсім не новиною у їхньому племені. Ту обставину, що дівчина належала до ворожого роду, він не вважав великою перепоною. Вона всього лише жінка, а ворогувати з жінками Чеслав уважав нерозумним і недоцільним. Та й як він міг відчувати ворожість до цієї дикої кішки, коли його тягло до неї, як до заборонених ласощів. І нічого вдіяти із собою він не міг. А викравши в недругів таку красуню, хіба він не виявив їм свого презирства? Він поважав і шанував батька, як і належало синові, але погодитися з ним щодо Неждани не хотів, та й не міг. Дуже вже зачепила його ця чужинка. Та й сам батько вчив його з дитинства, що потрібно домагатися свого, а інакше який із нього буде чоловік?

У місячному світлі з’явилася чиясь тінь. Зашаруділо сіно, і поруч опинився Ратибор. Як видно, йому теж було не до сну.

— Ти де був? — запитав брата Чеслав.

— Тьху на тебе, злякав. Я думав, ти спиш.

— Домовик мій сон потяг. А ти?

— Сторожу ходив дивився, щоб не заснули, — вмощуючись зручніше, відповів Ратибор.

— Брешеш, мабуть, до дівок бігав.

— Зараз як дам у вухо, відразу повіриш.

— До Голуби…

— Не з твоїм розумом поради давати.

— Хочеш, я з нею більше не буду? Я ж бачу: люба вона тобі. Та й Голуба на тебе, як на сонечко, дивиться.

Ратибор сердито закрутився на сіні.

— Дарма. Батько своє слово сказав. Чув? Женить мене! Після Посвяти поїдемо по городищах дівок дивитися.

— А ти на своєму стій.

— Вистачить у родині одного дурнуватого. Думаєш, притяг із лісу дівку, то по-твоєму буде? Батько про Рід думає, про те, щоб союз кріпити із сусідами. Хто така Голуба? Дочка бранки. Або твоя любка? Чужинка! Пуття від них? Примха! А батькові краще знати, як для Роду більше користі буде.

— А для тебе?

— Спи, упиряко! — відвернувся від брата Ратибор.

Але Чеслав ще довго не міг заснути. Розуміючи й визнаючи, що в словах Ратибора й батька є своя правда, він все одно не міг примиритися з таким суворим вироком.

Йому заважали думки про Неждану, від яких солодке тепло розливалося по всьому тілу.

Усі наступні дні Чеслав рідко бував удома. З ватагою таких само парубків, які готувалися пройти Посвяту, він із ранку до пізнього вечора під орудою Сокола бігав, плавав і стріляв, намагаючись якнайкраще підготуватися до майбутніх випробувань. Навіть своєму вірному коневі Вітрові Чеслав не міг приділяти належної уваги, від чого той на нього дуже сердився.

Неждану він бачив ще рідше. Коли ішов, дівчина часто ще спала, а коли повертався вночі, то вже спала. Але думати про неї він не припиняв ні вдень, ні в вночі. Часом йому спадало на думку, що й готується він так завзято до майбутніх випробувань, щоб показати насамперед їй, який він насправді.

Одного такого гарячого дня хлопці розбрелися лісом у пошуках слідів Сокола, що схоронився від них десь у хащах. Для загартування тіла вони поскидали із себе одяг і бігали по лісу в чому мати народила. Чеслав, не поспішаючи, ішов обраним шляхом, оглядаючи траву, гілки та землю там, де вони були вологими. Біля заростей ліщини йому здалося, що він побачив майже непримітний слід людської ноги. Тільки занадто вже цей слід був маленький як для Сокола. І цієї миті перед ним із козубом у руках виникла Зоряна.

— Ти що тут робиш? — здивувався з її несподіваної появи Чеслав.

Дівчина заливисто розсміялася, а Чеслав, ховаючи свою наготу, шаснув за кущ. Ні, він зовсім не був соромливим, та й голизна в їхньому Роді дітей лісу й сонця не вважалася соромною. Просто надто вже несподіваною була поява Зоряни.

— Ось пішла щавлю та кропиви набрати, — веселилася красуня.

— Сама?! Ти з глузду з’їхала! — виглянув з-за куща Чеслав.

Зоряна, відламавши від куща гілочку, кинула в бік Чеслава.

— Подумала, а раптом і мене хто в лісі знайде. А хоча б і ти, Чеславе, — в її очах так і переливалося задерикувате сонячне світло. — Ти ж знайшов дівку приблудну… Випадково…

— Ну, знайшов… і що з того?

— От усім тепер і цікаво: а що з того далі буде?

Помовчавши, Чеслав жорстко запитав:

— Ти за цим сюди прийшла?

— А хоча б і так, — дівчина вже не сміялася, а очікувально дивилася на хлопця.

Чеслав мовчав. Ну, не пускати ж Зоряну у свої плани й думи?! А брехати Чеславові не хотілося. От він і не знав, що відповісти настирливій. Стояв і мовчав. Юнак навіть не відбивався від комарів, які накинулися на нього дружним роєм, радіючи такій неочікуваній нагоді.

— Не гоже дівчині… — непевно перервав своє мовчання Чеслав.

— Я сама знаю, що мені гоже, а що — ні… Та тобі теж знати б про себе… Чи не ти шепотів мені слова ніжні? Натяки робив, що я люба тобі, — зриваючись на крик, заговорила Зоряна. — Навіть пісні співати намагався. А тепер і очима в мій бік не поведеш.

— Не до розваг мені тепер… Не до ігрищ…

— І не до мене? Чого ж то? Чи думаєш, я не рівня тобі? Та мій батько твоєму годиться у громаді й серед Роду повагу має.

— Не про те ти говориш, Зоряно.

— Правий мій батько, коли казав, що від вашої крові та насіння нічого путнього не буде, — у її голосі було стільки образи й гіркоти!

— Навіщо ж ти тоді?.. — посміхнувся Чеслав.

— Тому, що нерозумна через тебе стала… — крикнула спересердя Зоряна і, повернувшись, побігла геть, щоб юнак не бачив її сліз.

Тільки коса замигтіла серед зелені дерев.

Зоряна сама розуміла, що не личить дівчині ганятися лісом за хлопцем, але нічого із собою вдіяти не могла. Вона кохала і, як кожна закохана, була нетерпляча. А очікувати, поки любий потрапить їй на очі, не мала сил. Тим паче, що з певного часу він до неї не дуже й прихилявся. Спіткнувшись об корч, вона впала на торішнє листя і, вже не стримуючись, заридала на всю силу свого розпачу. Яке ж воно безутішне, дівоче горе!

Чеслав якийсь час задумливо дивився услід Зоряні, але безжальні комарі нагадали йому про своє існування. Він почав щосили боронитися від кусючої напасті, використовуючи при цьому всю свою спритність. Шукати далі сліди Сокола не було жодного бажання. З-за кущів, хитро посміхаючись, вийшов Кудряш.

— Це Зоряна була?

— А то ти не бачив? — огризнувся Чеслав.

— Бачив. Я в кущах сидів. Думаю: не буду вам заважати, — щиро зізнався Кудряш.

— Заважати?! Ні, щоб виручити товариша, та він заховався.

— Оце нізащо! Ти зі своїми дівками сам розбирайся. У цій справі поміж пари краще не всуватися. А то вони потім помиряться, а мені чуприну обірвуть.

Нарешті цей довгоочікуваний день настав. День, якого чекає кожен хлопчисько в племені, щойно починає усвідомлювати, що він належить до тієї частини люду, яка називається — чоловіки. У день Посвяти юнаки мають стати повноправними членами Роду й отримати право голосу в племені.

Ще напередодні ввечері Болеслава напоїла Чеслава якимсь відваром із трав, а потім ще й молоком із медом.

— Це щоб ти спав спокійно та не тривожився до самого ранку, а ранком щоб у тебе було сили більше.

Чеслав прокинувся ще затемна, тільки-но прокричали перші півні. Завдяки відварові турботливої Болеслави він спав, як дитина, не терзаючись марним неспокоєм і тривожними снами. Намагаючись не розбудити брата, хлопець обережно вибрався із сінника. Вийшовши на вулицю та із задоволенням вдихнувши свіжого ранкового повітря, він солодко потягнувся, розім’явши затерпле зі сну тіло, і відчув у ньому силу та спрагу майбутніх випробувань.

Однак прокинувся не лише Чеслав. По всьому городищу було видно й чути, як у різних його кінцях люд почав готувати своїх синів до свята.

Чеслав увійшов у дім. Тут теж уже не спали. Болеслава й Голуба поралися коло вогнища. Велимир вкотре уважно оглядав і перевіряв на міцність і гостроту лук, стріли й ніж, з якими Чеслав мав пройти випробування. Одна Неждана тихо сиділа в кутку, не знаючи, куди себе діти. Коли увійшов Чеслав, усі заметушилися ще більше. Жінки почали швидко виставляти на стіл миски й горщики з їжею.

— Сідай, синку, поїж, — Болеслава легенько підштовхнула Чеслава до столу.

— Та я й не хочу зовсім.

— А треба. Потім коли ще поїси? Адже весь день голодним будеш.

— Болеслава до діла каже, — відгукнувся батько. — Сідай, поїж. Об’їдатися не варто, а то черево за собою не потягнеш, але й голод у такий день не помічник.

— Давай, брате, а я тобі допоможу, — підтримав батька, увійшовши в дім, Ратибор.

Чеслав сів до столу і почав їсти, час від часу нишком зиркаючи на Неждану. Це таємне переглядання тривало вже кілька днів. Неждана, відчувши на собі погляд юнака, і сама часом мимоволі поглядала в його бік. Але якщо раптом їхні погляди зустрічалися, вона, обдарувавши його черговою часткою злості, уперто відверталася.

— Час, — коротко сказав Велимир, і вся родина рушила до виходу.

На вулиці Болеслава пригорнула Чеслава до себе й, стримуючи сльози, прошепотіла:

— Ось ти й виріс, синку, — потім поцілувала його в чоло і, вже не стримуючись, заплакала вголос.

— Ну от, дощу тільки нам бракувало, — набурмосився Велимир.

Він по-чоловічому обійняв сина, а потім, узявши з рук Ратибора лук, стріли й ніж, передав Чеславові.

— Не підведи, синку!

Ратибор теж побажав братові щастя у випробуваннях. Чеслав, одержавши напуття від рідних, глянув у бік дому. На причілку стояла, спостерігаючи за тим, що відбувається, Неждана. Помітивши, що Чеслав дивиться в її бік, вона зникла.

Жінкам не дозволялося брати участь у цьому обряді, тому вони повинні були залишитися в городищі. Попрощавшись із ними, Чеслав у супроводі батька й брата рушив до річки. У світанковому мареві було видно, як із різних боків поселення юнаки й чоловіки потягнулися до місця, де мало початися випробування.

На березі їх уже очікували старий Сокіл і волхв Колобор. Побілений сивиною, поважний волхв був вбраний у білі довгі одежі, вишиті біля горловини червоним, наче промені сонця. Цю сорочку він одягав тільки в дні свят і тоді, коли мав звернутися до Великих за радою. У племені лише він мав це виключне право, і лише він мав чути голос Великих і тлумачити їхні знаки.

Колобор стояв, повернувшись у бік річки, де з-за верболозів ось-ось мало виринути сонце, і щось тихо й зосереджено шепотів. Чи то сонцю, чи то річці, чи то лісові, чи то всім Великим…

Коли всі учасники обряду зібралися, Колобор провів рукою по своїй сивій довгій бороді, такій довгій, яку мав право носити тільки він, та, дочекавшись, щоб голоси стихли, мовив:

— Я нині випросив у Великих наших благословення на випробування юних… Великі благословляють їх на Посвяту й чекають від них мужності, хоробрості й сили. Сьогодні вночі вони хочуть бачити перед собою гідних називатися чоловіками.

Слідом за волхвом вийшов уперед Сокіл. Суворо оглянувши учнів, він усупереч своїй лютій зовнішності по-батьківськи сказав:

— Чада наші, я вчив вас мудрощів лісового життя й хитростей полювання та бою. Усе це вам сьогодні знадобиться. Будьте холодні розумом і гарячі тілом. Лісовик вас задери! А хто, може, засумнівається в силі своїй, нехай залишиться на цьому березі.

Старші глянули в бік юнаків, але жоден із них не рушив із місця.

За ним привітав неофітів Велимир:

— Рід наш, родичі й предки наші, у цім й у тім світі, чекають, що ви покажете себе гідними нашої поваги. Нехай кожному з вас вистачить сил пройти це випробування й нехай супроводжує вас удача! — Помовчавши, Велимир додав зовсім уже по-простому, без урочистості: — І пам’ятайте, сини наші, що сьогодні ви відстоюєте не тільки свою честь, а й честь усіх родичів ваших, кревних, і Роду нашого. Тож постарайтеся…

Юрба схвально підтримала слова Велимира. Юнаки застигли в напруженні, немов дерева напередодні очікуваної зливи, коли ось-ось може налетіти люта негода, яка кине їх у вирій оскаженілої стихії. Але це буде лише за мить. А поки ще все завмерло в передчутті прийдешніх подій. Чеславові здавалося, що всі чують, як б’ється від хвилювання його серце. Краєм ока він помітив, як сполотнів поруч із ним завжди веселий і безтурботний Кудряш.

Крізь ліс пробилися перші промені сонця.

— Слава тобі, Даждьбоже Великий! — гукнув щосили Колобор і підніс руки назустріч сонцю.

— Слава!!! — відлунила гучно юрба.

— Чи готові ви до випробування? — запитав Велимир у юнаків.

— Готові! — дружно відповіла ватага.

— Тоді на славу Великих наших! — дав знак до початку випробування Колобор.

Їх було семеро. Крім Чеслава й Кудряша, у їхній ватазі були близнюки Малко та Білко, довгий, як жердина, Серга, дужий, як і його батько, син коваля Добр і також рудий задиркуватий Борислав. Вони підійшли майже до краю води й, поклавши на траву свою зброю, почали роздягатися. Промені сонця сковзали по їхніх юних, але вже загартованих вправляннями й суворим життям у лісі тілах. Залишившись зовсім голими, лише з луком, стрілами й ножами, вони увійшли у воду. Перед ними лежала повноводна ріка. І першим складним випробуванням було перебороти її.

Їх чекав інший берег. А на цьому у траві вони залишили свою стару одіж як знак того, що розстаються зі своїм дитинством і йдуть у життя доросле…

Хлопці попливли, не озираючись. На березі за ними уважно стежили безліч чоловічих очей. Їхні родичі, приховуючи своє хвилювання за напускним спокоєм, мовчки дивилися, як юнаки переборюють цю перешкоду.

Незважаючи на те що кожен із них із дитинства вмів плавати, плисти було важко. Річка в цьому місці була досить широкою й не такою вже й спокійною, як здавалося на перший погляд. А з огляду на те, що гребти можна було лише однією рукою, бо в другій вони тримали зброю, це було зовсім уже не простою справою. Лук і стріли в жодному разі не можна було намочити, бо вони ще мали прислужитися у випробуваннях.

Кудряш, стараючись з усієї сили, усе-таки умудрився занурити зброю у воду. Не забуваючи згадувати недобрим словом водяника і всіх русалок, разом узятих, юнак насилу долав плин. Неподалік нього боровся з перешкодою Чеслав.

— Ох, чую, Кудряше, докличешся ти, що водяник таки вхопить зубищами твою голомозу дупу та й затягне на дно.

Таке пророкування налякало Кудряша не на жарт. З переляку він сам ледь не пішов на дно, і якби Чеслав не допоміг йому, то зустріч із водяником могла б статися просто тут.

Сам Чеслав плив розмірено, намагаючись заощаджувати сили. Він не раз перепливав цю річку із луком у руці, але сьогодні мусив доглядати ще й за не надто вправним та менш витривалим товаришем.

Нарешті вони дісталися такого бажаного берега. Кудряш, відпльовуючись від води, якої він наковтався донесхочу, і фиркаючи, немов видра, втомлено повалився на землю. Інші хлопці теж важко дихали, проте намагалися не показувати приятелям, наскільки втомилися. Родичі, що спостерігали за ними з протилежного берега, з полегкістю зітхнули, побачивши, що до берега допливли всі.

У цьому місці юнаки мали кожен піти своєю стежкою. Попереду було нове випробування. За звичаєм їхнього племені, до заходу сонця кожен із них на підтвердження того, що він гідний називатися чоловіком і добувачем, повинен був піднести в дарунок Великим жертву. І жертвою цією мав стати звір лісовий.

Побажавши приятелям удачі в полюванні й підбадьоривши Кудряша напуттям: «Не квапся і не відпускай стрілу поперед погляду свого», — Чеслав увійшов у лісові хащі.

Дертися крізь лісову гущавину голим — річ не з приємних навіть для тих, хто все життя прожив поруч із лісом. Комарі та мошка радісним роєм зліталися на таке щедре частування. А кожна колючка так і тяглася вчепитися в незахищене тіло. Але випробування є випробування. Чоловіки племені мають бути витривалі й терплячі до такого дріб’язку, бо в житті їм можуть трапитися й набагато суворіші випробування. І сьогодні юнаки повинні були довести, що готові до них.

Чеслав уперто йшов до наміченої цілі. Ще хлопчиськом він почав осягати премудрості полювання. І часто, коли інші малолітні паливоди бавилися камінчиками та лозинами, він дошкуляв Соколові розпитуванням про звички звірів і птахів, про те, з якого дерева краще робити лук і стріли і коли ж нарешті його візьмуть на полювання.

Тепер Чеслав був гарним мисливцем і рідко повертався додому без здобичі. Але сьогодні на підтвердження свого вміння й на славу Великих він вирішив добути звіра, гідного бути принесеним у жертву з нагоди його вступу в доросле життя. Чеслав хотів добути вовка! Ще напередодні він вирішив підготуватися до майбутнього полювання й кілька днів витратив на те, щоб знайти в лісі пристановище звіра. І таки знайшов лігво. Але вистежити самого звіра, а тим більше вбити було непростим завданням навіть для такого мисливця, як Чеслав.

Він знав, що вовк — звір розумний та обережний. А тому селитися намагається подалі від людського житла. І Чеславові довелося згаяти чимало часу, щоб дістатися до лігвища.

Проходячи повз кущі папороті, він помітив, що на одному з них збита роса. «Невже хтось із наших уже пройшов тут? Не може того бути. Адже я пішов першим… Але хтось же тут пройшов…» Це змусило його прискорити крок.

Лише коли сонце перекотилося по той бік дня, Чеслав дістався тих місць, де жив його звір. Юнак тепер рухався обережніше, не так стрімко, уважно стежачи за напрямком вітру.

За п’ять польотів стріли від лігвища Чеслав вирішив зробити засідку. Він знав, що в норі, на пагорку між коренями корча, є виводок вовченят. Але вирішив не чіпати вовчицю з дитинчатами. З одного боку, юнак вважав їх негідною здобиччю, а з іншого — йому було шкода вбивати вовчицю, бо вона ще годувала вовченят. Своїм суперником він обрав зрілого вовка. Парубок вистежив, що зазвичай саме цією звіриною стежкою, де зробив засідку, самець повертається зі здобиччю до своєї родини. Біля самого лігвища Чеслав побоявся напасти, бо вовчиця могла кинутися на допомогу своєму обранцеві.

Чеслав влаштувався в кущах за стовбуром великого дерева й приготувався чекати.

Чекати довелося довго. Юнак уже почав сумніватися, чи не помилився він із вибором місця для засідки. А якщо сьогодні звір піде іншою стежкою? Тоді доведеться йти до лігвища й добувати вовчицю. А цього йому робити не хотілося, та повернутися без здобичі сьогодні молодий мисливець ніяк не міг. Він повинен принести жертву. І він зробить це.

Уже й сонце скотилося геть над самий ліс, а мисливець усе залишався без діла. Тіло Чеслава зовсім заніміло, бо він старався не рухатися, щоб не виказати своєї присутності, коли нарешті почувся тривожний скрекіт сороки із сусіднього дерева. Чеслав насторожився. Не дарма птаха підняла шум. До нього вона вже встигла звикнути. Отже, сорока помітила когось нового й небезпечного, певно, що хижака. За якийсь час Чеслав сам побачив, як у його бік підтюпцем біжить довгоочікуваний звір. Це був здоровий, сильний і красивий своєю звіриною міццю вовк. У пащі він ніс чималого зайця.

Якийсь час Чеслав спостерігав за звіром, очікуючи, коли той наблизиться до засідки. Потім юнак обережно приготувався стріляти. Ставши на одне коліно, він вклав стрілу й натягнув лук.

Звір, мабуть, зачувши небезпеку, зненацька зупинився і, розціпивши пащу, поклав здобич на землю, прислухався. Потім, піднявши морду, почав старанно нюхати повітря.

Вовк відчув неясну тривогу. Усі його інстинкти волали про небезпеку. Але звідки вона насувається, він поки що визначитися не міг. Навколо все було як завжди. Жодних підозрілих слідів, незвичних звуків, незнайомих запахів. І навіть ця вертка сорока, як завжди, перелякано заскрекотала, тільки-но він з’явився… Але ось серед безлічі лісових звуків вовк розрізнив ледь відчутний підозрілий шерех. Звір повернув морду туди, звідки запахло тривогою, і глибоко втягнув повітря. За якусь мить він відчув слабкий, проте помітний запах ворога. У його володіння хтось посмів увійти! Його лігву, самиці та щенятам загрожує небезпека! Умить напружені м’язи вже були готові зробити рух, але шипіння в повітрі, що наростало з неймовірною швидкістю, принесло різкий біль у його бік.

Спустивши тятиву, Чеслав бачив, як стріла вразила хижака, як той сіпнувся від болю й спробував зубами схопити свою смерть за оперений хвіст. Чеслав вийшов з-за дерева. У правиці поблискував ніж. І тоді звір залишив спробу вкусити стрілу, бо побачив свого справжнього ворога. Він настовбурчився, вишкірився й загарчав. У ньому миттєво скипіли звірина лють і бажання вбити кривдника.

Вони кинулися назустріч один одному, бажаючи того самого — смерті супротивника. Звір, зібравши всі сили та долаючи нестерпний біль, стрибнув на Чеслава, намагаючись схопити його зубами за горло. Мисливець, виставивши вперед ніж, хотів простромити хижака, але не врахував його спритності і зміг лише пропороти шкуру. Упавши на груди Чеславові, вовк повалив хлопця на землю й, несамовито клацаючи щелепами, намагався дотягтися до горла. А юнак, випустивши ніж, сам ричав звіром від люті, схопивши вовка за горлянку обома руками. Так обоє, виючи й звиваючись, перекочувалися по землі, кожен борючись за своє життя.

Навіть крізь лють, що опанувала його, розум волав Чеславові, що не можна руками задушити звіра. Незважаючи на поранення, вовк ще залишався занадто сильним. І тоді юнак згадав про ніж. Він має бути десь поруч! Ухиляючись від вовчої пащі, Чеслав намагався вгледіти зброю в лісовій підстилці. Він не побачив, а зненацька відчув спиною, що ніж лежить під ним. Зібравши всі сили, юнак міцніше стиснув шию супротивника і, приладнавшись, підім’яв його під себе. Ніж був зовсім поруч. Але щоб його взяти, треба було звільнити руку, а отже, послабити хватку на шиї звіра. Вибравши мить, юнак напружив одну руку, намагаючись придавити горло вовка до землі, другою схопив зброю. Хижак, відчувши, що хватка ослабла, спробував іклами дотягтися до ворога. З диким криком, вкладаючи в удар усі сили, що залишилися, Чеслав заніс ніж над супротивником й увігнав йому в груди по самий держак.

Окрім гупання крові в голові, він нічого не чув, в очах стояв туман, а тіло нічого не відчувало. Лише за кілька митей, можливо, довгих, Чеслав зрозумів, що сталося. Вовк лежав повалений, а він сидів на ньому, важко дихаючи…

Аж раптом відчув, що тіло під ним знову ворухнулося. Чи то життя поверталося до звіра, чи то це було останнє конання. Не роздумуючи, що це означає, Чеслав вихопив ножа і ще раз ударив хижака.

Напевно, саме цей останній подих звіра й урятував Чеславові життя. Тієї самої миті, коли він замахнувся для останнього удару по ворогові, повз нього пролетіла стріла й улучила в сусіднє дерево. Маючи гарну спритність мисливця, юнак миттю скотився з вовка й розпластався поруч. Огледівши все довкола та зауваживши, звідки могла прилетіти жалюча палиця, Чеслав помітив, що на відстані менш як за політ стріли від нього ворушаться гілки. Отже, стріляли відтіля.

І отут хлопець почув загрозливе ричання. Глянувши на пагорбок, він побачив вишкірену вовчицю, що дивилася на повалене тіло свого коханого та на його ворога. Раптом у кущах почувся шерех, а потім стало чутно, як хтось поспішно втікає відтіля. Шум також привернув увагу вовчиці. Але тільки-но вона зрозуміла, що небезпеки звідти можна не очікувати, знову повернулася в бік Чеслава. Цього часу юнакові вистачило на те, щоб знову схопити ніж. Він звівся на ноги і, тримаючи зброю в руці, рушив у бік вовчиці. Подруга звіра знову люто загарчала, оголюючи міцні гострі ікла. І тоді у відповідь Чеслав закричав. І крик його, не зовсім зрозумілий йому самому, схожий почасти на рик, був не менш грізний і лютий, ніж у хижачки…

Чеслав наближався. І тоді вовчиця завагалася. Невідомо чому: чи то вона зрозуміла, що її любого вже не повернути, чи то подумала про вовченят, про їхню безпеку, чи то злякалася зухвалої людини, що ричить, — але вона відступила. Зробивши повільний крок назад, потім другий, вона різко зірвалася з місця й кинулася геть.

Тільки тепер Чеслав відчув, як він стомився. І тільки тепер рани на грудях від пазурів звіра далися взнаки, відгукнувшись ниючим болем. Але, попри все це, він почувався переможцем. Тим, Хто Подолав Звіра!.. І лише думка про те, що хтось щойно в нього стріляв, жалом упивалася в самісінький мозок. Хто ж це міг бути?

Сонце вже торкнулося верхівок дерев, ідучи на спочинок і нагадуючи Чеславові, що варто поквапитися. Трохи відпочивши, він почав лагодитися в дорогу. Прихопивши зброю, а також стрілу, що ледь не обірвала його життя, юнак закинув на плечі свою важку здобич — тушу вовка — й повільно рушив туди, де його очікувала Посвята.

Зірки одна по одній спалахували на швидко потемнілому небі. Ліс, поринаючи у тьму, ставав дедалі більш непрохідним і заплутаним. Чеслав уже кілька разів ледь не бився лобом об дерева, що раптом виникали на його шляху. І тільки завдяки небесним світилам він міг зорієнтуватися, у який бік мав іти. Добре, що цієї премудрості Сокіл учив їх іще змалку.

Лише десь опівночі Чеслав дістався священного капища — найшанованішого місця їхнього племені. Святилище стояло на великій округлій галявині, оточеній огорожею з каменів та ям для очисних багать. Попереду заблищали сполохи вогнів, і Чеслав зрозумів, що дійшов до цілі. Усі чоловіки племені вже були тут. Над капищем стояв жвавий гомін. Відбувалися останні приготування до свята.

Коли Чеслав виринув зі своєю ношею на світло багать, усі голоси стихли. У цілковитій тиші, під уважними поглядами одноплемінників він дійшов до середини капища й скинув тушу вовка на землю. І тільки тоді заговорили майже всі одразу, висловлюючи свою думку про його здобич. Чеслав помітив задоволене обличчя батька, що явно пишався сином. Так само подобрішало й обличчя Сокола. Наставникові не було соромно за свого вихованця. Його товариші теж уже повернулися, кожен зі своєю здобиччю. Близнюки Малко й Білко принесли козуль, довгий Серга — лисицю, здоровань Добр добув молодого вепра, а рудий Борислав — куницю. Але такий дебелий та лютий звір, як вовк, був лише в Чеслава.

Коли зрештою чоловіки залишили його здобич у спокої та повернулися до подальших обрядових приготувань, до друзів підійшов Кудряш, що до того тихо стояв у тіні край капища. У руці він тримав зайця.

— Думав ведмедя-дволітка… завалю, так не дався, негідник… У кущах схоронився… Я в нього стрілу пустив… Він затих… Я за ним у кущі поліз, а там — заєць…

Дружний молодечий регіт перервав щиру розповідь Кудряша. Хлопці хапалися за животи, не маючи сил зберегти статечний вигляд, з яким сам Кудряш розповідав про своє чудове полювання. Лише Кудряшеві було зовсім не до веселощів. Він стояв, кусаючи губи, і намагався стримати сльози німої образи.

— Оце звірюку ти, Кудряше, добув!.. — іржав, немов кінь, Борислав. — А може, то Лісовик тобі клишоногого на зайця підмінив?..

Кудряш від розпачу опустив голову.

— Мій вовк сьогодні теж зайця вбив, — навмисно суворо сказав Чеслав. — І для нього це було вдале полювання. І вовком він від цього не перестав бути.

Після слів Чеслава сміх змовк.

— Кудряш — мисливець. І він повернувся сюди зі здобиччю. І нехай далі зубоскалить той спритник, хто жодного разу не повернувся з полювання голіруч.

Таких не знайшлося.

Юнаків покликав Сокіл. Прийшов час розпочати їхню Посвяту в чоловіки. Узявши свої трофеї, хлопці один за одним рушили до бовванів Великих. Кудряш ішов за Чеславом.

— Спасибі тобі, — шепнув він другові.

— Та пусте, сказав, що думав. Не переймайся…

— Угу, не переймайся!.. Твій вовк зайця вбив, але ти ж — самого вовка!.. — зі щирим захопленням вигукнув Кудряш.

Пройшовши крізь натовп родичів, вони наблизилися до Великих — головних богів їхнього племені: Даждьбога — бога сонця, Сварога — бога неба й усього сущого та Перуна — бога дощових хмар, грому й блискавки. Дерев’яні боввани вирізаними в стовпах обличчями суворо дивилися з висоти на прийшлих. Даждьбог Сварожич, син Сварога, стояв посеред святилища, бо був найбільше шанований у їхнім племені. Священні стовпи Сварога й Перуна (так само сина Сворога) — трохи віддалік. Колись предки родичів Чеслава мали їх за головних богів, але часи змінилися і тепер Даждьбог зробився їхнім головним заступником.

— У мене аж мурашки по спині забігали, — не втримався Кудряш.

— Ти їх ще почни ловити прямо тут, дурню, — обірвав друга Чеслав.

— Тихіше!!! — шикнув на хлопців Сокіл.

Біля Великих юнаків зустрів волхв Колобор. Він поважно підвів руки, закликаючи всіх до мовчання. Люди завмерли. У цілковитій тиші пролунав перший удар у бубон, за ним — ще й ще, а дуда, що підхопила удари, перетворила ці звуки на музику, яка заповнила собою все довкола, а втрапивши у вуха, а далі і в душі людей, сповнила їх священної врочистості. У багаття додали сухих дров, й іскри диким роєм зметнулися в чорне небо.

Колобору піднесли священну чашу з напоєм мудрості. Узявши чашу, волхв кілька разів надпив із неї довгими ковтками. Повернувши чашу, він заплющив очі й почав повільно погойдуватися з боку в бік у такт ударів бубна. За якийсь час він розплющив очі, але всім присутнім стало видно, що погляд волхва десь далеко. Повільно опустившись перед богами на землю, він заговорив:

— О, великі наші владики, батьки й захисники, Рід наш і плем’я наше просить прийняти дарунки-жертви на честь вашу і дати згоду та благословення ваше на Посвяту цих юнаків у чоловіки з усіма правами й обов’язками, заповіданими предками нашими. Чи гідні вони цього, Великі?..

Далі Колобор перейшов на шепіт. Ще якийсь час він відсторонено шепотів, призиваючи богів відповісти. Його чоло вкрилося потом, а він усе шепотів і шепотів. Потім були чутні тільки гучні звуки бубна й дуди. Раптом Колобор пожвавішав і підвівся із землі. Його погляд зробився осмисленим.

— Боги сказали: небо вкаже нам відповідь, — остаточно прийшовши до тями, мовив волхв.

Усі присутні, підвівши голови, почали напружено вдивлятися в зоряне небо. Але далекий небозвід, здавалося, застиг у своїй незмінності. І тільки іскри від багаття рвалися й рвалися вгору, намагаючись приєднатися до небесних світил. Але марно. Землі — земне, небу — небесне. І раптом одне з малюсіньких небесних світил зірвалося зі свого місця й почало падати. Вигук побожного замилування й радості вихопився у всіх, хто побачив це диво.

— Великі благословили нас на Посвяту, — вигукнув Колобор. — Слава їм!!!

— Слава!!! — загукала юрба.

— Боги вважають вас гідними й готові прийняти дарунки ваші, — звернувся волхв до юнаків.

Один за одним вони підходили до жертовника, що стояв біля підніжжя бовванів Великих, і клали перед ними свою здобич. Кожен, залишаючи жертву, опускався до землі й тихо дякував богам за прихильність.

Коли настала черга Чеслава, він, поклавши тушу вовка на жертовник і опустившись до землі, не тільки віддав подяку богам, а й, зважившись на зухвалість, попросив їхнього заступництва у його стосунках із Нежданою. Хай буде що буде!..

І от вони вже всі семеро піднесли свої дарунки й віддали належне богам. Тепер на них чекало останнє випробування.

Колобор, узявши довгий гострий ніж, підійшов до жертовника. Зупинившись біля туші вовка, він увігнав ніж у його грудину й одним зусиллям розітнув її. Вирізавши серце й печінку, він кинув їх у чашу, а другою чашею зачерпнув вовчої крові.

Один із помічників волхва, Миролюб, знову подав йому чашу мудрості.

Колобор, шепочучи лише йому відомі замовляння, узяв чашу з вовчою кров’ю й почав повільно переливати її вміст у священну посудину. Темно-червона густа рідина, падаючи щільним струменем, змішалася із золотавим напоєм мудрості.

— Щоб мудрість наших предків злилася із силою й хоробрістю крові цієї й оселилася в тілах ваших, — з цими словами Колобор подав чашу першому з хлопців.

Ним був Чеслав.

Не без побоювання взяв він священну посудину. Уперше в житті він мав пити з чаші мудрості. Хлопець відчував, що всі присутні зараз дивляться тільки на нього. Затамувавши подих, він зробив перший ковток. Спершу рідина здалася йому такою, що не мала смаку, але поступово гіркувато-солонуватий і водночас солодкуватий смак торкнувся його язика та горла. Після другого-третього ковтка юнак відчув, як гаряча хвиля бурхливим потоком починає розливатися тілом. У голові приємно зашуміло й почало туманитися. Удари бубнів і звуки дуди, рокочучи, стугоніли у вухах. Кожен, навіть ледь чутний звук, здавалося, впивався в усе його тіло одразу, а не лише у вуха. Тільки за якийсь час він почув голос Колобора, що здався йому громоподібним:

— Щоб серце твоє й печінка твоя були мужні й стійкі в бою, і на полюванні, і за будь-якої негоди життєвої.

Колобор відрізав по шматочку від серця й печінки вовка й засунув у рот Чеславові. Хлопець без коливань почав жувати живу плоть звіра. Те, що нещодавно могло здатися йому зовсім несмачним, наразі розбудило в ньому почуття голоду. Несподівано для самого себе він загарчав диким звіром. Присутні на церемонії схвально привітали цей рик. Помічники волхва у цей час, наперед зануривши руки в черево вовка, почали обмазувати тіло Чеслава кров’ю звіра. А волхв продовжував церемонію.

— Син племені й роду нашого, настав час умерти хлопцеві в тобі й відродитися чоловікові, гідному пам’яті й слави предків наших. Нехай усе, що робило тебе слабким, помре зараз в утробі звіра священного, а те, що зробить тебе сильним і мудрим, з’явиться мирові з тобою новонародженим.

Колобор, узявши чашу з вовчою кров’ю, капнув трохи на чоло Чеслава. Юнак відчув, як тягуча рідина насунулася йому на очі й завісою закрила їх… На якийсь час його залишили в спокої, піддаючи ритуалові інших юнаків.

Зрештою всіх сімох, осліплих і змінених, взяли під руки й кудись повели. Уся юрба жваво рушила слідом, за межі капища. Поруч на галявині вже горіли інші багаття. Чеслав не бачив, що їх підвели до чудовиська: з одного боку воно мало пащу Вовка Вогненного, а з другого — Змія-Велеса. Тулуб же був один — дерев’яна колода з видовбаною серцевиною.

Тут Колобор почав співучим голосом закликати милість богів Великих і предків племені, аби допомогти народитися чоловікам славним і нагородити їх якостями гідними. Усі присутні підхоплювали слова волхва та повторювали їх так само співучо. Помічники Колобора першим заштовхали до величезної пащі Вовка Вогненного Чеслава.

Юнак відчув, що опинився затиснутим з усіх боків у колоді. Трохи звикнувши, він почав поповзом просуватися вперед дерев’яною утробою чудовиська. Це було важко, бо видовбаний зі стовбура дерева тулуб був тісним і погано обробленим. Чимало саден, синців і ран залишалося на тілі хлопця. До того ж юнак відчув, що йому не вистачає повітря, а випитий раніше напій, здавалося, злився з його кров’ю, і ця вогненна суміш от-от закипить у його нутрі. Перед його і так уже невидющими очима попливли різнобарвні кола…

Зненацька Чеслав відчув, що його змучене випробуваннями, поранене звіром і колодою, втомлене тіло знайшло легкість. Юнак почув, як тихий, але владний голос наказав йому: «Уперед!» Він напружився й сам не зрозумів, як опинився за межами колоди. Раптово здійнявся вітер, підхопив його, мов пір’їну, і, втягши в осяяний небаченим раніше неземним світлом вертлявий струмок із повітря, поніс по ньому. Назустріч юнакові полетіли дерева, кущі, густа трава, галявини в лісі та люди, неспокійна річка з кольоровими берегами й кам’яним стрімчаком, тихі озера й пагорби, а далі — хати в селищах і знову люди… Чеслав не одразу зрозумів, що все це йому давно знайоме — ще, напевно, з народження. А всі ці люди — його родичі та близькі, а хлоп’я, що було серед цих людей, — то він сам. Крізь нього мчав вихор його спогадів: усі, хто колись його вчили та наставляли, усе, що до цієї години осяг його допитливий розум. Потім чомусь з’явився вовк, якого він убив і приніс у дарунок Великим, і вовчиця… Але раптом видіння змінилися. Замигтіли небачені місця, події, незнайомі люди. Чеслав намагався запам’ятати, збагнути побачене, але його політ дедалі пришвидшувався, і незабаром усе злилося в якийсь дивовижний небачений вир.

Раптом цей вир завмер і, поступово танучи, перетворився на світлу завісу, за якою Чеслав відчув небачений, неосяжний простір. Такий величезний і страхітливий своєю безмежністю, що він почув, як його серце, яке досі билося щосили в грудях, сповільнило свій ритм і якоїсь миті зупинилося зовсім. Раптом за завісою він розрізнив нечіткі тіні, що ледь рухалися, і вся його увага зосередилася на них. Його слух уловив їхні голоси, багато голосів, таких незвичайних, заспокійливих, сповнених тепла, що поступово страх, який оволодів ним, відступив, а потім і зовсім зник. Його серце знову почало битися спокійно й розмірено…

Він не розрізняв, що шепотять йому ці голоси, і не міг зрозуміти, кому належать тіні, але чомусь йому здалося, наче він відчув, що там, серед них, є одна, ось та, від якої йде якесь світіння, що вабить, отож саме вона належить його… матері. Так, він ніколи не бачив її, але зараз знав, точно знав, що вона там і теж шепотить щось йому, а разом із нею й інші давно зниклі, чия кров тепер тече в ньому. Він напружився, намагаючись розрізнити, зрозуміти, що ж говорять йому ці тіні, але від цього завіса миттєво втратила свій спокій і все знову перетворилося на рухомий вир. Повітряний струмок, яким він мчав, різко втяг його у свою глибину. Він відчув, що вже не летить, а падає… Він злякався, що ось-ось упаде і всьому настане кінець. Усьому побаченому, навколишньому і йому самому. Попереду він побачив землю й весь зіщулився, очікуючи неминучого удару. От і удар…

Опам’ятавшись, Чеслав не одразу зрозумів, де він. Як не намагався, юнак не міг розплющити очі, але, помацавши руками, відчув, що поруч дерево. Тоді зрозумів, що все ще залишається в череві чудовиська.

Що це було — марення чи дійсність? Чеслав протер долонею очі, знявши полуду засохлої, в’язкої крові. Попереду, де закінчувалася колода, билися відблиски багать. Чеслав поповз до виходу…

Коли юнак наполовину вибрався з пащі Змія-Велеса, у юрбі пролунав радісний лемент, що привітав нановонародженого. Чеславові здалося, що його подорож черевом священного чудовиська тривала вічність. Але виявилося, що це не так. Минула лише мить. Так само яскраво палали багаття, так само співуче звучали заздравиці богам Великим.

Ритуал тривав. Помічники волхва — Миролюб і Гаразд — одразу гострими ножами взялися зрізати з його голови волосся. Довгі пасма стятим колоссям рясно сипалися в траву. І тільки коли голова юнака зробилася схожою на голову немовляти, кілька рук підхопили його й, витягши з пащі Змія, опустили на землю.

Слідом за ним під загальні крики схвалення з пащі Змія-Велеса виймали одного за одним інших посвячених. От тільки зі здорованем Добром вийшла затримка. Дуже вже тяжко йому було протиснутися крізь вузьку колоду. Але насилу він усе-таки вибрався.

До Чеслава підійшов старий Сокіл.

— Пишаюся, Чеславе! Не підвів старого, Лісовик тебе… А-а! — махнув рукою задоволений учитель.

Він повісив на шию посвяченого молодого чоловіка лапу звіра, якого той добув, і накинув на нього шкуру вовка, якого власноруч убив узимку.

Чеславові була приємна така похвала від самого Сокола, але він був стомлений, а в його голові гуло. Йому ще раз піднесли священну чашу, і він зробив ковток…

Тепер юнак відчув, як напій крижаною рікою гасить попередній вогонь, що розходився всередині. У голові Чеслава прояснилося, а всі почуття ще більше загострилися. Він міг чітко розрізнити те, що приховувала від інших темрява ночі: до різноманітних запахів лісу й багаття додалися вологі запахи річки, пахощі квітів і трав на далекому лузі, і навіть запах козулі, що причаїлася на ніч серед папоротей, — він відчував. Його слух вбирав усі шуми лісу й околиць, нечутні людині. Юнак зрозумів, що з якоїсь не відомої йому причини має тепер у собі силу й спритність звіра, убитого ним напередодні.

Знову вдарили бубни. Чеславові випала велика честь почати ритуальний танець на честь Посвяти. Він, покритий вовчою шкурою, подібно звірові, обережними кроками пройшовся навколо багаття, час від часу завмираючи на місці, ніби прислухаючись, а потім присів, причаївшись. І раптом розпрямився й, скинувши руки, понісся по колу, ніби борючись із невидимим супротивником, підстрибуючи й завдаючи ударів, ухиляючись від невидимої небезпеки…

З боку оточуючих почулися вигуки підтримки й схвалення. За ним у танець рушили його товариші, а потім почали втягуватися й інші присутні. До самого світанку навколо було чути бубни, дуди й сопілки, веселі вигуки й гучні голоси співаків.

Чула їх і вовчиця, що кривавим слідом свого чоловіка прокралася до самої галявини. І Чеслав відчував її присутність десь поруч…

Коли зовсім розвидніло й ритуальне свято згасло разом із багаттями на галявині, посвячені з найближчими родичами пішли до ріки. Їм треба було змити із себе бруд і піт полювання, змішані з кров’ю жертовного вовка.

Вимившись і кілька разів пірнувши в п’янку ранкову воду, Чеслав вийшов на берег.

Тут на нього чекали батько й брат. Ратибор подав братові рушник.

— Не личить батькові на людях хвалити сина, але зараз можу сказати, що нині ти порадував мене, Чеславе. Такого звіра добув! — очі Велимира з любов’ю дивилися на сина.

— Молодець, братчику! — поплескав брата по шиї Ратибор.

— Ось, Болеслава передала тобі. — Велимир простягнув Чеславові сорочку, розшиту, як у дорослих чоловіків.

Чеслав неспішно, якось навіть незвично для нього статечно, одяг сорочку й розгладив її на собі. Тільки після убирання в новий одяг обряд Посвяти вважався закінченим.

— Гусак! — бачачи, з яким достоїнством одягається брат, пожартував Ратибор.

— А це від мене. Заслужив. — Велимир дав синові ніж із руків’ям, прикрашеним тонким різьбленням.

— Вельми дякую, батьку, — зрадів такому коштовному подарунку Чеслав.

Він із цікавістю почав розглядати подаровану зброю. На руків’ї майстерно була зображена сцена полювання на вовка. А сам ніж був гостро відточений та так і виблискував під ранковим сонцем.

— Оце гарно! — Чеслав не втримався й, як дітвак, зробив кілька випадів, граючи в повітрі новим ножем.

— Славна зброя! — заворушилися найближчі кущі, і з них з’явився Сокіл.

Незважаючи на чималі роки, проведена в безсонні ніч ніяк не відбилася на старому мисливцеві. Він був так само свіжий і бадьорий, начебто тільки встав із ложа.

— Тебе й сон не бере, Соколе! — привітав старого Велимир.

— Спати — час губити. А він же, як вода в річці, біжить. Я от зілля приніс Чеславові рани змазати. Швидше загояться, — простягнув Сокіл горнятко з якоюсь темно-буро-зеленою мастю з різким запахом трав і ще чогось, відомого тільки старому мисливцеві.

— Дякую, Соколе, — Чеслав зняв сорочку, і наставник разом із Ратибором натерли його зіллям.

Свіжі рани пекли й боліли, але Чеслав навіть не охнув, коли їх тривожили грубі чоловічі руки. Не личило йому тепер звертати увагу на такий дріб’язок. Та під дією масті біль поступово почав вщухати.

— Дякую тобі за науку сина, Соколе, — щиро подякував Велимир.

— Може, тепер менше запитаннями-загадками дошкулятиме, Лісовик його забери, — смикнув себе за вус Сокіл. — А то, як навчився говорити, так продиху не давав. А що? А де? А як? А навіщо? — густо засміявся наставник.

— Та якби не я, то тобі, Соколе, і поговорити в лісі було б ні з ким. Але загадка в мене для тебе все одно є. — Чеслав простягнув Соколові стрілу, що напередодні ледь не обірвала його життя. — У мене вчора під час полювання стріляли.

— Оце так! — видихнув Ратибор.

Чоловіки спохмурніли й насторожилися.

— Одна була? — Сокіл узяв у Чеслава стрілу й почав уважно вивчати.

— Одна. Стріляли з куща. Хто, я не бачив. Його вовчиця злякала. Та і я прудким був, — не зміг утриматися від похвальби Чеслав, та швидко схаменувся. — А він у бій уплутуватися чомусь не став. Раз стрельнув, і тільки й бачили.

— А чому одразу не сказав? — строго запитав сина Велимир.

— Не хотів свято псувати.

— Стріла не наша. Та й у найближчих городищах я таких не бачив. Чужинець стріляв, — крутив у руках стрілу Сокіл.

— Може, степовики? — запитав у нього Ратибор.

— У тих наконечники інші. Хоча… — Сокіл почесав свою кошлату голову.

— Степовики тут по одному не ходили б, — узяв стрілу до рук Велимир.

— І то правда. Та й давно їх тут не було, Лісовик їх забери, — міркував Сокіл. — А з другого боку, чого б із найближчих родів у тебе стріляли? Ворожнечі ж у тебе ні з ким немає?

— Немає, — твердо відповів Чеслав.

— А з далеких? То із чого б їм? Оце загадка!.. — задумався Сокіл.

Велимир уважно подивився на сина. Чеслав зрозумів, про що подумав батько, й опустив очі додолу.

— Може, випадковість? — припустив Ратибор.

— Випадково із засідки не стріляють, — відрізав Велимир.

— От що, я сьогодні ж обійду околиці та роздивлюся спокійно, що та як, чи не заблукав до нас який вражий син, роздери його Лісовик, — вирішив Сокіл.

Попрощавшись, старий мисливець швидко зник у тих самих заростях, звідки й з’явився.

— Про те, що в Чеслава стріляли, поки що помовчіть. Не варто в городищі людей тривожити, — наказав синам Велимир.

У городище вони поверталися утрьох. Чеслав бачив, як приємно й радісно було батькові, коли зустрічні вітали його з посвятою сина, а вслід їм чулися захоплені перешіптування й побажання.

— Ми вже чекали-чекали. Ох, і заждалися! Усі давно повернулися, а вас усе немає й немає, — сплеснула руками, зустрівши їх коло дому, Болеслава.

— Та наш герой так замурзався, що ледве відмили, — пожартував Ратибор. — Довелося піском терти, — і потер брата по лисій голові.

Болеслава палко обійняла й розцілувала свого улюбленця. На її очах блиснули сльози радості.

— Як же я тривожилася за тебе, синку, — не вгавала жінка. — Весь день просила в Лісу допомоги тобі. Змучилася вся!..

— Ну досить, Болеславо, цілий — і добре, — роздратований гучними вітаннями, пробурчав Велимир. — Нема чого людям потіху влаштовувати. Веди в дім та годуй чоловіка.

Болеслава, витираючи очі, поспішила в дім. Чоловіки пішли за нею. Біля порога Чеслав помітив Неждану.

— Кажуть, ти вовка чималого добув? — зненацька запитала вона.

Чеслав навіть онімів із подиву. Уперше за весь час викрадення дівчина зважилася запитати його про щось.

— Добув… — тихо відповів він і показав їй лапу звіра.

— Великий! — оцінила Неждана.

— Я просив у Великих за нас із тобою…

— З вовками в тебе, схоже, краще виходить, — Неждана, суворо глянувши на нього, відвернулася й пішла в дім.

Чеслав, немов облитий цебром холодної води, відчув, як радість від його нинішньої перемоги над звіром та у випробуваннях струменями витекла в землю. Зціпивши зуби, він увійшов у дім.

Досхочу наївшись різноманітних страв, що приготувала для улюбленця хазяйновита Болеслава, Чеслав відчув, як утома, що накопичилася більш ніж за добу, непосильним тягарем налягла на нього. Підтримуваний братом, він пішов на сінник і, ледь торкнувшись м’якого ложа, заснув міцним чоловічим сном.

Прокинувшись, хлопець не одразу зрозумів, що надворі — день чи ніч. З подвір’я чулися збуджені голоси, і скрізь відчувалася якась незвична метушня. Вибравшись із сінника, Чеслав побачив, що проспав майже весь день і надворі господарює вечір. Але чому такий галас? Раптом він помітив чималий натовп біля їхнього дому.

Звістка про те, що Сокола поранили, птахом облетіла все городище — цікаві вісті не лежать на місці. Його знайшли на узліссі, недалеко від частоколу, зі стрілою в спині. Очевидно, поранений десь у лісі, він доклав чимало зусиль, щоб дістатися до житла, і, уже майже дійшовши, спливаючи кров’ю й страждаючи від болю, знепритомнів. Сокола перенесли в його хижу, але спроби привести його до тями поки що були марними.

Від цих розмов і перешіптувань Чеслава наче колодою вдарило під дих і заціпило. Він зрозумів, що Сокіл намагався розшукати в лісі того, хто стріляв у нього напередодні, і сам став жертвою стріли підступного вбивці.

Поранення Сокола не на жарт стривожило поселенців. Гарячі голови закликали Велимира негайно вислати загін на пошуки розбійника. Той, вислухавши всіх, розважливо зауважив:

— Сонце вже майже опустилося за ліс. Ще трохи — і настане ніч. Кого в темряві ми зможемо знайти? Пні та корчі? Якщо вражина досі в нашій окрузі нишпорить, то його й завтра розшукати зможемо. А якщо втік, то в пітьмі сліди його все одно не знайдемо. Ось зійде ясне сонечко і з благословення Даждьбога Великого підемо на пошуки поганина чи поганих, якщо їх зграя.

Люди вислухали голову Роду й зважили на його мудрі слова. А потім ще трохи погомоніли та й розійшлися готуватися до завтрашнього походу.

Коли ж галявина перед домом зовсім спорожніла, Велимир підійшов до колоди, на якій сидів замислившись Чеслав, і, присівши поруч, тихо сказав:

— Є в мене підозри, Чеславе, що це Буревой нам звісточку шле за дочку свою. Дорога вона йому. Не заспокоївся. Розшукав, видно, її в нас.

— Не повинно того бути. Я сліди добре плутав, коли повертався з нею, — загарячкував Чеслав, але під кінець його слова були не такі вже й упевнені.

— Плутав, плутав, та, видно, не заплутав. А інакше чого б оце в тебе стріляли? Ох і кашу ти заварив, сину!

— Що ж робити, батьку? — глянув на батька Чеслав.

— Те, що я й говорив: доведеться повернути дівку.

— Цьому не бувати. Я її дружиною назву, — розправив плечі Чеслав.

— Її тепер навіть бранкою залишити не можна, дурню.

— Мені не потрібна бранка…

— А тебе ніхто й питати не буде. Зв’яжуть, як сніп, а її батькові повернуть, — відрізав Велимир.

— Я тепер маю право голосу. У Ради Роду рішення проситиму. Нехай старі своє слово скажуть. А Колобор у Великих запитає.

У суперечці батько й син схопилися зі своїх місць. Тепер, стоячи один проти одного, розпаленілі незгодою й обопільною впертістю, вони як ніколи були схожі між собою.

— Неслух! Тобі мало, що Сокола встрелили?! На весь Рід, на все городище біду накликати хочеш?! — Куди й поділася звичайна стриманість Велимира. — Через дівку погану, чужинку. Хочеш, щоб тебе теж прокляли, як і їхній поганий рід?! Через примху?! Я сказав: не бувати тому!

— Тож і я своєму слову хазяїн! — викрикнув прямо в обличчя батькові Чеслав.

— Не коритися батькові здумав?! — заревів доведений до кипіння Велимир і, не стерпівши такої відвертої неповаги, смачно вгатив синові по шиї.

Чеслав схитнувся, але встояв. Зненацька в запалій тиші почувся якийсь звук, начебто хруснула суха гілка, на яку наступила необережна нога. Чоловіки, забувши про свою суперечку, враз обернулися в слух.

— Хто там? — виждавши якийсь час, гукнув Велимир.

У відповідь — тиша. Ця раптова завада дала чоловікам час охолонути. Велимир зробив кілька кроків убік, постояв, дивлячись кудись у далечінь, і, трохи помовчавши, з болем вимовив:

— Зрозумій, я тобі поганого не бажаю, Чеславе, тільки добра… Якби тільки знав, який ти мені дорогий, синку!.. Піду сторожу перевірю. Бачиш: напасть за напастю. — Велимирові самому було соромно за свою гарячність.

Підійшовши до сина, він поплескав його по плечу й додав:

— А ти от що: біжи за Марою та, як зовсім стемніє, приведи її до Сокола, щоб ніхто не бачив. Без неї не обійтися старому. Та оглядайся там, стережися, щоб знову на стрілу не нарвався.

— Добре, батьку. Вибач… — Чеслав теж почував у грудях болотну каламуть від такої душевної розмови з батьком.

Велимир довго ще задумливо дивився вслід синові. Він згадав його маленького, коли хлоп’я непевно намагалося робити свої перші кроки та, чіпляючись за його велику руку, лопотало щось йому, Велимирові, незрозумілою нікому мовою. Яку радість він тоді відчував від тих перших кроків, слів, яку ніжність до того маленького чоловічка! Велимир мимоволі посміхнувся своєму спогадові. Згадав він і Росаву…

А Чеслав тим часом вийшов уже за ворота городища й заглибився в ліс, що починав тонути в густих запашних сутінках.

Коли Чеслав підійшов до печери, йому здалося, що Мара вже знала про його прихід. Вона стояла біля входу у своє кам’яне житло й зовсім не здивувалася, побачивши його.

— Бачу, молодий місяць біжить до мене з першими світилами нічними, — посміхнулася баба.

— Здорова була, Маро!

— Живи й ти довго, юний муже! — явно натякаючи на його посвяту, побажала знахарка. — Здається, тільки що витягла тебе, дитино, з черева матері твоєї, а ось уже, дивися, — чоловік! — із якимсь смутком зауважила вона.

— Ти начебто чекала на мене, — відірвав її від спогадів Чеслав.

— Чекала. Що за халепа сталася за вашим частоколом?

— Звідки знаєш, що халепа?

— До Мари приходять, коли лихо та хворість напосідають на вас так, що нічого вдіяти не спроможні. З радістю ще ніхто не приходив, — було незрозуміло, чи з жалем, чи з утомою говорить знахарка. — Входь!

Чеслав і Мара ввійшли в печеру.

— Сокола поранили.

— Так і знала. Стрілу уві сні бачила й кров.

— Бачила? — здивувався Чеслав і навіть подався вперед. — А хто стріляв?

Мара докірливо глянула на юнака й похитала головою.

— Нетерплячий, як окріп у казані! Сни таємниці свої нелегко відкривають. І не відразу, а коли час прийде, — повчально сказала стара, а потім, начебто щось згадавши та схаменувшись, відвела від Чеслава погляд і заговорила швидко, майже затараторила: — Хто стріляв, не відаю, то боги знають. У них і запитуй. А я не всемогутня, мені з ними не змагатися. І то не мого розуму діло. І так тобі багато ляпнула. Забудь!.. — стиснула від досади губи Мара.

Запанувала незручна тиша, у якій було тільки чутно, як хмиз потріскує у вогні.

— А я нічого й не розібрав у твоїй балаканині, — повільно вимовив Чеслав.

— От і добре, — а помовчавши, запитала з цікавістю: — Великого звіра в жертву богам добув? Вовка?

Чеслав від несподіванки часто заморгав.

— Теж уві сні бачила? — перейшовши чомусь на шепіт, запитав він.

— He ти один сюди бігаєш. Крім тебе, тут із такими довгими язиками бувають, що й у снах немає ніякої потреби, — суворо відмовила Мара.

— А-а-а! — із розумінням кивнув Чеслав.

Мара розсміялася хрипким сміхом, а потім, різко обірвавши його, серйозно запитала:

— Кров звіра пив, серце їв?

— Пив і їв, — не розуміючи, куди хилить стара, відповів юнак.

— Що потім у череві Вогненного Вовка та Велеса-Змія бачив, пам’ятаєш?

— Трохи… — у його словах була непевність.

— Настане час — згадаєш. Сам на багато запитань собі відповісти зможеш, — і без переходу, відразу запитала: — Ну що там із Соколом?

— Непритомний він.

— Знову за ваш частокіл іти треба?.. — відповіді не чекала, бо знала й сама: треба!

Мара, заглянувши у свої таємні засіки, ступи, горщики та горнятка й зібравши якихось трав, до того щось повсякчас шепочучи собі під ніс, поклала все це в хустку і, міцно зав’язавши, наказала Чеславові:

— Веди!

Юнак, вихопивши палаючу головешку з багаття, пішов до виходу з печери. Мара рушила слідом.

Біля воріт городища Чеслав, ухнувши пугачем, подав сторожі знак відчинити.

— Кого там по лісі вночі носить? — почувся з-за воріт сердитий голос рудого Борислава. Сьогодні була його черга вартувати. Аби виглядати дорослішим та поважнішим, він намагався говорити низьким голосом і якомога суворіше.

— Це я, Чеслав, — відгукнувся юнак.

— Заходь. Велимир казав, що ти прийдеш.

Ворота відкрилися.

— Я не сам, — попередив Чеслав, пропускаючи вперед Мару.

Побачивши жінку, Борислав заступив їй дорогу.

— Ти ж знаєш, що їй не можна сюди заходити. Вона вигнана. Рада Роду й Колобор…

— Припни язика, цвіркуне! — цитькнула на нього Мара. — Ось скрутить тебе болячка, приповзеш до мене й благатимеш, щоб допомогла. Подивлюся, чи згадаєш ти тоді, що я вигнана.

— Це для Сокола! — Чеслав готовий був кинутися в бійку.

— Пусти її, Бориславе, а то ще яку біду від неї вхопимо, — з побоюванням у голосі приєднався до розмови побратим Борислава — довгий Серга. — А коли що — ми її не бачили.

Борислав, трохи пом’явшись, відступив.

— Ось і добре, дітки, — солоденьким голосом сказала Мара й увійшла до городища.

Тихцем та нищечком крокуючи поселенням, Чеслав і Мара дісталися до хижі старого Сокола.

— Почекай, Маро, я спершу подивлюся, як там усередині, — тихо мовив Чеслав знахарці й увійшов до оселі.

Переступивши поріг і розігнувшись, юнак ледь не зачепив головою стелі, яка, здавалося, причавила вросле в землю житло. У тісній, крихітній хижці з густою напівтемрявою марно боролася, ледь жевріючи, жменя хмизу у вогнищі. Чеслав не одразу побачив розпростертого на покуті Сокола та дві схилені над ним постаті. Помітивши юнака, одна з них рушила йому назустріч. Це була Руда, дочка Сокола і єдина господиня його дому. Дружина старого мисливця вмерла років із десять тому, і тепер у його житті якщо й було щось дороге, то це дочка.

— Здрастуй, Чеславе! — роздивившись, хто прийшов, лагідно привітала гостя дівчина. Було видно, що її очі опухли від сліз. Але в присутності сторонніх вона намагалася стримуватися й бути гостинною господинею. — Проходь, не стій на порозі.

— Як батько?

Руда сумно похитала головою. Тільки тепер, коли очі звикли до півтемряви, Чеслав зміг розгледіти другого, хто стояв біля ложа пораненого. Це був волхв Колобор. Здавалося, він зовсім не помітив парубка. Щось тихо бурмочучи, але так, що слова неможливо було розібрати, волхв повільно погойдувався. Очі його були заплющені.

Сокіл лежав на ложі якийсь незвично спокійний і нерухомий. Його бліде, знекровлене обличчя здавалося вже не таким лютим. А волосся, що стирчало навсібіч, робило його якимось трохи дивакуватим та глузливим. Дихання пораненого було важким, нерівним, свистячі хрипи час від часу виривалися з горлянки.

Раптом Колобор припинив бурмотання. Провівши рукою по обличчю недужого, він розплющив очі, потім дістав звідкись зі своєї хламиди амулет й одяг на шию Соколові.

— Що скажеш, мудрий Колоборе? — не витримав Чеслав.

— А, це ти, сину Велимира?! — глянув у його бік волхв і, помовчавши, додав: — На все божа воля. Я просив за нього й далі проситиму Великих. Ріка життя ще тече, але дедалі мілішає. Якщо до ранку не полегшає, то піде Сокіл до предків.

У тиші пролунав схлип Руди. Та дівчина постаралася задушити його в собі.

— Виходить, богам вирішувати, чи настав його час, — суворо подивився на Руду Колобор. — На все їхня воля.

Ще раз доторкнувшись до обличчя Сокола та щось невиразно прошепотівши, волхв пішов геть. Не маючи більше сили душити в собі гіркі сльози, Руда ридаючи опустилася біля батькового ложа. Чеслав тим часом виглянув надвір і тихо покликав:

— Маро!

За мить із темряви з’явилася знахарка й увійшла в дім.

— Бачила: Колобор вийшов звідси. Ледь лобами не зіткнулися. Він би мене живцем з’їв.

Оглянувшись, вона владно наказала Руді:

— Не час іще ридати, дівко, додай дровець у вогонь, щоб горів яскравіше. Мені бачити треба!

Як тільки вогонь спалахнув із новою силою, Мара підійшла й розпростерла над ним руки, просячи допомоги. Пошептавшись із вогнем, вона немовби обмила руки в полум’ї й тільки тоді підійшла до пораненого. Довго вдивлялася в його обличчя та слухала подих. Потім рішуче зажадала:

— Дайте мені стрілу, що поцілила його.

— Ось, Колобор дістав із рани, — негайно відгукнулася Руда, яка, підкоряючись волі старої, знову опанувала себе і тепер вправно виконувала всі її розпорядження.

Уважно оглянувши стрілу, Мара з жалем визнала:

— Глибоко ввійшла. Давай-но окропу, Рудо, а ти, Чеславе, допоможи перевернути його. Та обережно, здорованю!

Зробивши все, що вимагала від нього знахарка, Чеслав вийшов надвір, щоб не плутатися в неї під ногами в тісній хижці. Зараз не було ніякого пуття від його присутності, бо все залежало від Мари.

Після задушливої, натопленої хижки Чеслав із задоволенням вдихав нічне прохолодне повітря. Він приліг на пагорок і подивився в байдужі очі зірок, що рясно засіяли нічне небо.

«А чи не йдемо ми проти волі Великих? — подумав Чеслав та одразу відігнав цю марну думку іншою. — Якщо Мара зможе допомогти Соколові, то, виходить, вона це зробить теж із волі богів. А інакше й бути не може…»

Багато про що ще встиг подумати Чеслав, бо чимало часу минуло, поки Мара вийшла від Сокола.

— Думаю, рано ще Соколові до пращурів. Побігає ще лісом чолов’яга, — втомлено сказала баба, а потім, помовчавши, додала: — Не Соколові та стріла призначена була.

— А кому? — обережно запитав Чеслав.

— Сам мені скажи.

Загонові, що виступив на пошуки чужинців, які поранили Сокола, так нікого й не пощастило знайти. Зранку пройшов дощ, і небесна вода змила сліди, залишені розбійниками. Та й чужинці, видно, були не з тих, хто залишає після себе багато слідів і знаків. Старий могутній Ліс не допоміг шукачам розгадати, хто ж ховається зі злим наміром серед його дерев. Можливо, чужинці покинули ці місця. Слідопити повернулися ні з чим…

Сокіл, борючись за життя, так і лежав непритомний у гарячці і ніяк не міг допомогти розгадати, хто ж це напав на нього.

Після Посвяти юнаків у мужі у городищі було заведено влаштовувати велике свято з багатим частуванням для гостей із сусідніх селищ. Не змінили заведеного й тепер. Господині заздалегідь заповзято взялися до готування святкових наїдків, і їхні сварки й крик дедалі голосніше лунали городищем.

Святу передувало полювання. За дичиною для великої учти пішло кілька ватаг.

Велимир виїхав на полювання разом із синами. Не без задоволення, пишаючись своїми хлопцями, їхав він городищем. Не одна дівка, а то й заміжня жінка захоплено дивилася їм у слід. Кінь Чеслава Вітер басував, радіючи, що нарешті він разом із хазяїном кудись рушив.

— Ну, не балуй, Вітре! — гримнув Чеслав, уподібнюючись до стриманого батька, намагаючись тим самим приховати свою радість від майбутнього полювання.

Якби він зараз був сам, пустив би Вітра на всю силу і яструбом полетів би до узлісся.

Полювати вирішили на кабана. До полудня дісталися місця, де раніше бачили лісових свиней. Наблизившись до низини, у якій любив ховатися від спеки виводок, спішилися. Тихо підійшли до свиней із підвітряного боку, щоб ті не почули. Велимир досвідченим оком глянув на здоровенного сікача, що рився в торішнім листі трохи віддалік від маток із поросятами. Залишивши Чеслава загоничем, батько з Ратибором проїхали далі для облаштування засідки.

Норовистому Вітрові не дуже подобалося стояти без руху. Невдоволено фиркаючи, він раз по раз перебирав ногами. Чеславові самому не терпілося кинутися вперед, але він був досвідченим мисливцем і знав, що вичікування на полюванні не менш важливе, ніж гонитва. І ось його уважне вухо вловило крик ворона — знак, поданий батьком, до початку гонитви. Гучно гикнувши, Чеслав зірвався з місця й кинувся просто на сікача.

Свині, стривожені криком вершника, що мчав на них щодуху, метнулися геть. Сікач, проламавшись крізь густі кущі, припустив щосили на всі свої чотири ратиці, намагаючись відірватися від переслідувача. Чеслав гнав його вбік, де, як знав, причаїлися батько з братом. Нарешті вони з Вітром могли цілком віддатися радості та запалу гонитви.

Раптом дві стріли, зі свистом вилетівши з кущів пообіч звіра, майже одночасно впилися кабанові у загривок. Сікач, відчувши біль, різко зупинився. Очі його налилися кров’ю, щетина стала сторчма — усе свідчило про те, що тварина вкрай розлючена. Помітивши Чеслава, що наближався до нього, кабан розвернувся й кинувся в його бік. Чеслав, не розгубившись, скачучи, натягнув лук і випустив стрілу у звіра. Наздогнавши дичину, вона приєдналася до двох інших. Кабан знову зупинився. І цієї миті зі своїх укриттів на галявину виїхали Ратибор і Велимир. Ратибор випустив ще одну стрілу. Сікач, побачивши нових кривдників, кинувся в бік Велимира. Чоловік спокійно зістрибнув зі свого коня з малим списом у руці й зупинився, чекаючи. Коли кабан був уже за крок від нього, Велимир спритно відскочив, вивернувшись від іклів звіра, і спробував дістати дичину списом. Але знаряддя, пройшовши зовсім поряд, не влучило в ціль. А осліплений болем і люттю кабан проскочив повз мисливця. Тоді Велимир вихопив ніж, не гаючи часу, у два стрибки наздогнав сікача і, поки той не встиг розвернутися для нападу, всадив з усієї сили лезо у його налите кров’ю око. Безжалісне лезо, пробивши очницю звіра, уразило і його мозок. Сікач, завмерши на якусь мить, наче дивуючись, що знайшлася така сила, яка змогла зупинити його, звалився як підкошений на землю. Зробивши ще кілька хрипких вдихів, він судорожно сіпнувся й завмер. Над ним, важко дихаючи, стояв його переможець — Велимир…

Віддихавшись та обмінявшись першими враженнями від сутички, мисливці перетягнули кабана до місця, де залишили поклажу з їжею.

— Ось тепер можна й перекусити, сини, а то чую, як у Ратибора в животі жаби квакають, — влаштувавшись на галявині під молодим дубком, запропонував Велимир.

— Ой, таки квакають, батьку, — зізнався Ратибор.

— А в мене потвори болотні витанцьовують, — приєднався Чеслав.

— Ну, подивимося, що там нам жінки наладнали вдома, — уже діставав із торбини їжу Велимир.

Добряче, усмак підкріпившись і залишивши на пні шмат хліба для прихильного до них лісового духа, Велимир дістав із торбинки глечик, обгорнутий та ще й зверху закритий і зав’язаний шкірою.

— Оце Болеслава знала, що радісно буде медку випити після гонитви завзятої. Молодець, розстаралася, — задоволено крекнув Велимир і, спершу жадібно вдихнувши, припав до глечика.

За батьком і сини від душі почастувалися напоєм.

— Славний медок! От уже вміє по-своєму виготовити його господиня наша. Травичку якусь додасть, а вже смак не такий, як в інших. Майстриня! — нахвалював Велимир Болеславу.

Чула б сама Болеслава — померла б від щастя.

— І цього разу новим смаком тітка порадувала, — зручніше розташувавшись на траві, із задоволенням зауважив Ратибор.

— Любо! — умлів від їжі й питва Чеслав.

— От і вам таких господиньок треба, синки, — переконано сказав Велимир. — Свято відгуляємо, почнемо для тебе дівку шукати, Ратиборе. Але з розумом та розбором. Такому молодцю гідна пара потрібна.

Ратибор, до цього задоволений і радісний, знітився й тужно опустив голову.

— Чого мовчиш, сину? — не вгавав Велимир. — Відповідай батькові!..

Ратибор застиг, мов кам’яний, і тільки важкий сап видавав його хвилювання.

— А може, усе-таки… — нарешті подав він голос, — я візьму ту, що мені до душі, батьку?

— Дурень! — розсердився Велимир. — Ми ж уже обговорили до ладу… І ти погодився зі мною, що так і тобі, і Роду нашому, і дітям твоїм, що народяться, краще буде.

— Погодився… Але я все думаю… — вирвалося тяжке зітхання у Ратибора.

— А ти не думай! — зло й твердо кинув батько.

— А мене, батьку, хоч ріж, але я від свого вибору не відступлюся. Украв дівку, і вона буде моєю, — благодушно гнув своє Чеслав.

Він відчував, як солодкувата, немов випитий мед, слабкість огортає все його тіло.

— А тобі взагалі ще рано про пару думати, молодший! Уперед брата скачеш… Є Голуба, тож користуйся.

— Не треба Голубу!.. — закричав Ратибор, намагаючись підвестися, але чомусь не зміг і знову повалився на траву.

Чеслав відчув, як хвиля протесту, незгоди з батьком, що знову накотила на нього, намагається подолати слабкість, яка скувала тіло. Він хотів заперечити, довести батькові свою правоту, але сили його кудись поділися… Залишилася тільки воля, але і її якась невідома сила раптом схопила за горло й душить… душить… душить…

— Неждана… буде… моєю… — його повіки зненацька склеїлися.

Він зовсім не хотів цього. Вони зімкнулися самі собою, проти його волі. Юнак відчував, що сонце намагається прорватися крізь них, і від цього все навколо стало раптом червоним… А потім настала темрява…

Чеслав опам’ятався від того, що в голові, немов дятел по дереву, била думка: «Холодно! Як холодно!» Уже прокидаючись, він зрозумів, що все його тіло пронизує холод і спати через таку муку немає ніякої сили.

Він насилу розплющив очі й побачив перед собою каламутну завісу. Доклавши зусиль, юнак потягнувся, повертаючи до життя заклякле тіло, а тоді сів. Тільки тепер він зрозумів, яка завіса покривала його. Молочний ранковий туман стелився низько над землею. Чеслав абияк піднявся на ноги, але відразу, похитнувшись, ледь не впав. «От халепа! Я ослаб, як дитя однорічне!» — дивувався зі свого стану хлопець. Він стояв по коліна в тумані, що заполонив галявину, і здивовано розглядався. Неподалік, на іншому кінці галявини, фиркаючи, паслися коні. «Але куди ж поділися брат і батько?» — не міг зрозуміти Чеслав. Адже, здається, щойно вони тут сиділи і їли всі разом. Чеслав лише на хвилину заплющив очі, а вже ранок…

Юнак зробив кілька непевних кроків. Його нога зачепила якийсь предмет. Чеслав підняв його — це був горщик, із якого вони вчора пили мед. Відкинувши горщик, юнак ступив далі. Під ногою виявилося щось м’яке. Нахилившись, він зрозумів, що це рука. Розігнавши туман, Чеслав побачив обличчя батька. Очі були заплющені.

— Батьку, — торкнувся його плеча Чеслав.

Велимир не відгукнувся. «Ого, як нас зморило!» — промайнуло в голові Чеслава. Він спробував розбуркати батька, але марно. І тут він помітив, а потім уже й усвідомив, що сорочкою Велимира розповзлася темна пляма. А далі побачив: із грудей батька, там, де серце, стирчать два ножі… Він пізнав їх одразу. Один ніж був його — той, що батько подарував напередодні, на Посвяту, з вирізьбленим на ручці полюванням на вовка, а другий — Ратибора, подарований Велимиром йому раніше, також на Посвяту.

«Батько мертвий!!!»

Чеслав судорожно вдихнув повітря, але, відчувши від цього нестерпний біль у грудях, спробував видихнути і не зміг. Він відкрив рота і спробував криком витиснути із себе розпечене залізо, що розривало груди. Але крику не почув. У вухах стугоніла тиша…

Аж коли відчув, що чиясь сильна рука смикнула його за плече, і побачив перед собою Ратибора, Чеслав обірвав крик.

— Ти чого?! — оторопіло дивився на нього Ратибор.

Чеслав перевів погляд на тіло батька. Тоді й Ратибор побачив… і зрозумів… Брат як зрізаний упав на коліна перед мертвим батьком. Ратибор не кричав. Він мовчки дивився на батька.

Так вони й сиділи, застигши: два брати перед тілом убитого батька.

Чеслав, немов уві сні, бачив, як на галявині з туману з’явилися люди — їхні одноплемінники. Вони щось говорили їм, показуючи на тіло Велимира, щось запитували, трусили їх за плечі. Але Чеславові було не до них. У його батька з грудей стирчало два ножі! Його й Ратибора!.. Він і хотів би зупинити цей дикий сон, прокинутися, але скільки не силкувався, не міг. Потім ті, що прийшли, узяли тіло батька й понесли, а їх із Ратибором повели слідом.

У цьому сні вони дійшли до городища й увійшли у ворота. З усіх боків до них почав збігатися стривожений люд. Жінки, чоловіки, старі, діти. Жінки, угледівши їх, лякалися й починали плакати, а чоловіки про щось гаряче сперечалися… З їхнього дому назустріч їм вибігла Болеслава й від побаченого замахала руками, зайшлася плачем та осіла на землю.

«Коли ж закінчиться це катування і я нарешті прокинуся?» — билося в голові Чеслава.

Чеслав оговтався від того, що раптом тиша луснула і він почув своє ім’я. Поряд стояв Ратибор і кричав-кликав його в самісіньке вухо:

— Чеславе!

— Не кричи, Ратиборе, вуху боляче, — попросив брата Чеслав.

— Що з тобою? Я кличу, кличу тебе, а ти наче спиш із розплющеними очима.

Тільки тепер Чеслав помітив, що вони перебувають у кліті, де зазвичай зберігалося зерно громади. Зараз зерна з минулого року вже залишилося мало й комірчина змогла вмістити їх із братом.

— А чому ми тут? — з подивом подивився Чеслав на брата.

— Замкнули нас тут, — Ратибора дратували стан і запитання молодшого брата.

— Навіщо?

— Тому що… Тому як… — ще більше сердився Ратибор, кидаючись із кутка в куток замалої для його люті комірчини. Але потім, опанувавши себе, нарешті вичавив: — Тому що думають, що це ми… вбили батька.

— Убили батька?.. — повторив слова брата Чеслав.

«Виходить, це не сон. І все відбувалося насправді. Я прокинувся й побачив… батька. І два ножі в його серці — мій і Ратибора…» — промайнуло в голові Чеслава, і він відчув, як крижаний холод пробіг по спині.

— Виходить, це не сон… — прошепотів він.

— Та який сон?! Отямся, Чеславе!.. — знову схопився Ратибор. — Я прокинувся від твого крику й побачив, як ти виєш над батьком. А в його грудях були наші ножі!

— Я теж прокинувся. І не побачив вас. А потім… знайшов батька…

— Тепер у городищі думають, що це ми його…

Чеслав подивився на Ратибора, наче бачив його вперше. На обличчі брата, під очима, залягли чорні тіні. На чолі, між брів, прорізалася глибока зморшка. Жовна під шкірою ходили ходуном. Від горя він постарішав і наче зменшився. Зазвичай зовні спокійний, брат і зараз намагався стримуватися, але, мабуть, біль від утрати був занадто великим, тому все-таки вихлюпувався назовні.

— Розумієш? Вони думають, що це ми!..

— Очманіли вони, чи що?.. — обурився Чеслав. Кров ударила йому в голову. — Але ти їм казав, що ми цього не робили?

— Казав. — У голосі брата Чеславові почулася якась приреченість.

— А вони?

Ратибор втомлено опустився поруч із братом. Помовчавши, відповів:

— Збирають Раду Роду, старійшин. Будуть судити, вирішувати…

— Та що тут судити? — обурився Чеслав. — Шукати треба! Та не побачити мені більше сонця, я сам готовий розірвати голими руками того, хто це зробив!

Ратибор важко зітхнув і заскреготав зубами.

— Чеславе… А якщо це й правда… ми?.. — було видно, що саме це запитання мучило Ратибора зараз, як хворий зуб. І поставити його братові для нього було нелегко. — Я ж не пам’ятаю нічого… Ми, здається, сперечалися з ним, а потім я наче в яму провалився.

— Я теж… не пам’ятаю, — замислився Чеслав, а потім гаряче й переконано додав: — Але знаю, певен: ми цього не робили, не могли. У нас би імовірніше руки всохли. Великі не допустили б цього!

— Я теж у цьому впевнений. Але хтось же його вбив!

Ближче до вечора на галявині біля капища, де нещодавно проходила Посвята, зібралася Рада Роду та племені, а також старійшини. Зі стриманістю й статечністю розсілися вони півколом на пнях і колодах. Тут були всі найшановніші й мудрі чоловіки, відзначені честю бути в Раді. На почесному місці сидів волхв Колобор, слово й думка якого були дуже вагомими.

Коли всі зібралися, на галявину привели Ратибора й Чеслава. Щойно вони з’явилися, поважним півколом прокотився приглушений рокіт чоловічих голосів. Незважаючи на своє горе, посірілі обличчя й глибокі тіні під очима, брати шанувалися. Вони відкрито й спокійно дивилися в очі присутніх.

Вести Раду доручили Зимоборові, батькові красуні Зоряни. Сповнений власної гідності та значущості, він поволі підвівся зі свого місця, зробив крок уперед і, обвівши поглядом присутніх, вимовив своїм хрипким голосом:

— Славимо Даждьбога Сварожича, батька й захисника нашого!

— Славимо! — дружно підхопила Рада.

— Поважні присутні, члени Ради, шановні старійшини, — продовжував Зимобор. — Зібралися ми сьогодні із сумної нагоди. Горе впало на наше плем’я, — помовчавши, прокашлявшись, продовжив: — Славний син роду свого Велимир пішов дорогою у світ пращурів наших, пам’ять їм світла.

— Світла й довга пам’ять! — урозбрід повторила решта.

— Але пішов Велимир від нас не тому, що настав його час, а тому, що чиясь підла рука або руки обірвали нитку його життя. Обезголовили його рід.

Серед присутніх знову прокотився збуджений рокіт.

— І наш обов’язок — знайти тих поганців, які зважилися учинити цю чорну справу. Знайти й покарати, як вимагає того справедливість, — закінчив промову Зимобор і скоса зиркнув у бік братів.

— Відомо, що з Велимиром… мля-мля-млям… були два його сини, Ратибор і Чеслав. Нехай вони скажуть, що з… мля-мля-млям… батьком їх сталося, — прошамкав дід Божко, найстаріший зі старійшин.

Погляди членів Ради прикипіли до братів. Ратибор переступив із ноги на ногу, зніяковівши, відвів погляд. Чеслав же з викликом дивився в очі родичів.

— Повідай нам, Ратиборе, що сталося з Велимиром, — подав голос Колобор.

Ратибор спідлоба глянув на присутніх:

— Ми полювали, добули вепра, притомилися трохи, вирішили перепочити, а заодно й попоїсти. А потім зморило нас, видно, на сон. А прокинулися… дивимося: у батька ножі в серці стирчать… Тільки ми не знаємо, хто це зробив.

— Ніж, якщо його, звісно, прицільно не метнути, то лише зблизька вразити може. А тут — два ножі одразу… Як таке могло бути? — не вгамовувався Зимобор.

— Брат же сказав: ми не знаємо як, — не витримав Чеслав. — А ножі це ті, що батько нам із братом на наші посвяти подарував, самі ж знаєте. А батька, видно, уві сні… вбили.

— Хто?

— Знали б, сказали, а то вже й помстилися б, — гарячкував юнак. — Може, чужинці, що в Сокола стрельнули?

Чеслав відчував, що всередині нього киплять злість і роздратування, але й сам не міг зрозуміти, від чого й на кого. Напевно, усе-таки більше на самого себе і свою неспроможність розгадати загадку загибелі батька. Бо ж і сам він не міг відповісти, хто і за що це зробив.

Старі почухали бороди. Рада знову завирувала.

— Пропоную запитати того, хто першим знайшов Велимира, — заговорив Сбислав. Він був Велимирові двоюрідним братом, а Чеславові й Ратибору — дядьком.

Усі присутні ствердно закивали головами.

— Нехай кличуть коваля Тихомира, — розпорядився Зимобор.

На галявину перед Радою, широко ступаючи, вийшов Тихомир. Від постійного стояння коло вогню шкіра в нього на руках, обличчі й грудях зробилася бронзовою і тільки взимку трохи світлішала. Було видно, що він ніяковіє від загальної уваги.

— Розкажи, Тихомире, що ти бачив, коли знайшов тіло Велимира.

Важко зітхнувши, наче брався за непосильну для себе роботу, коваль промовив:

— Ну, так… — і замовк.

— Говори, Тихомире!

— Та на полюванні ми були… Усі ватаги повернулися. А Велимира… із синами до ранку не було, самі знаєте. Ну так, тоді ж і вирішили… шукати йти… Вони, звичайно, і в лісі могли заночувати, якщо дуже заполювалися, щоб, виходить, по темному не плутати… Однак у лісі хтось бешкетувати почав… Пострілювати… Ну, від лиха подалі щоб… пішли ми пошукати Велимира. А то хтось же стрельнув Сокола, — закінчив Тихомир і важко відсапався.

Було видно, що з молотом йому впоратися набагато легше, ніж вести таку довгу розмову. Від зусиль аж сорочка в нього змокріла.

— Ну, а як ви знайшли їх, Тихомире? — нагадав ковалеві, що це ще не кінець, Сбислав.

— А-а… Ну так… — задумався Тихомир. — Крик почули моторошний. Чи виття… нелюдське. Ну, і налякалися трохи… А раптом Лісовик? Але й на вовка-звіра схоже… Однак у панотця Лісу попросили допомоги й побігли туди… А там Велимир на галявині… і сини біля нього… Тільки вони як не при собі, самі не свої були. Ми їм того… мовимо: що сталося? А вони як… не розуміють… — розвів руками Тихомир.

— І більше нікого не бачили? — знову прошамкав дід Божко.

— Нікого… — простодушно відповів коваль.

Тихомира відпустили з миром, бо нічого нового більше він сказати не зміг.

— Виходить, окрім вас, на галявині нікого не було, — звернув увагу Ради знову на братів Зимобор.

— Чи не хочеш, Зимоборе, сказати, що це ми батька нашого… життя позбавили?! — було видно, що Ратибору важко далися ці слова.

— Я такого не говорив… А то нехай Рада вирішує, що і як, — склав руки на своєму здоровенному пузі Зимобор.

— У кого ж язик повернеться вимовити таке?! Нехай подивиться мені в очі й скаже! — вискочив уперед Чеслав.

— Охолонь, Чеславе, чоловіки гідні для того й зібралися тут, щоб розібратися та вирішити все по совісті, як і велять нам наші боги Великі, — зупинив хлопця волхв Колобор.

Рада затихла. Було видно, що всі присутні думають, але ні в кого з них немає готової відповіді або рішення.

— Ой, замудре! — почувся чийсь стурбований шепіт.

— І чого б ото хлопцям здумалося… мня-мня-мням… батька, що народив їх, до пращурів відправляти? От чого я не розумію… мня-мня-мням… Сказ на них який напав, чи що? — зненацька задумався вголос дід Божко, чи то розмовляючи сам із собою, чи то все ж таки ділячись думками з іншими.

— Таки справді недоладно якось виходить… — підхопив Сбислав. — Усі ми знаємо і Ратибора, і Чеслава. На наших очах хлопці виросли, змужніли. І нічого поганого за ними ніколи не водилося. Ну, може, хіба що гарячі занадто часом, особливо Чеслав. То це для мужа не перешкода. І батька свого вони завжди шанували, як і має бути, і покірні йому були. Правильно я говорю?

— Правильно! Правильно! — підтвердили, погоджуючись, члени Ради.

— Правильно то, правильно… Але от хіба що Крива Леда хотіла дещо повідати Раді, — подав зненацька голос Зимобор. — Уже й не знаю, про що, але раптом балаканина баби нам у поміч буде?

Перед Радою з’явилася Крива Леда зі своїм незмінним ціпком-ключкою.

Кривою Леду почали називати давно, ще коли вона й бабою не була. А сталося це після бійки, коли Леда через свою невгамовну душу встромила свого цікавого носа у сімейні справи однієї з родичок. А та, не довго думаючи, вирішила провчити молодицю та відтягати її за коси, що тоді ще в тієї були. Кажуть, бійка вийшла гучна й яскрава. Втручатися довелося навіть голові Роду, щоб розвести жінок, які не на жарт розійшлися. Отож у запалі бійки суперниця Леди так розвоювалася, що схопила горщик, який втрапив під руку, і метнула в кривдницю. Горщик влучив Леді просто в око. Після того вона не тільки окривіла на одне око, а й одержала прізвисько, що увічнило цю нашумілу подію. Тепер, якщо жінки сварилися, то часто можна було почути: «Ох, я тобі зараз так дам, що Кривій Леді позаздриш». І це означало серйозність намірів суперниць.

Тепер Леда була вже бабою, але цікавості до чужих таємниць не втратила, а, здавалося, навпаки, ще більше полюбила совати ніс у чуже життя. І згодом придбала багатющий досвід й уміння в цьому непростому, але такому захопливому для неї занятті…

Вона жваво вийшла на галявину і, з огляду на її спритність, було зовсім незрозуміло, навіщо їй ключка. Але, імовірніше, із ціпком баба почувалася впевненіше — було чим захищатися в разі чергового нападу якоїсь з одноплемінниць, у чийому житті вирішила б узяти участь надміру цікава Леда.

Вона уважно обвела всіх присутніх поглядом, своїм кривим оком ковзнула по Ратибору й Чеславу і вп’ялася в Зимобора.

— Ось вона я.

— М-м-да… — Зимобору зробилося якось ніяково від погляду баби. «Вилупилася, як не на добро, потвора болотна», — подумав він, а вголос сказав:

— Раді стало відомо, Ледо, що ти через свою цікавість… знаєш щось таке, що може допомогти нам розібратися в смерті Велимира.

— Це яку таку цікавість?! — здивувалася Леда своїм цілим оком. Від обурення її скривлений ніс підскочив угору. А вся вона напружилася так, наче збиралася кинутися в нову битву, захищаючи свою підтоптану честь. — Нічого такого не знаю. Наклеп на мене люди зводять. Живу собі билиночкою, нікого не чіпаю, так є ж поганці, брудом мене обливають…

— Кажи, якщо є що сказати. А то ми й змусити можемо… — гримнув на бабу Зимобор, зупинивши потік її балаканини.

— От і роби добро людям, так тебе ж…

Зимоборові уже набридло кривляння баби. Руки так і свербіли дати їй добрячого стусана.

— Ну! — від того, що голос у нього був хрипким, окрик здавався ще страшнішим.

— Випадково, бачать Великі, випадково… — забелькотіла злякано Леда. — Біля річки-водиці якось присіла я перепочити під кущиком у холодку і бачу: Велимир із сином, значить, Чеславом, на берег до човнів прийшли… І так жорстко між собою звелися!.. Просто жах! Я далеченько була, почула тільки, що про дівку йшлося. Велимир синові одне, а Чеслав йому щось поперек, ще гірше. А батько тоді хрясь його по шиї. А він відбіг і прокричав щось Велимирові зопалу. Здавалося, пригрозив йому, а потім утік геть. Сердитий такий! — замовкнувши, Леда уважно оглянула членів Ради, як на них вплинула її розповідь.

— Ну, то й до чого ти все це наплела, сороко? Мало які… мля-мля-млям… розмови поміж батьком і сином, — не втерпів дід Божко.

— А до того, що я одразу зметикувала, про яку дівку сварка, — Леда навіть гикнула від здогаду. — Про ту, що Чеслав у лісі підібрав, а до того в Мари ховав. А я ж випадково прознала й Велимирові як голові Роду та батькові й розповіла про це. А потім, ще як Сокола ото стрельнули, бачила, як біля дому Велимир із Чеславом сиділи й розмовляли. А я там ішла…

— Випадково? — зачепив Леду дід Божко.

— То ж і є, випадково, — Леда навіть не помітила глузування. — І чую, Велимир начебто каже, що дівка — чужачка. А Чеслав йому: моє право й усе. І як скинулися обоє з колоди! І знову Велимир синові прочухана дав. Я ледь не зомліла! А той йому знову поперек і погрожує! Далі не розчула, далеченько було, та й мені не було коли там залишатися. Але вони ще щось про якийсь поганий рід говорили, але я вже не розібрала…

— Так це ти, стара мегеро, підслуховувала нас?! — Чеслав готовий був кинутися на бабу й прибити її на місці.

Леда, незважаючи на роки, жваво відскочила подалі від хлопця й загрозливо виставила свою ключку. Не раз уже бита й навчена гірким досвідом, вона вміла швидко втікати.

— Оце то й так, лютий який! Жах! От так він і з батьком злостився, — Леда почувалася ображеною. — Підслуховувала! А мені що ж, вуха затикати, якщо хто волає на всю околицю?! А я випадково…

Чеслав знову сіпнувся в її бік.

— Охолонь, Чеславе! — утрутився Сбислав. — Перед Радою будь-хто слово мовити може, коли його слухати хочуть. І навіть якщо ці слова зовсім не солодкі. А ти краще повідай Раді, чи правду каже Леда.

Чеслав раніше й сам збирався звернутися до Ради, щоб розповісти про Неждану і просити дозволу взяти її собі за дружину. Чекав тільки Посвяти. Але зараз він розумів, що це не найкращий час розповісти про свої наміри. А після Лединих теревенів і поготів. «Дивися, як усе повернула, болячка-пропасниця!» Але й залишити без відповіді шанованих родичів він тепер не міг.

— Баба розказала вам не про те, що побачила, а про те, що домислила пташиним розумом своїм до побаченого, і правди в її словах — ледь-ледь.

— Як же, як же, я чисту правду кажу, Великі тому свідки! Та щоб у мене язик опух, коли що збрехала! — вигукнула Леда й, одразу злякавшись, прикрила рота долонею.

— Угамуйся, бабо! — осадив її дід Божко. — Такого язика, як у тебе, ніяка зараза не візьме.

— Крива Леда отут дівку пом’янула… Ту, що я з лісу привів… Тільки я не знайшов її в лісі, а умикнув… з іншого племені… далекого городища… — Чеслав вирішив поки не говорити всієї правди Раді про те, з якого роду його бранка. — Умикнув, щоб узяти собі за дружину.

Останні слова Чеслава не залишили байдужим нікого з присутніх чоловіків, спричинивши бурхливе обговорення новини.

— А чи не зарано тобі?

— Та ні, якраз хлопцеві.

— Мужчина вже!

— Треба ж, дівку умикнув, а ніхто й не знав!

— У-у, що наробив, шибеник!

— Та невже в нас своїх дівок не вистачає, щоб чужинок вести? — перекрив усіх хрипкий голос Зимобора. Від почутого чоловік навіть підскочив, а його велике черево затрусилося, наче там закипіло круте вариво. — Чи наші дівки — виродки які?!

Чеслав, опустивши очі в землю, глухо продовжив:

— Батько, коли прознав про це, теж розгнівався. Сказав, що не бувати тому, бо сам хотів мені пару вишукати.

І знову ґвалт серед чоловіків. Волхв Колобор, який доти стримано спостерігав за тим, що діється, підвівся:

— Предки заповіли нам шанувати батьків своїх і волю їх… А то не буде згоди в родах наших і порядку не буде… — і знову сів.

Галявина затихла. Чеслав готовий був зараз хоч крізь землю провалитися. Зціпивши зуби, він мовчки слухав крики родичів, а коли хвиля ґвалту стихла, продовжив, намагаючись бути переконливим:

— Але я збирався в шановної Ради просити схвалення, до богів за дозволом звернутися… Та не встиг… А дівка… Люба вона мені… Ось чому в нас із батьком незгода була.

Почали чухати мужики голови й бороди, почали перезиратися. І тільки бурмотіння Кривої Леди, що ніяк не могла зупинитися через свою нікчемну вдачу, дробило тишу.

— Бач, паршивець, що надумав!.. — сичала, як тліюча головешка, на яку плюнули, баба. — Проти батька пішов, проти Роду!..

Колобор суворо глянув на невгамовну жінку.

— Можеш іти, Ледо. Далі без тебе розберемося, — велів їй волхв.

— Та я ж іще й про старшого, Ратибора, нічого не сказала, — навіть не подумала зрушити з місця баба. Дочекавшись, щоби до всіх дійшло, що вона сказала, Леда із задоволенням продовжила: — У нього з батьком теж незгода була. Не на жарт сварка!.. І теж, як при вітрі, руками махали, більше, звичайно, Велимир, батько, виходить, але не билися… Чого не було, того не було. Це я вже зовсім здаля бачила, але бачила.

Ратибор, не такий гарячий, як Чеслав, вислухав розповідь Леди зовні спокійно, і тільки блідість на його обличчі виказувала, чого той спокій вартий.

— Що скажеш, Ратиборе? — вивів його із заціпеніння Зимобор.

— А що отут говорити?.. Бреше баба. Не було про що нам із батьком сперечатися. — Ратибор пильно й злісно дивився на свою обвинувачку. — Може, що по господарству й обговорювали, а цій… потворі бульбашки болотні примарилися, як…

— Та як же примарилося, коли я з-за дерева все гарнесенько роздивилася?! — ледь не задихнулася від несправедливого звинувачення Леда.

— З твоїм ото кривим оком здалеку й розгледіла? — огризнувся Ратибор. — Не було в нас із батьком сварки. Не було, та й годі!

— Ну, тепер, сподіваємося, уже все сказала, що хотіла, Ледо? — запитав жінку Колобор.

— Та наче… все… — задумалася баба.

«А чи не забула чого ще?» — крутилось у неї в голові.

Леді дуже подобалося, що члени Ради — найшанованіші люди племені — так уважно слухають її. Ось і стала в пригоді нарешті її любов до всезнайства. Леда почувалася потрібною та важливою. Вона вже смакувала, як розповідатиме про цю подію в городищі, а то й у сусідніх. Які здивовані та захоплені очі будуть у бабів і дівок, та й у цікавих мужиків! І все це, звичайно, тільки щоб допомогти громаді розібратися та винести справедливе рішення.

— Ну, а коли що згадаєш, потім скажеш. А зараз іди, — перервав потік її марень Колобор.

Леда знехотя покинула галявину. Позбувшись баби, члени Ради відчули якесь полегшення, як тоді, коли настирна муха перестане кружляти й дзижчати в тебе перед обличчям і полетить геть. Але передихнути їм не дав Зимобор.

— Ну, що скажете… шановні члени Ради?.. Поважні старійшини? — розтягуючи слова, звернувся він до одноплемінників.

— Важко!.. — задумливо вимовив дід Божко.

— Ой, плутано! — підхопили й інші.

А Зимобор, почекавши трохи, багатозначно продовжив:

— Усім нам тепер зрозуміло, що зі слів Кривої Леди нехай і не явно, але виходить, що в братів були незгоди й суперечки з батьком. Отже…

Закрутилися чоловіки на колодах.

— Дозвольте слово сказати, — озвався зненацька Ратибор.

— Ну, кажи… — невдоволений, що йому не дали договорити, пробурчав Зимобор.

— Може, тут що й складається так, що супроти нас із братом виходить. Тільки неправда це. Ми батька завжди шанували, а якщо й були в нас незгоди, то в якій родині їх не буває? Але про те, щоб ми могли батька… і не думайте. Я камені розпечені з вогню руками тягати готовий, щоб довести — не винен.

Чеслав теж подався вперед.

— Клянуся тілом батька, яке ще не віддане вогню, що ми б собі скоріше руки відрубали, ніж помислили про таке, — гаряче вимовив юнак.

— То слова лише, а Велимир — мертвий, — розважливо зауважив Зимобор.

— А може, то чужинці? — не вгавав Чеслав. — Батько думав, що Сокола хтось зі сторонніх устрелив. А до того в мене цілили, коли я вовка на Посвяту добував. Батько не велів говорити, щоб люд у городищі не полошити. Тож, може, вони й батька… поки ми спали.

— Але ножі ваші були…

Від розпачу й неспроможності довести свою правоту Чеслав обхопив себе руками. Рада мовчала.

І тоді зі свого місця підвівся Колобор.

— Сонечко червоне на спочинок іде… Пропоную Раді й старійшинам нашим ушанувати Даждьбога Великого й закінчити на сьогодні наше мудрування. А завтра віддамо тіло Велимирове вогню, як того вимагають звичаї наші. Проведемо його з почестями до предків, а тоді й вирішувати будемо, хто винен.

На тім і ухвалили.

— Слава Даждьбогу Великому!

Нарешті цей чорний день почав хилитися надвечір. Розтривожене смертю Велимира городище, гублячись у здогадах і припущеннях, запекло сперечаючись, а часом і лаючись, гаряче наполягаючи на своєму, поступово затихало, поснуло.

Після Ради брати знову опинилися в кліті. Вони сиділи один проти одного, підперши спинами дерев’яні стіни. Народжені від одного батька, але від різних матерів, вони таки в чомусь були різні. Але батько був у них один, і горе тепер було одне, спільне.

— Про що думаєш, брате? — відірвав від земляної долівки очі Ратибор, глипнувши на Чеслава.

— Ой, не знаю, братчику, голова вогнем горить, а руки чешуться, — важко зітхнувши, задумливо відповів юнак. — Здається, не вірить нам Рада. Дурницю бабську слухають, маячню всяку. Кому що привиділося, кому що подумалося… А нам віри немає.

— Нічого, розберуться. На те вони й Рада, — сказав якомога переконливіше Ратибор.

Але як же йому самому хотілося вірити своїм словам!

— Та вони поки розбиратимуть, убивця втече, що вже й не знайдеш! Та й хто тепер знайде? От Сокіл би знайшов, та він поранений лежить. А ми тут сидимо, — гарячкував Чеслав. — Я думаю, може, нам утекти та самим вражу душу зловити?

— Утекти?.. — перепитав Ратибор і замислився. А подумавши, похитав головою. — Якщо втечемо, усі одразу подумають, що провину за собою чуємо, — поклав на плече молодшого брата руку, намагаючись заспокоїти його.

Чеслав навіть застогнав від безсилля та безвиході. Стиснувши кулаки, він щосили вдарив по колоді, і та відлунила глухим звуком, схожим на його стогін.

Біля кліті почулися рух і чиїсь жваві голоси. Це чоловіки, що стерегли їх, почали з кимось перемовлятися. Братів не то щоб дуже сторожили, швидше, доглядали за ними, щоб дурості якої молодецької не наробили. Бо правий був Ратибор: варто було їм утекти, як для всіх стало б очевидним — винні вони. І тоді вороття до городища для них не було.

Двері кліті відчинили, і брати побачили Болеславу з вузликом і горщиком у руках. Очі її опухли від сліз, а сама вона, завжди така діяльна, зараз виглядала як дуже втомлена та якось ураз постаріла жінка. Мовчки стояла вона й дивилася на братів. Спочатку пильно на одного, а потім так само уважно на другого.

— Ось, поїсти принесла… — нарешті вимовила вона втомленим голосом.

— Болеславо… — серце Чеслава стислося від жалю.

— Я й на мить не повірила, що це ви могли зробити, синочки. Кому ж вас краще знати, як не мені, — помовчавши, зітхнула й продовжила: — Голуба теж прийти хотіла, та я не пустила. У городищі чого тільки не говорять…

Присівши поруч із братами, вона поставила перед ними горщик із кашею, а розв’язавши вузлик, розклала на рушнику скибки хліба.

— Поїжте…

Ратибор, узявши ложку, почав їсти. А Чеслав…

— Я не можу. Шматок у горло не лізе, — зізнався він Болеславі.

Жінка поклала руку йому на голову, як колись у дитинстві, коли заспокоювала зовсім ще маленького хлопчака після гіркої образи або відчайдушної бійки, коли він, щоб у жодному разі не розревітися при товаришах, прибігав до неї, і почала гладити, примовляючи, немов воркочучи:

— Весь день не ївши… Треба. Вам сили потрібні… — тільки сьогодні в її воркуванні було стільки суму й болю… — Думаєш, тільки тобі тяжко? Я сама, як побачила батька вашого… як його принесли… Сама, як колос підрізаний, впала. Як тоді, коли чоловіка свого втратила. Тільки мій сам потонув, а вашого батька… А коли про вас заговорили, зовсім було збожеволіла… Потім схаменулася: ви ж голодні сидите, Голубі сказала кашу зварити та й ось вам принесла… За що Великі розгнівалися на нас?..

— То не Великі, Болеславо, а чиясь підла рука людська та душа чорна, — утамувавши перший голод, відгукнувся Ратибор. — Ось тільки не розумію, хто міг батькові нашому смерті так люто бажати…

— Не знаю, Ратиборе, але, видно, було кому… Велимир не говорив багато, та й не мого це жіночого розуму діло, тільки гадаю я, що не всім до душі було, що він головою Роду та городища був. — Помовчала, здавалося, вирішуючи, говорити чи ні, але таки продовжила. — Потім прибігла Крива Леда й почала кричати на Неждану, що та — чужачка й що все це через неї сталося.

— А Неждана? — скинувся Чеслав.

— У дім утекла…

— Батько велів нікому не говорити, звідки вона.

— Я так і подумала…

— Болеславо, побережи її. Ні в чому її вини нема, — попросив Чеслав.

— Звичайно, синочку.

Навколо вже згустилися сутінки, і Болеслава почала збиратися.

— Піду… до Велимира, не гоже йому там без мене лежати. Завтра розлучимося ж уже навік…

Брати ще якийсь час дивилися, як вона повільно дибає геть, аж поки вартові не зачинили двері.

Згодом, уже пізно вночі, приходив дядько Сбислав. Він більше слухав, ніж говорив. Та брати нічого нового йому сказати не могли. Тільки незрозуміло хлопцям було, чи вірить він їхнім словам, чи ні. А мав би, адже дядько кревний.

Літня ніч — що іскра з багаття: швидко гасне. Не встигнеш стулити очі, як уже світанок поспішає розтулити їх — прибіг будити весь люд на новий день. А невгамовні птахи йому в поміч щебечуть на весь світ: «Прокидайся! День настав! День настав!» І оживає, вияснюється все довкола.

Цим ранком городище прокидалося важко, немов за ніч надихалося болотного духу. Не було чутно звичайного ранкового гомону, лайок і сміху. Навіть худоба, немов розуміючи, що людям не до неї, не ревла так голосно, як зазвичай, вимагаючи їжі та пійла. Чоловіки, узявши сокири, зрання рушили до лісу за дровами для похоронного кострища, а жінки взялися готувати великий поминальний обід. Дичина, що набили її до свята, тепер згодилася до поминок. Навіть найменші дітлахи притихли, сумирно спостерігаючи за дорослими. Городище готувалося прощатися з Велимиром.

На стрімчаку біля самої річки, де ліс немовби навмисно відступив, звільнивши простір, розклали поховальне багаття. Складений для багаття чотирикутником сухостій бовванів на галявині заввишки з людський зріст. По колу він був обнесений прутами та обкладений соломою. Багато поколінь роду Велимира пішло звідси в небо разом із димом.

Усе городище, від малого до старого, прийшло провести в останню путь голову Роду. Привели навіть зовсім немічних: усі хотіли попрощатися зі славним Велимиром. Були тут і Ратибор із Чеславом, і Болеслава з Голубою. У городищі залишилися тільки сторожа та поранений Сокіл.

Зазвичай такий гомінкий та веселий люд зараз, чекаючи таїнства, стояв тихо.

Та от натовпом пробіг квапливий шепіт, і на галявині з’явилася процесія чоловіків. Вони несли на плечах дерев’яні ноші, на яких спочивало тіло Велимира.

Люди розступилися, даючи змогу пронести тіло до багаття. Чоловіки, не поспішаючи, рушили живим коридором, а під ноги їм посипалися квіти та запашні трави. Величний у своєму спокої, погойдуючись, немов у хиткому човні, пропливав Велимир над головами родичів. Підійшовши до багаття, чоловіки обережно опустили його тіло на ще земне ложе. Для Велимира все тепер було востаннє на цій землі-матінці.

Слідом на галявині з’явився волхв Колобор із тліючою сухою гілочкою в руках. Її п’янкий запах заспокоював, упокорював душі присутніх. Тричі обійшовши з нею навколо багаття, волхв наблизився до краю стрімчака й кинув скіпку вниз, а потім повільно здійняв руки до неба і почав волати до богів Великих. За якийсь час волхв повернувся до людей й урочисто повідомив очікуване:

— Боги й предки наші готові прийняти славного Велимира.

Натовп ожив. Болеслава, що досі стояла спокійна та навіть трохи відчужена, заголосила й заридала. Жінки підхопили її голосіння, рвучи на собі розпущені коси та дряпаючи обличчя. Бо це був час плакати за тим, хто йде. І полилися над лісом і річкою тужні жіночі голоси, перевиті риданнями, наче пісня, тільки така сумна, що аж серце рве.

Напевно, лише тепер Чеслав остаточно зрозумів, що в нього більше немає батька. Він бачив його на багатті: такого рідного й водночас уже такого не схожого на себе живого.

— У нашому племені дружина сходить на багаття разом із чоловіком.

Чеслав різко повернув голову. Поруч стояла Неждана.

— У нашому племені так давно вже не заведено. Та й Болеслава не дружина батькові.

Він не бачив її відтоді, як пішов на полювання. Смерть батька та загадка його загибелі заступили йому все колишнє життя, відсунули кудись далеко. Але Неждану він пам’ятав. І навіть у цей важкий для себе час був радий, що вона поруч.

— Мені шкода, що вбили твого батька. Правда, — вона була щира. — Багато хто, мабуть, думає, що це я принесла нещастя у ваше городище й ваш дім. Тичуть пальцями в мій бік, скоса дивляться, шепочуться за спиною, певно, страшні слова кажуть, — понизивши голос, з гіркотою зашепотіла Неждана.

Немов стріли, кололи ті слова Чеслава. Він і сам розумів, наскільки тепер непринадне становище Неждани в городищі. Розумів, і хто винен у цьому. Але, на жаль, нічого не міг вдіяти, щоб уберегти й захистити її.

— Мої родичі не жорстокі, але в нас горе… Це я тебе сюди привів, на мені й провина.

Помовчавши, Неждана додала:

— Може, вони й мають рацію. Не думаю, щоб мої родичі простили викрадення…

— Про своїх родичів мовчи, а то ще більше лиха накличеш. Нікому про те зараз знати не слід, — квапливо перервав дівчину Чеслав. — Мені потрібно знайти того, хто вбив батька. І якщо це був твій родич, то… я помщуся, — обличчя Чеслава зробилося твердим і рішучим. — Вибач.

— Помстишся?! Ти, що й сам тепер на прив’язі сидиш?! — обпалила його поглядом та так само суворо відказала дівчина.

— Ох, і не по-доброму дивиться Зимобор у ваш із Ратибором бік! — Це Кудряш протиснувся крізь натовп ближче до них. — Та й іншим членам Ради нашіптує, що не без вашої провини загинув Велимир. Не розумію тільки, чого це він так лютує.

— За Зоряну, певно. Та й добрим він ніколи не був.

Вірний друг Кудряш, переконаний у невинності товариша, ще вночі пробрався до кліті, де сиділи брати, аби розповісти, що діється в городищі та який поголос іде про те, що сталося.

— Ти, Кудряше, будь ласка, за Нежданою наглянь, щоб хто не скривдив у городищі, — шепнув на вухо другові Чеслав.

У цей час до багаття підвели коня Велимирового, гнідого красеня. Кінь, нервово перебираючи ногами, насторожено косив очі на юрбу. Побачивши тіло хазяїна та відчувши його запах, він радісно заіржав. Але Велимир уже не міг привітати його у відповідь.

Колобор, зробивши кілька широких кроків, опинився біля скакуна. Вигукнувши заклик до душі Велимирової, волхв різко змахнув у повітрі великим ножем — лише лезо блиснуло на сонці — і полоснув коня по горлу. Гнідий, очевидно, навіть не встиг нічого втямити. З його горла заюшила кров, зросивши багаття, але він продовжував стояти. Потім трохи похитнувся, і раптом ноги його підкосилися. Кінь завалився на землю спершу передніми ногами, а потім і зовсім упав… Тепер Велимирові буде зручно дістатися до своїх пращурів.

Колобор знову звів руки до неба, і народ змовк. Ще раз повідомивши богам і предкам, що славний Велимир залишає землю-матінку та йде в їхнє небесне городище, волхв узяв із рук помічника Горазда палаючу гілку й підніс її до соломи.

Вогонь, як дикий звір, жадібно лизнув, а потім і вкусив перший оберемок сухої трави. Відтак, немов розсмакувавши, почав вихоплювати дедалі нові й нові шматки, швидко жеручи огорожу, а далі й весь сухостій своєю вогненною пащею. Жінки заголосили та заридали з новою силою. Чоловіки, зціпивши зуби, мовчки дивилися на поховальне багаття. Можливо, кожен із них думав, що настане і його час: ось так само із цього місця піти у путь…

Дим від прутів і соломи затулив від очей родичів тіло Велимира, до якого вже дістався ненажера вогонь.

Укрив, відокремивши світ живих від світу мертвих. Сховав від цікавих очей, щоб сталося диво переходу славного Велимира у світ його пращурів…

А коли багаття розійшлося, охопивши все громаддя дров і величезним смолоскипом здійнявшись угору, немов намагаючись вкусити ще й неба, у юрбі відбувся якийсь рух. Це Болеслава, не втримавшись від горя на ногах, повалилася на землю. Жалісливий народ кинувся піднімати нещасну.

Чеслав, що стояв доти, задумавшись про щось своє, та, як зачарований, дивився на багаття, де горіло тіло його батька, зненацька опам’ятався, потривожений людською метушнею. Вибравши мить, коли всі погляди були спрямовані на багаття та Болеславу, він прокрався до краю стрімчака й, розбігшись, стрибнув…

Пролетівши якусь мить у повітрі, Чеслав відчув, що тіло його раптом обдало прохолодою. Це річка прийняла його у своє лоно і, підхопивши, понесла, понесла… Отямившись, він спробував не виринати, а проплисти під водою якомога довше й далі. Подалі від того берега, з якого щойно стрибнув. Але ось юнак відчув, що повітря не лишилося в грудях, і він змушений був гребти до поверхні. Виринувши, Чеслав крізь шум річки почув крик дурника Вишати:

— Отако, отако, він пливе, пливе! Ха-ха-ха! Водичко, водичко, забрала його та й випустила! Вишата бачить, бачить!

До його крику приєдналися вигуки й інших людей, які помітили плавця. Тільки Чеславові вже було не до них.

Частина друга

Утікач

Він повільно пробирався стежкою, що вилася повз болото. Ішов обережно, сторожко озираючись на всі боки. Тепер, коли Чеслав був утікачем, утікачем із власного племені, він мав бути надто обережним. Юнак уважно дослухався до перегуку птахів, лісових звуків і шерехів. Вони, такі зрозумілі тому, хто виріс у лісі, могли попередити про небезпеку. І боятися доводилося тепер не чужинців зловорожих, не звіра дикого, а близьких йому родичів.

Ще коли разом із братом сиділи вони замкнені в кліті, у нього час від часу виникала думка про втечу. Але він гнав її геть, як настирливу муху. Та згодом знову й знову повертався до неї: він таки мусить тікати. Його дратували, не давали спокою власна бездіяльність, нерозкрита таємниця загибелі батька, недовіра Ради, підозри одноплемінників щодо його вини та неможливість довести зворотне.

Там, на стрімчаку, коли багаття поглинуло тіло батька, Чеслав зрозумів, що має вчинити саме так. Що лише так у нього з’явиться можливість розібратися в усьому, що сталося, помститися за батька та відстояти свою честь. І зробити це можна негайно, на цій галявині. Варто тільки зробити крок — і ти вільний. І юнак його зробив…

Тепер він ішов до печери Мари. Не одразу йти до неї зважився, затаївся в лісі та вичікував, чи немає за ним погоні. Тільки коли зрозумів, що немає, тоді пішов. Чеслав не знав, як зустріне його стара, але тверезо розсудив, що вона теж вигнана. Та й інших ідей, куди б його податися, у нього поки що не було.

Перш ніж вийти на галявину перед печерою, він довго придивлявся та прислухався, чи немає в Мари гостей. І тільки переконавшись, що стара жінка сама, з’явився їй на очі.

— Ну, і довго ти там стояти збирався, хлопче? — незворушно запитала його Мара. — Я вже вирішила: сам не зрушиш із місця — каменем кину.

— Добре б ти зустріла гостя, Маро.

— Гостя? Ой чи? — розсміялася баба.

Та так заливисто й голосно, від душі, що Чеслав навіть злякався, чи не розсиплеться стара.

— Чого? — Чеслав здивовано глипав на Мару.

Насміявшись, жінка добродушно махнула рукою.

— Крива Леда тут уже побувала. Вдавала, буцім зуб у неї прихопив, прийшла за зіллям, а сама, лисиця обдерта, усе щось винюхувала та видивлялася. Видно, тебе шукала. А потім не витримала й розповіла, та квітчасто так, як ото вона вміє, про те, як ти втік. А про справи ваші я ще раніше знала.

— То й що думаєш? — Чеслав уважно дивився їй у лице.

Зморшки на обличчі Мари втратили веселість. Кивнувши головою, знахарка вказала Чеславові на вхід до печери, запрошуючи ввійти. Чеслав пішов за старою.

— У те, що ви з братом убили батька вашого, не вірю. Що втік від родичів — дурень. Думаєш, вигнанцем легко бути? Поїж, голодний, мабуть, — простягнула вона юнакові горщик із якимсь варивом.

Чеслав, присівши на пень, що заміняв Марі лаву, охоче взявся до їжі. У горщику була каша з якимись корінцями та зеленню. Вона видалася Чеславові незвичною, але смачною.

— Тепер тобі й чужих, і своїх боятися треба, — продовжувала Мара. — Чужих, бо ж не випадково в тебе стрілою цілили. Своїх, бо втеча підозри в провині твоїй посилила.

— Але ж я не міг убити батька, Маро!

Баба, присівши напроти юнака, гірко посміхнулася.

— Я ж сказала: вірю. А вони — ні, точніше — сумніваються. Така суть людська. А ось навіщо ти втік — знаю. Убивцю батька шукатимеш. Тільки, думаєш, легко це зробити? Он у лісі дерев скільки, а спробуй розбери, яке з них гниє та трухлявіє зсередини.

— Ох, маєш рацію, Маро, — Чеслава захопила мудрість жінки. — У мене в голові наразі, як у цьому горщику, намішано. Мені б із Соколом поговорити, він би точно підказав, як шукати. Так непритомний лежить від рани підлої.

— Опам’ятався Сокіл. Руда прибігала порадитися, казала: краще йому, однак ослаб він дуже, — узявши глиняну ступку, знахарка почала розтирати в ній квіти й трави. — Тобі ж у городище дорогу заказано.

Чеслав, наївшись, відставив горщик. А Мара, помовчавши, продовжила:

— Що ж до того, як шукати, — не скажу, не сильна в тім. Хіба що як траву чи корінь знайти, підказати можу, а от кого шукати… Ти, хлопче, життя лісу не гірше за мене знаєш. У кожній зграї є ватаг, а інакше порядку не буде. Але є й інші, які теж би воліли ватажками стати та й у силу вже ввійшли. Їм аби шматок від здобичі кращий урвати. Тому й вичікують інші, коли з ватажком що станеться, пораниться або постаріє. А як тільки нагода трапиться — намагаються його місце посісти… А отже, і тобі, хлопче, шукати потрібно того, кому смерть батька твого на руку була. Чи то з вигоди, чи то із заздрості, чи то з помсти.

— Чи із заздрості, чи із помсти… — задумливо повторив слова старої Мари Чеслав.

— Заховатися тобі слід, — вивела його з роздумів стара.

— Я думав, у тебе можна.

Мара заперечно похитала головою.

— Це тільки здається, що тут я, птахи та дикі звірі. Але ні. Люди, буває, з потреби прибігають, та й цікаве око яке зненацька зазирне. Знають же, що ти тут бував, дівку ховав, так і тебе тут насамперед шукатимуть. У городищі сьогодні тризну по твоєму батькові справляють, не до мене їм. А то б уже навідалися.

Чеслав не розумів, чи то баба ремствує на те, що її турбують гості, чи то на те, що змушена жити тут на самоті. Але запитати про це не зважився.

— Ти маєш рацію, Маро, тут мені не схоронитися, враз знайдуть, — визнав хлопець.

— Є в мене схованка в лісі. Я, коли за травами та корінням заблукаю десь далеко від печери своєї, то вночі або від дощу там ховаюся. Гадаю, і тобі там саме враз, хлопче, буде. Підеш до верхів’я струмка… Зачекай! — насторожилася Мара й, підійшовши до входу в печеру, прислухалася. — Здається, сорока заскрекотала… Так і є. Запримітила когось птаха. Сюди йде непрошений. Відчувала я… І тризна їм не завада.

Чеслав підхопився з місця й підійшов до Мари. Тепер уже й він чув, як кричить птах, попереджаючи про появу в її володіннях чужинця.

— Від верхів’я струмка підеш у бік заходу сонця до ярочка, — швидко заговорила стара. — Минеш його, потім ліщина невелика. Потім озерце побачиш, а трохи віддалік дуб стоїть величезний, як дім. А в дубі тім дупло є. Його кущ затуляє. Про дуб той ніхто не відає. Там і схоронишся.

Баба сунула йому в руки стару шкуру й, провівши долонею по обличчю та щось прошептавши, — якесь замовляння, — виштовхнула з печери.

Чеслав вийшов із кам’яного житла і квапливо рушив у бік, протилежний від стежки, якою прийшов до баби. Він не став чекати, щоб подивитися, хто завітав до Мари, йому було не до того. Засвітла мусив дістатися до дуба, де була вказана Марою схованка.

«Шукай, кому смерть батька на руку!.. Чи з вигоди… чи із заздрості… чи із помсти», — печерною луною відгукувалися в голові в Чеслава слова Мари.

Чеслав прокинувся й не одразу зрозумів, де він і що зараз — ніч чи день. У дуплі дуба, куди він забрався напередодні ввечері, було темно. І тільки біля виходу, закритого кущем, пробивалося світло. Відкинувши шкіру, у яку закутався на ніч, Чеслав вибрався на білий світ.

Він зробив кілька кроків і зупинився, зачарований побаченим. Перед ним лежало невелике озерце в очеретах, оточене стрункими соснами. Крізь їхні пухнаті гілки пробивалися промені ранкового сонця, занурюючись у тиху воду. Здавалося, що небесне світило — сам усесильний Великий Даждьбог — так і хоче пірнути до дна, щоб розвідати, що ж ховає від нього під собою озерна гладь.

Велична тиша й спокій раннього ранку змусили юнака завмерти на якусь мить від побоювання порушити цю красу. Після вчорашнього стрімкого, метушливого дня, де, як у бурхливій річці, змішалися похорон батька, його втеча й страх бути спійманим, Чеславові здалося, що він заблукав і прокинувся зовсім не там, де вчора осліпив очі мертвим сном.

Колись, ще в дитинстві, Болеслава, щоб утішити маленького Чеслава, розповідала йому про далекий край, що простягся далеко за їхнім лісом і навіть за високими, незрозумілими для нього горами. І в якому так спокійно й красиво, так солодко співають птахи, що людина, потрапляючи туди, забуває всі свої болі, журбу й відчуває такі радість і захват, що перехоплює подих від щастя. «Може, це і є та сторона, а Болеслава просто не знала, що вона зовсім не так далеко, а тут, поруч?» — подумалося Чеславові.

«Шукай того, кому смерть батька твого на руку!» — знову пронизала його свідомість неждана пекуча думка, змушуючи оговтатися. «От дурість!» — поремствував він на свої приховані думки про край щастя й попрямував до озера. Роздягнувшись, Чеслав кинувся у воду, безжально розбивши її спокійну гладь.

Вийшовши на берег, він уже вирішив, що йому потрібно зробити насамперед. Прохолодна вода й ритмічні рухи рук під час плавання допомогли впорядкувати думки. Чеслав знав, що в лісі йому не вижити без зброї, тому слід якнайшвидше роздобути її. І, здається, він уже зміркував, як це зробити. Одягнувшись, юнак вирушив у бік городища.

Попетлявши лісом і переконавшись, що за ним ніхто не стежить, Чеслав дістався до місця, священного для їхнього Роду. Тут спочивав прах їхніх предків. Оглянувшись і не помітивши нікого з живих, юнак обережно вийшов на галявину, де спочивали мертві.

Чужинцеві, що заблукав у їхні краї, на перший погляд могло здатися, що на галявині розташувалося людське городище, тільки якесь дивне, бо хатки в ньому були дуже вже малі для житла. Звідки ж сторонньому було знати, що, за звичаями племені Чеслава, після спалювання на священному багатті прах померлого родича збирали в горщик і, побудувавши для нього хатку на галявині предків, залишали там.

Чеслав здалека помітив свіжу хатку, бо дерево, з якого вона була зроблена, ще не встигло почорніти від дощів, снігу та часу, як на інших похованнях. Сюди вчора поклали спочивати прах його батька, славного Велимира.

Зовні хатка була схожа на їхній дім у селищі. «Напевно, Болеслава попросила зробити так, щоб батькові звично було та щоб не забув наше житло. І нас пам’ятав та охороняв». Чеслав, шанобливо поклонившись похованням предків, наблизився до нової хатки й подивився крізь щілини всередину. Їхній горщик, з якого вони не раз усією родиною їли кашу й вариво, був там. І там був прах його батька…

Купка попелу в горщику — усе, що залишилося на цій землі від рідної йому людини. Батька, що дав йому життя… І пам’ять про нього, поки живі ті, хто знав його. А потім і того не залишиться. Але поки живий їхній рід…

Юнак просунув до отвору хатинки руку й поклав жменю лісових ягід, які встиг зібрати дорогою. Ягоди були ще не достиглі, але краще було принести хоча б їх, ніж прийти до батька голіруч. Він опустився біля поховання й подумки звернувся до батька…

Висловивши йому свій сум, він згадав, як колись, ще зовсім малим, — коли сили вистачало хіба що натягнути лук для підпарубків, — бажаючи вирізнитися, хвалькувато заявив своїм одноліткам із ватаги, що готовий уже сам піти на полювання й добути… та хоча б лиса. Ніхто з його погодків, навіть найвідчайдушніших шибеників, не наважувався ще на таке. Коли він увечері сказав про це батькові, той, уважно глянувши на сина, тільки й промовив: «Зголосився, сину, — йди». І зранку маленький Чеслав рушив до лісу.

Поблукавши лісом, він таки знайшов лисячу нору, яку показав йому батько, коли брав із собою на лови. А незабаром біля нори з’явився й лис. Прицілившись, малий мисливець випустив стрілу і — треба ж! — на свою радість поранив рудого пронозу в задню лапу. Лис кинувся геть, а Чеслав — за ним. Поранений звір спробував сховатися в яру, але хлопчикові пощастило наздогнати його й там. І тоді загнаний звір, розуміючи, що загибель його близька, вищирився й почав запекло кидатися на свого кривдника, не даючи підступитися. Як не храбрився Чеслав, але, побачивши тоді розлюченого звіра, він по-справжньому злякався. Вискалена паща й зуби, що клацають, здалися йому тоді величезними й дуже небезпечними… І лише за якийсь час, таки набравшись духу й сил, сильно прикусивши губу, він добув рудого…

Тільки тоді він помітив батька, що вийшов з-за найближчого дерева. Тремтячи всім тілом від пережитого напруження, Чеслав підійшов до нього й пригорнувся, знайшовши в батькові надійну опору. Велимир гладив сина по голові й говорив якісь підбадьорливі слова, хвалив, але для Чеслава, хоч і приємна була та мова, найважливішим було те, що батько, як виявилося, перебував поруч і будь-якої миті міг допомогти, запобігти лихові! І потім уже, ставши підпарубком, щораз у важкі моменти, коли серце стискувалося від страху, а по спині біг холодний піт, відчуття, що батько невидимо, непомітно може бути поруч, надавало хлопцеві сил і впевненості.

А тепер батька не стало…

Із роздумів його вивели стривожені голоси птахів і шурхіт лісової підстилки під чиїмись ногами. До галявини хтось наближався. Чеслав швидко підхопився й сховався за найближчими деревами.

Крізь листя він бачив, як на галявину, важко ступаючи, немов несучи непосильну ношу, вийшла Болеслава з вузликом у руках. Зупинившись на краю галявини, вона вклонилася, приклавши руку до серця, вимовила якісь теплі слова, віддаючи данину пам’яті померлим, і пішла до хатки з прахом Велимира. Біля поховання жінка опустилася, немов обм’якла, навколішки й притулилася головою до хатки. Посидівши так якийсь час, вона простягнула руку в отвір, бажаючи доторкнутися до горщика з порохом. Але, щойно просунувши туди руку, одразу ж відсмикнула її й почала озиратися навколо.

Чеслав уже зрозумів, що Болеслава прийшла на галявину сама, і кинувся до неї. Як тільки жінка побачила його, її німі, змертвілі очі наповнилися теплом і любов’ю. Вона спробувала підвестися, простягаючи до нього руки, але не змогла. Чеслав обійняв її й допоміг піднятися.

— Я тільки-но ягоди помітила — й одразу зрозуміла, що ти тут був, дитино. Та й не могло бути по-іншому. Батька провідати ж треба! Ось тільки злякалася, що пішов уже, — гладила вона Чеслава по голові.

— А я знав, що ти прийдеш сюди із самого рання. — Як же він був радий зустріти ту, що замінила йому матір.

А вона, побачивши його, уже не була схожа на ту знесилену горем жінку, що вийшла на цю галявину.

— Інші теж збиралися, але я сказала, щоб пізніше прийшли. Мені хотілося самій тут із Велимиром побути. І як же добре, що ти теж прийшов! — поцілувала вона його в маківку.

— Сама ж кажеш: не міг не прийти.

— А я ж уся змучилася. Не знала, що й думати. Усю ніч металася, не спала: десь щось скрипне, шурхне — я надвір. Думала, ти до дому прокрадешся, — Болеслава зненацька заплакала. — Як же ти тепер, синку?.. Ось утік, тепер усі думають, що від провини своєї зник. Люди таке говорять!.. Але я ж знаю, що все не так! А на роти хустку не накинеш… Може, не треба було тікати тобі? Рада б у всьому розібралася? — гладила вона Чеслава по плечу.

— Поки вони розбиратимуть, лиходій, що згубив батька, щезне. Та і їм на Раді найлегше нас із братом звинуватити. А якщо навіть і не звинуватять, то підозра на все життя залишиться. Як жити далі з таким брудом?! Не до вподоби мені це! Я мушу знайти вбивцю й покарати, і всі сумніви в невинності своїй і Ратибора розвіяти. А під замком сидіти — то кого я зможу знайти й кому що довести?!

Чеслав говорив переконано й гаряче. Болеслава розуміла, що є правда в цих словах, але серце її від цього не переставало стискуватися від болю й тривоги за його долю.

— Ой, горечко!.. — важко зітхнула Болеслава, рукавом сорочки втираючи очі.

— А що в городищі діється?

— Після втечі твоєї Ратибора випустили, але з городища виходити заборонили. А Зимобор розлютився дуже, та й інші теж, що ти волю Ради порушив. І навіть дядько ваш двоюрідний, Сбислав, і той на боці Зимобора тепер. Не хочу нічого поганого про нього сказати, а не розумію я його: чого ж він у кревних своїх засумнівався? Між ним і Велимиром і раніше часто згоди в справах не було… Здається, він усе не міг погодитися, що не він, а Велимир Рід очолив. Але тепер що вже?.. Не по-людському це, не по-родинному. А Зимобор казав про тебе: «Далеко не втече. Біля городища кружляти буде, там ми його й вистежимо. А може, намучиться в лісі та й сам прийде — вибачиться». Видно, пузатий Велимира як голову городища заступити хоче.

— Ну, це ми ще подивимося, чия правда буде, — не сподобалися Чеславові новини, що розповіла йому Болеслава.

Звичайно, після його втечі прихильності від Ради очікувати не варто було, але все-таки він думав, що знайдуться в племені ті, хто зрозуміє його вчинок. І найбільше сподівався на розуміння близьких родичів.

— Ой, а що ж це я слова, як пісок, сиплю… — спохватилася Болеслава. — А ти ж, мабуть, голодний зовсім?!

Жінка взяла вузлик, із яким прийшла на галявину, і почала швидко розв’язувати його.

— Я тут Велимирові принесла поїсти… — жінка почала розкладати на рушнику хліб та кашу, загорнену в лопушину. — Та думаю, не розсердиться він, якщо синові його дістанеться. Їж, любий! Тобі зараз потрібніше. Та що там поїсти… Велимир за тебе все б віддав. Ти сам, синку, не знаєш, який ти дорогий батькові був…

Чеслав і справді відчув, який він голодний. Відламав шматочок хліба, узяв трохи каші й зі словами:

— Розділи, батьку, з нами їжу нашу, — поклав їжу в отвір поховання перед горщиком із прахом.

Лише після цього почав жадібно їсти.

— Мені б зброю мою: лук, стріли та ніж, — відірвався він від їжі.

— Зачекай, синку, я в городище збігаю та й принесу тобі, — Болеслава готова була схопитися з місця хоч зараз.

Вона вже й підводилася, щоб бігти. Проте Чеслав зупинив її:

— Ну куди тобі зі зброєю показуватися? Баба — і з луком із поселення йде! Невже ж на полювання? Одразу зрозуміють, що мені несеш. Ти краще Кудряшеві дай та скажи, де мене знайти. Його, якщо зі спорядженням побачать, ні в чому не запідозрять.

— Ой, правда, як же я сама не здогадалася?! — сумно посміхнулася Болеслава. — Так я просто зараз і побіжу.

Обтрусивши із себе травинки й грудочки сухої землі, Болеслава зібралася йти.

— Ратибору скажи, щоб не переймався. Я знайду вбивцю. А Неждані… Ні, нічого не говори. Побережи її, — попросив Чеслав.

— Побережу, синку. Ти себе збережи…

Вона взяла його голову обома руками й поцілувала в чоло. Потім повернулася до хатинки з прахом Велимира й лагідно, по-простому, немов говорить із живим, промовила:

— Прощай, Велимирцю, не сумуй без мене. Я до тебе завтра прийду.

Ще раз глянувши на Чеслава й усміхнувшись йому смутно, вона пішла з галявини в бік городища. І йшла, вже не важко ступаючи, а кваплячись, бо знала, що її допомога украй потрібна її улюбленцеві.

— Кудряшеві скажи, щоб ішов до нашого з ним місця. Він знає куди, — гукнув їй услід Чеслав.

Він чекав друга в умовленому місці: трохи нижче від городища за течією річки, на березі якої причаївся піщаний куточок розміром із хатку, оточений з усіх боків непрохідним чагарником. Цю схованку знайшов зовсім випадково Чеслав, коли малим, ще погано плаваючи, був підхоплений річкою й ледь не віднесений геть її бурхливими водами. Завдяки своєму щастю та інстинктивному бажанню вижити хлопчик врятувався: його викинуло на цей затишний шматочок суходолу. А отямившись, він надсилу, подряпавшись, продерся крізь густий чагарник і дістався до рідної хатини. Пізніше Чеслав розповів про свою пригоду приятелеві по іграх Кудряшеві, і вони, проклавши туди лаз, вирішили зробити це місце спільною таємницею. Так цей куточок зробився улюбленим місцем усамітнення для хлоп’ячих забав і витівок. Чеслав і Кудряш із властивою юному віку тягою до всього таємного з величезним задоволенням ховалися тут, часом тікаючи від роботи по господарству, за що їм нерідко перепадало від батьків. Тут вони любили постріляти з лука по крикливих жабах, пополювати за в’юнким вужем, щоб потім принести його в городище й лякати дівок та малих хлопців. Сюди ж вони втікали ховатися від покарання за яку-небудь шкоду чи якусь зухвалу витівку.

Шурхнули кущі, і в лазі, прокладеному крізь зелену стіну чагарнику, з’явилася колись кучерява, а тепер стрижена після Посвяти голова Кудряша.

— Смоли з дерева, напевно, можна дочекатися швидше, ніж тебе, Кудряше, — ляснув по плечу друга Чеслав.

— Я тут ні до чого. Це все Болеслава: «Ой, зачекай, хороший мій, я йому поїсти зберу. А то виголодається, по лісу бігаючи. Ой! Ай! Ой!» — дуже схоже зобразив Болеславу Кудряш і передав Чеславові зброю та торбу з їжею. — Ну ти й заварив кашу, чоловіче! У городищі тільки про тебе й розмов.

— Тож я чую, як кісточки мої скриплять. Видно, гарненько їх родичі перемелюють? — в очах Чеслава зайнялися зухвалі вогники.

— Ти ж таке скоїв — оніміти можна! Утік від Ради! Я так дотепер після твого стрибка отямитися не можу, — раптом обличчя Кудряша посерйознішало, і стало очевидним, що він хоче сказати щось важливе, та не зважується. Трохи помовчавши, хлопець таки надумав сказати: — Знаєш, Чеславе, я зважив усе гарненько… і вирішив із тобою податися. Одружуватися мені все одне зарано, а землі та краї різні побачити хочеться. Я ж, окрім околиці нашої, нічого не знаю.

Чеслав через розважливість, із якою це було вимовлено, тільки що не розреготався, але стримався й навіть посмішку, відвернувшись, постарався сховати. Так само розважливо, як до нього звернувся товариш, він відповів:

— Так ти, кучерява голово, зі мною не побачиш ніяких чужих країв.

— Це-е-е чому ж? — протяжливо запитав Кудряш.

У його запитанні змішалися нерозуміння, обурення й навіть виклик.

— Бо нікуди я тікати від городища не збираюся. Мені вбивцю батька знайти треба й за кров помститися. І сумніви розвіяти в нашій із братом невинності. Щоб жодна собака в окрузі не змогла брехати в наш бік, — Чеслав говорив це жорстко, уривчасто й навіть зі злістю. Його очі звузилися, і в них з’явився недобрий блиск.

— А-а-а! — з розумінням відгукнувся Кудряш.

— А для тебе в мене справа важлива буде.

— Яка така справа? — стрепенувся товариш.

— Мені б із Соколом побачитися.

На обличчі Кудряша проступило здивування. Він швидко заморгав і невпевнено проказав:

— Та він же в городищі… І ослаб зовсім, не ходить…

— Ось мені з ним у городищі побачитися й доведеться. А ти мені допоможеш у цьому.

Кудряш від такого зухвальства товариша навіть підстрибнув на місці.

— Ну ти й навіжений, Чеславе! — з неприхованим замилуванням дивився юнак на друга. — Сам у пастку лізеш, так ще й мене допомогти просиш! — Кудряшеві, як це часто бувало в їхніх спільних витівках, передався запал Чеслава. — Ну, то й що я маю робити?

Чеслав ближче присунувся до товариша й почав пояснювати:

— Як посутеніє, ти візьми мого Вітра і вийди за ворота. А сторожеві скажеш, що коня напоїти забули, от ти його й ведеш на річку. А коли стемніє, то я замість тебе зайду. Вони вже не роздивлятимуться, хто повернувся — ти чи я. Обов’язково шкуру примітну на себе накинь, я потім нею прикриюся, та відповідай їм так, наче горло хрипить. А я, як із Соколом побачуся, то знову до воріт подамся та й прохриплю, що оберіг свій на березі загубив і шукати біжу. Оберіг втратити — погана прикмета, усі це знають, то й випустять.

Кудряш схопився рукою за свій оберіг, що висів у нього на шиї. Він був такий самий, як і в Чеслава, — на шкіряному ремінці висіло маленьке сонце. Кудряш забобонно поцілував свій оберіг, що береже його від пристріту, різних негараздів і напастей. Він і в думках припустити не міг, щоб втратити його, але суперечити не став. Тільки запитав:

— А як упізнає хто тебе? Що тоді?

— А там нехай Великі допоможуть. Бачать же: за праве діло стою.

Чеслав не міг дочекатися вечора. Йому все здавалося, що Даждьбог сьогодні не дуже поспішає на спочинок. Але сонце, як і належить, усе-таки почало хилитися до заходу.

Утікач пробрався ближче до городища і сховався в прибережних заростях. Звідси він бачив, як на річку приходили баби прати сорочки та рушники. Пастушки-хлопчиська пригнали на водопій із лісового пасовиська корів, кіз та овець, перш ніж загнати їх на ніч у городище. Потім берег заповнила весела юрба хлопців та дівчат. Серед них Чеслав помітив Зоряну. Чомусь невесела й замислена була тепер красуня, і всі спроби місцевих баляндрасників розвеселити її не увінчалися успіхом. Навіть коли Вишата, який теж ув’язався за однолітками, ставши рачки, почав гавкати по-собачому й хапати дівок за подоли, що викликало ще бурхливіший вибух веселощів, а потім кинувся до неї, Зоряна лише відмахнулася.

— Досить, Вишато, не балуй! — сказала вона й пішла до городища.

За нею потягнулися й інші.

Лише коли промені західного сонця почали ковзати по листю й траві, марно намагаючись затриматися й продовжити цей день, Чеслав був нагороджений за своє очікування. Він нарешті побачив, як до берега летить його жвавий Вітер, на ходу ржучи від відчуття волі. Десь далеко за конем плівся Кудряш.

Вітер підбіг до краю води і хотів уже напитися, але зненацька підвів голову й подивився в бік заростей, де ховався Чеслав. Напевно, почуявши хазяїна, він голосно заіржав і кинувся в його бік, тільки грива знялася. Підбігши до кущів, він почав вимогливо іржати й бити копитом об землю, кличучи Чеслава.

— Тихіше, Вітре, а то викажеш мене! — тихо, але навмисно суворо прикрикнув він на чотириногого товариша.

Насправді Чеславові було приємно, що відданий кінь не забув його.

— Ох, ну ти, злидень гривастий, і швидкий! — нарешті наздогнав скакуна Кудряш.

Вітер скоса осудливо подивився на нього.

— Чеславе, ти тут чи як? — Кудряш ледве відсапався.

На ньому була накинута світла овеча шкура, тому піт із нього котився градом.

— Тут. — Чеслав не міг стримати сміху, дивлячись на розтріпаного друга.

— Кому сміх, а кому поту цебер від старання, — невдоволено пробурчав Кудряш, скинувши шкуру на траву.

— А що ти сторожеві сказав про шкуру? — поворухнувся в кущах Чеслав, від чого вони затріщали.

— Сказав, що трусить мене, боюся, щоб від річки більше не надуло, — пробурчав невесело Кудряш. — Ось тепер потішатися будуть: немов я дівка яка, тілом слабка.

Тільки коли обриси дерев та околиці зникли в сутінках, Чеслав вибрався зі свого укриття. Накинувши на себе принесену товаришем шкуру, він покликав Вітра, що пасся неподалік і, вислухавши багатослівні напуття й застереження Кудряша, рушив до городища.

Перед городищем Чеслав подумки попросив допомоги у Великих і, про всяк випадок, у хазяїна Великого каменя, захисника їхнього городища, і ступнув до воріт. Вітер сумирно йшов поруч із ним.

Не розпізнавши в темряві, що це не Кудряш, сторожа благодушно гукнула до нього:

— Де ж ти завіявся, Кудряше? Ми вже і ворота замикати зібралися на ніч.

— Кінь забалував, — прохрипів їм у відповідь Чеслав. — Звик лише хазяїна слухати, злидень.

— Так ти, блукаючи, зовсім хрипіти став: точнісінько, як стара порохнява осика на вітрі.

— Схрип трошки.

— Схрип? Та в тебе глотка луджена!.. — дружно заіржали чоловіки.

Відійшовши подалі від воріт, юнак погладив Вітра по морді, а потім, легенько ляснувши по холці, наказав:

— Додому, Вітре!

Кінь знехотя, немов роздумуючи, чи залишати хазяїна, зробив кілька кроків і зупинився.

— Вітре!

Більше Чеславові повторювати не довелося. Він чув, як у темряві лунав, віддаляючись, тупіт Вітра, поки зовсім не стих. Чеслав, добре орієнтуючись у темряві, рушив убік, де стояла хижка Сокола.

Діставшись до оселі старого мисливця, хлопець, затаївшись, прислухався. Усередині було тихо — отже, сторонніх у хаті не мало бути.

Намагаючись не шуміти, він увійшов. Та непоміченою його поява не залишилася. Зачувши присутність стороннього, захвилювалися, заворушилися мешканці житла.

— Кого там Лісовик приніс? — заричало грізно з темряви.

— Це я — Чеслав, — відгукнувся юнак.

— Чеслав?! — у голосі Сокола почувся подив і вже не було загрози.

У хатці стало небагато світліше. Це Руда підкинула у вогнище хмизу.

Сокіл лежав там само, де його бачив востаннє Чеслав. Тільки зараз його очі були розплющені й суворо дивилися на юнака.

— Утікач?!

— Не проженеш? — переступив із ноги на ногу Чеслав.

— Та треба було б… — пробурчав старий. — Навіщо проти Ради пішов, неслух? Найрозумніший знайшовся?.. — хоча Сокіл і намагався говорити суворо та повчально, але в словах його не чулося невдоволення. — Але не прожену. Навіщо прийшов?

— Тебе побачити… За порадою.

— Знав, що побачитися зі мною захочеш, але не думав, що в городище прийти зважишся. Зухвалий! — Сокіл поплескав по лежаку рукою, вказуючи Чеславові, щоб він присів. — Мабуть, убивцю батька знайти задумав?

— Задумав. — Чеслав сів поруч із пораненим і, зітхнувши, додав: — Ось тільки як — не відаю поки що. А ще про те хотів запитати, хто тебе підстрелив.

І без того немиловидне лице Сокола спотворила гримаса досади. Глухо заричавши, наче в нього знову влучила стріла, він відвернувся до стіни. Але потім, усе-таки впоравшись зі своїми почуттями, заговорив, так само не дивлячись на Чеслава:

— Чужинець то був… Схибив я… Але й він, Лісовик його… хитрий. Я тоді околицею походив, огледівся, принюхався та й виявив непрошеного. Але він на місці сидіти не став: усе навколо городища кружляв. Почав я переслідувати його, по сліду йти, а він, стерво, так і крутить, так і петляє. Мені б, старому горщику, зрозуміти, що він розгадав мене, виявив, що я за ним іду. А я захопився, старий дурень, — від злості на самого себе Сокіл із силою смикнув свою кошлату бороду. — Та дивлюся: зник він кудись. Ні його, ні сліду не видно. Мені б поберегтися та й самому завмерти, почекати, поки виявиться. Так не стерпів: вирішив трохи вперед пройти, подивитися. А він уже за спиною моєю опинився. І щойно я те зрозумів, як стріла в мене ввійшла. Спритно мене підстеріг, Лісовик його заковтни!

Від образи й хвилювання Сокіл аж закашлявся. Руда піднесла батькові глечик із водою і з докором подивилася на Чеслава. Юнак удав, що не помітив її промовистого погляду.

— Може, він і батька порішив?

— Може, і він, — випивши води, Сокіл трохи заспокоївся. — Тільки занадто вже мудро, як на чужинця. Вашими ножами — та Велимиру в серце. І чого тоді вас не зачепив? Адже чужинець той на полюванні в тебе цілив. А в мене він стрельнув лише тому, що я вистежив його, Лісовик його…

— He гоже Лісовика проти ночі згадувати, батьку, — пролунав тихий благальний голос Руди з кутка, де було її ложе.

— Що?! Думаєш, як батько хворіє, так і повчати вже можеш?! — гримнув на дочку Сокіл. — Дивися, а то я ще…

Старий хотів було погрозити дочці рукою, та, передумавши, тільки роздратовано махнув у її бік. Мовляв, що з дівки візьмеш. І знову повернувся до Чеслава:

— Я ось тут лежу, боки відлежую та все думаю: чого Велимир не захвилювався, та й ви теж, коли упир той до вас прокрався? У лісі, серед звіра дикого, мертвим сном спати не годиться. А ви ж мисливці знані! Невже так зморило?

— Сам не розумію, — щиро зізнався Чеслав.

Вони ще якийсь час поговорили із Соколом, але, бачачи, що старий мисливець усе ще не оговтався від рани й почав підупадати на силі, Чеслав заквапився геть. Коли він уже піднявся, щоб піти, Сокіл схопив його за руку своєю величезною лапою:

— А що до того, як убивцю знайти, то шукати треба так, як і звіра в лісі вишукуєш. Усе примічаєш, у голові складаєш, слід знаходиш і йдеш по ньому. А починати треба, я так думаю, з того місця, де все сталося.

Попрощавшись із Соколом і Рудою, Чеслав покинув їхнє житло. Розмова з наставником якщо й не дала відповіді на його запитання, то хоча б підказала, із чого почати пошук.

Вийшовши на вулицю, юнак не одразу зрозумів, що за час його відсутності відбулися якісь зміни. Поки Чеслав перебував у хижі старого мисливця, прорвавшись крізь хмари, чорним полотном неба заволодів кругловидий місяць. Він, як повноправний господар, що вирішив перевірити свої володіння, освітив спляче городище холодним світлом.

Опинившись посеред рідного городища, розрізнивши в темряві знайомі обриси й відчувши знайомі запахи, Чеслав на мить замислився: «А чи правильно я вчинив, утікши від рідних? Чи не взяв непосильний тягар на свої ще не закоренілі плечі, вирішивши самотужки розгадати таємницю загибелі батька?» Але одразу ж відігнав від себе ці сумніви. Кров батька відгукнулася в ньому, вимагаючи помсти.

У нього виникло бажання зазирнути до рідної домівки. І найбільшою причиною тому була Неждана. Ця зухвала бранка не відпускала його навіть тепер, коли йому потрібно було думати радше про свою безпеку та життя, ніж про неї. Але Чеслав не міг позбутися думок про неї. Він навіть уже зробив кілька кроків у бік рідного дому, але, вчасно похопившись, що його раптова нічна поява може спричинити переполох і привернути увагу сусідів і громади, сам себе вилаяв за дурні думки й бажання. Йому треба було якнайшвидше покинути городище, бо хто-небудь, кому не спалося цієї місячної ночі, міг легко помітити його й здійняти тривогу. Поправивши на собі гарячу шкуру, Чеслав поспішив до воріт.

Благополучно вибравшись із селища й навіть викликавши співчуття сторожі до нібито загубленого Кудряшем оберега, який негайно треба знайти, щоб уникнути нещасть, Чеслав попрощався з другом і до світанку дістався до дуба, де знайшов собі пристановище.

Сон його був недовгим, проте Чеслав відчув, що сили відновилися. Можливо, тому сприяло бажання якомога швидше почати задуманий пошук чи те, що зараз він уже знав, звідки його варто почати.

Галявина, на яку до полудня вийшов Чеслав, здавалося, нічим не скидалася на ту, де кілька днів тому, прокинувшись, він знайшов тіло свого батька з двома ножами в грудях. Залита сонячним світлом, вона була занадто гарною й урочистою, більше придатною для хороводів і свят лісових мавок, ніж для кривавих людських справ. За відсутності вітру жоден лист, жодна травинка не порушували її застиглий спокій. І тільки лісові трудівниці бджоли, перелітаючи з однієї квітки на іншу, збираючи солодку данину, свідчили, що ця галявина належить не тільки духам.

Юнакові спершу навіть здалося, що він помилився й знайшов лише схоже місце. Але ні, це була саме та галявина. Ось і молодий дубок, під яким вони з батьком і братом полуднували останнім разом. Щоправда, підросла трава вже встигла сховати сліди їхнього перебування тут.

Чеслав опустився на траву. Пам’ять миттєво повернула його в той злощасний ранок, відтворивши все до найменших дрібниць. Він відчув, що серце його почало битися, немов молот по ковадлу. Занадто живими і свіжими були спогади, занадто глибока й болісна рана. Глухий стогін болю й злості вирвався з його грудей. Стиснувши кулаки, він із силою вдарив по землі, що всотала кров його батька.

Цей удар, віддаючись у руках, змусив Чеслава повернутися до дійсності й згадати, навіщо він сюди прийшов. Розуміючи, що так виходити на полювання не гоже, Чеслав постарався зібрати свою волю в кулак й тримати її сильною рукою. Плазуючи по траві, він уважно вивчав сліди й предмети, залишені їхнім перебуванням.

Тут лежало тіло батька, тут був він сам, а ось там, осторонь, спав Ратибор. Ось залишена в метушні торбинка, у якій була їжа. Недоїдками, мабуть, встигли поласувати мурахи й птахи. Трохи віддалік валяється глечик, із якого вони пили, запиваючи їжу. Отут лежала туша вбитого вепра…

— Почекай… Глечик!.. — прошепотів сам собі Чеслав.

Узявши посудину в руки, він сів і почав уважно її розглядати, начебто бачив уперше. Але думалося йому не про глечик. Якісь неясні відчуття спливли в його пам’яті. Щось, пов’язане з глечиком, але що? Чеслав заплющив очі й постарався пригадати всі подробиці їхньої трапези. «Поївши, ми по черзі приклалися до цього глечика. Батько й Ратибор ще нахвалювали смак напою. Хвалили Болеславу за старання й турботу. За те, що завжди може порадувати новим смаком…»

Юнак немов заново відчув язиком смак того медового напою. «Солодка слабість… Дурман у голові!»

Чеслав миттєво розплющив очі.

Чого ж трапився цей дурман? І Ратибор говорив, що не пам’ятає нічого. «Як у яму провалився!» Схоже, не простим медок виявився. А може, із зіллям яким?..

Тоді стає зрозумілим, чого таким міцним, непробудним був їхній сон. І як гад зміг непоміченим підкрастися до них і, заволодівши їхніми ножами, увігнати їх у груди Велимира.

Глибоко замислившись, Чеслав продовжував розглядати галявину, ретельно обшукуючи траву. Хоча як уже досвідчений мисливець він розумів, що знайти тут слід убивці — марне сподівання. Занадто багато на цій галявині потопталося людей, та й часу вже минуло чимало. А ліс-панотець постарався якнайшвидше позбутися слідів людської присутності у своїх володіннях. Проте Чеслав був пильним мисливцем…

І раптом його увагу привернув маленький червоний камінчик, що мигнув у траві. Щось він нагадав Чеславові. Узявши до рук, юнак покрутив його і побачив наскрізний отвір у його кам’яному тільці. І отвір цей був справою рук людських, і камінчик був занадто гладеньким. А ось іще один, тільки зелений, і теж із дірочкою. І ще один… І ось ще… Такі камінчики, нанизані на кінський волос, становили намисто — прикрасу, що носили жінки їхнього племені на шиї. Та й не тільки їхнього племені, а й сусідніх теж.

«Але як вони могли опинитися тут, у дикому лісі, на цій галявині? Від селищ не близько… Може, яка баба чи дівка шукала тут гриби та ягоди та й посіяла? Або…»

Чеслав, напевно, і самому собі не зміг би відповісти на запитання, як почув шурхотіння за деревами чи помітив тінь, що мигнула. Реакція його була миттєвою. Чеслав встиг прихилитися до землі, сховавшись серед трави. І тієї самої миті над його головою пролетіла стріла.

Юнак завмер. Тепер у нього не було сумнівів: на нього полювали. І та, перша стріла, і поранення Сокола були не випадкові. І коли він пробирався на зустріч із Кудряшем і йому здалося, що хтось крадеться слідом, то це був не звір, що пробігав повз, як він подумав, а людина, і ця людина йшла його слідом.

«Ох, і кумедно виходить: я полюю на вбивцю, а хтось полює на мене! Але хто? Хто?!» — миттєво промайнуло в його голові. Від цієї думки в ньому прокинулося ще більше завзяття до такого небезпечного полювання.

Просто перед його носом, дзижчачи від старанності, бджола збирала солодкий нектар із квітки, а навантажившись сповна, полетіла геть до свого дому. Чеслав вирішив, що йому теж час кінчати вилежуватися, а треба якомога швидше вибиратися з цієї колотнечі. Перекотившись швидко по траві й тим самим уникнувши ще однієї стріли, він одним потужним стрибком опинився поруч зі своєю зброєю. Тепер хлопець був не беззахисний і міг полювати на рівних із супротивником.

Розуміючи, що тільки-но він спробує підвестися, щоб напнути лук, одразу одержить ще одну стрілу, та й прицілитися як слід через траву не зможе, Чеслав вирішив учинити хитріше. Перекинувши зброю на край галявини, ближче до молодого дубка, він одразу перекотився слідом. І вже ховаючись за стовбур дерева, зміг встати й натягнути тятиву. Свого супротивника він помітив на протилежному боці галявини. Той, теж укриваючись за деревом, готувався випустити чергову стрілу. Чеслав випередив супротивника. Його стріла ледь не зачепила ворога, але той, на своє щастя, встиг ухилитися. Тепер супротивник зрозумів, що в Чеслава теж є зброя й він не гірше за нього може захистити себе. І майже відразу в бік Чеслава полетіла стріла.

Тоді Чеслав вирішив діяти на випередження. Щойно пущена в нього стріла пронеслася повз, він відкинув лук і, схопивши ніж, кинувся в бік ворога. Він розраховував на свою спритність і на те, що його суперник не встигне скористатися черговим пострілом. Хлопцеві здавалося, що він сам летів, немов випущена з лука стріла. Подолавши одним махом галявину, Чеслав несподівано для свого суперника виріс просто перед ним.

Від такої раптовості чужинець, — а для Чеслава цей злидень був незнайомим, — упустив свій лук, але одразу вихопив з-за пояса ніж. Стоячи віч-на-віч із чоловіком, що вже кілька разів замірявся на його життя, Чеслав нарешті зміг роздивитися його як слід.

Перед ним був юнак, не набагато старший за нього; судячи з одягу й лиця, не степовик, а скоріше з тих самих племен, що й сам Чеслав. Чужак, стиснувши зуби, зі скаженою люттю дивився на суперника, що раптово виник перед ним. Чеслав міг би заприсягтися, що ніколи не бачив цього хлопця, проте щось невловимо знайоме було в його рисах. Ця думка лише на мить блиснула в мозку Чеслава й одразу була відкинута далеко вглиб свідомості іншою думкою — убити ворога.

Із грізним криком Чеслав зробив випад у бік суперника, намагаючись уразити його ножем. Але чужинець був насторожі й встиг ухилитися від леза, своєю чергою теж намагаючись уразити суперника ножем. Сили юнаків були рівні, а злість одного була рівносильна гніву другого. Кружляючи серед дерев, немов у якомусь дивному танку, кожен із них, сподіваючись, що супротивник припуститься помилки, шукав можливості вбити.

Раптом суперник Чеслава, необережно відступивши назад, зачепився ногою за вузлуватий корінь дерева, що виступив із землі, і, втративши рівновагу, почав падати. Змахнувши руками в повітрі, намагаючись усе-таки встояти, він чомусь зник із поля зору Чеслава. Лише зробивши крок уперед, Чеслав зрозумів, що відбулося. Виявилося, що за спиною чужинця був вибалок, на дні якого той і розпластався.

Можливість скористатися такою нагодою й нарешті уразити ворога дала Чеславові приплив якоїсь дикої сили. Він відчув, як кров кинулася йому до обличчя й із силою штовхнула в груди. Вдихнувши побільше повітря, юнак із голосним криком кинувся на дно яру, сам не помітивши, як його крик зробився схожим на виття звіра. Незнайомець був уражений тим несамовитим виттям, проте встиг підхопитися на ноги й приготуватися до захисту. Ніж під час падіння залишився в його руці.

Блиск металевого жала в руці суперника змусив Чеслава пригальмувати й не кинутися сліпо назустріч загибелі. Ощирившись, він на напівзігнутих, готових у будь-яку хвилину до стрибка ногах почав обходити суперника по колу…

Хто з них першим почув людські голоси, що наближалися, не мало значення. Можливо, вони їх почули водночас, бо за мить обоє щодуху неслися в різні боки. І на те в них були вагомі причини: жоден не хотів бути захопленим.

Невдовзі до краю яру, де щойно билися суперники, вийшли одноплемінники Чеслава. Вони були з мисливським спорядженням, й очолював цю ватагу Сбислав.

— Здається, десь зовсім поруч вив звір, — оглядаючись, сказав син коваля Добр.

— Дивися, там унизу й трава зім’ята! — вказав Сбислав.

Чоловіки спустилися вниз, на дно яру, й уважніше придивилися до слідів.

— Та то сліди й не звіра зовсім, — ставши рачки та вивчаючи місце недавньої битви, зробив відкриття рудий Борислав. — То людський слід!

— Здається мені, не обійшлося тут без Чеслава, — задумливо вимовив дядько Сбислав.

Зустріч віч-на-віч із людиною, що бажала вбити його, навіть заспокоїла Чеслава. Тепер він принаймні бачив цього чоловіка, відчув його силу і знав про його наміри, а це завжди краще за невідомість. Єдине, що залишалося для нього загадкою в цій людині, — хто то і чому так люто бажає йому смерті. Чому? Сам Чеслав нікому не бажав смерті. Хоча ні, тепер бажав, ще й як бажав! Він бажав смерті вбивці свого батька. І йому треба було йти слідами, які він зміг виявити, і один із них вів його за чужинцем, а другий — у бік городища.

Вишукувати зараз у лісі чоловіка, що напав на нього, Чеслав вважав нерозумним: той і сам постарається його знайти. Недарма ж він уже стільки днів так ретельно полює на Чеслава. Залишається тільки повсякчас пильно дивитися навколо та оглядатися назад, щоб не одержати смертельну стрілу або ніж у спину. А от з’ясувати, що ж за такий дивовижний медок вони випили під час полювання, потрібно якомога швидше. І для цього йому конче необхідно побачити Болеславу.

Чеслав, звичайно ж, і не припускав, що Болеслава могла підмішати якесь зілля в мед, але, можливо, вона могла допомогти розгадати цю загадку.

Весь день він тинявся навколо городища, намагаючись побачити Болеславу або Кудряша, і все марно. І сам лаяв себе за те, що виявився таким недалекоглядним і не додумався заздалегідь умовитися з ними про зустріч.

Дивним йому здалося його рідне городище. Зазвичай життя довкола нього так і вирувало, народ метушився у своїх буденних справах і турботах. А нині якщо хто й виходив за ворота, то тільки в супроводі збройних чоловіків. Та й від городища далеко не відходили.

«Що ж у них там сталося?» — дивувався Чеслав.

Тоді він вирішив піти до Мари. Стара хоч і жила вигнаницею, але завжди знала, що робиться в селищі.

Діставшись володінь Мари, де панувала тиша, Чеслав переконався, що в неї немає сторонніх, і наблизився до печери. Проте й самої Мари в печері теж не було. На порозі його зустрів білий кінський череп. Він дивився на прибулого порожніми очницями й скалився оголеними різцями. У такий спосіб Мара намагалася відігнати від свого житла зайд, що могли навідатися за її відсутності. Переступивши череп, Чеслав увійшов усередину печери. Судячи з погаслого вогнища, Мара цієї ночі тут не ночувала й була далеко від свого пристановища.

«Напевно, пішла за цілющою травою й корінням», — вирішив Чеслав.

Вийшовши з печери, він несподівано для себе помітив рух гілок на протилежному боці галявини. І відразу побачив, хто крокує йому назустріч, — Криву Леду. Голова її, незважаючи на спеку, була чомусь перев’язана теплою хусткою. Але й Чеслав не залишився непоміченим.

Баба, зробивши ще один мимовільний крок, раптом зупинилася як укопана. Потім обличчя жінки вмить спотворив страх, рот її широко розкрився, і вона заверещала на всю силу свого бездонного горла. Птахи, перелякані такою пронизливою треллю, злетіли в небо з насиджених гілок. Різко повернувшись, Леда сунула свою ключку під пахву, підхопила поділ довгої сорочки й занадто швидко як для свого віку помчала геть стежкою, підкидаючи кощаві коліна. Її спритності, напевно, міг би позаздрити будь-який кінь, що досяг такого похилого віку.

Баба неслася геть, ніби за нею хтось із батогом летів, оголошуючи околиці несамовитим криком, а Чеслав із відкритим від здивування ротом дивився їй услід. Юнак не одразу й зрозумів, що це саме він став причиною такого жаху в жінки, що втекла. Він навіть оглянувся, намагаючись побачити за своєю спиною щось страшне, що могло налякати нещасну Леду. Але на галявині був лише він.

«Здуріла вона, чи що?» — почухав хлопець свою стрижену голову.

Він, звісно, терпіти не міг цю нахабну бабу, але ніколи не думав, що зможе вселити в неї такий жах.

«Напевно, остаточно з глузду з’їхала», — вирішив Чеслав, покидаючи володіння Мари.

Уже два дні кружив навколо городища Чеслав, намагаючись влаштувати таку потрібну йому зустріч, але марно. Ні Кудряша, ні Болеслави він не побачив, а навколо селища стало ще безлюдніше. І від того, що він не знав причини такого спустошення, занепокоєння мучило юнака дедалі більше.

Тонким лезом у його душу проникли смуток і тривога. Напевно, уперше за своє життя Чеслав почувався самотнім блукачем. Адже раніше, навіть ідучи на кілька днів на полювання сам, він не відчував себе самотнім, бо знав, що на нього чекають, йому є куди повертатися. А тепер, перебуваючи майже поряд зі своїми рідними й близькими, він почувався відділеним від них якоюсь невидимою прірвою, яку йому не вдавалося подолати.

Марно накручуючи кола та підходячи до селища з різних боків, він дедалі більше втрачав терпіння. Але в нього в запасі залишався ще один засіб, до якого він, син свого Роду, вдавався у скрутних випадках. Чеслав вирішив звернутися по допомогу до Великих…

Він пробрався до капища вже наприкінці дня, вирішивши, що цієї пори там буде безлюдно. З укриття, де він причаївся, йому було видно, як волхв Колобор, поклонившись ідолам Великим, вийшов зі святилища й, ненадовго заглянувши у свою хатину, що стояла трохи осторонь, покинув її, кудись поспішаючи.

Почекавши трохи, чи не з’явиться ще хто, Чеслав увійшов у капище. Підійшовши до ідолів, він поклав на жертовник принесеного зайця. Хлопець хотів добути для богів більшого звіра, та не вийшло. «Але наступного разу я добуду обов’язково!» — подумки пообіцяв він богам.

Суворо дивилися на нього Великі, і, як здалося юнакові, гнів був у їхніх очах: «Навіщо порушив волю старійшин, волю племені?! Утік!!!» А може, йому тільки здалося? Адже кому, як не їм, що відають про всіх і про все, знати його правоту?

Приклавши руки до серця, тим самим висловлюючи повагу й щирість свою, Чеслав опустився на землю перед богами. Він уже хотів висловити Великим прохання свої, коли раптово почув голоси людей, що йшли просто до капища. Йому, гнаному втікачеві, залишалося тільки одне — зникнути, щоб не потрапити на очі й не бути спійманим. Але вибратися з капища непоміченим йому тепер навряд чи пощастило б — люди були вже занадто близько, та й послухати, про що говорять його одноплемінники, здалося Чеславові корисним. Тому він, пошепки молячи богів простити його зухвалість, вирішив сховатися за ідолами, припавши до землі.

На його щастя, люди, що прийшли, зупинилися біля капища, не входячи до нього. Вони явно сперечалися між собою. По голосах Чеслав пізнав у них Зимобора й дядька Сбислава.

— Дуже вже ти хитрий, Зимоборе, усе городище під себе підім’яти хочеш, — наскакував на співрозмовника Сбислав.

— А ти нібито не того ж бажаєш? Диви, як гарячкуєш! — хрипів Зимобор. — А городищу без голови не можна — сам знаєш. Порядку не буде. У череді завжди ватажок має бути, а то розбредеться вона та й згине. Однак нехай Рада вирішить: хто гідний — того буде.

— Та знаю я, як ти обраних до себе закликаєш, медами пригощаєш, мовою солодкою тішиш, щоб за тебе стали, — покрутив руками перед носом Зимобора Сбислав.

Але слова ці Зимобора зовсім не збентежили. Зробивши крок уперед до співрозмовника, він майже вперся своїм товстим черевом у його живіт.

— А чи не того ти так переймаєшся, що й сам тим грішиш, та не надто в тебе виходить? Видно, не дуже бажають пристати на твій бік старці наші? — криво посміхнувся Зимобор. — Ваша гілка Роду поверховодила — досить. Уже терпіли волю Велимира, стиснувши зуби, але досить! І в інших воля є.

— Ой, не любив ти Велимира, Зимоборе! — з підозрою вимовив Сбислав.

— А чого мені його любити було? Я ж не баба! Він, окрім себе, нікого не слухав, та й не шанував, і вигоду завжди свою мав. А й, мабуть, теж не дурень, — прищуливши очі, Зимобор втупився в супротивника. — Та й ти не шанував його, Сбиславе, хоча й ближчий йому по крові. Він же й тобі піднятися не давав, хоч і молодший від тебе роками був. Ох, і нелегко, видно, коритися молодшому?

— Але не настільки, щоб бажати йому погибелі…

Очі Зимобора навіть побільшали від почутого.

— Чи ти не думаєш, що це я Велимира?.. — ледь не пошепки запитав він.

— А чого б і ні?

Помовчавши, Зимобор не по-доброму посміхнувся:

— Так і в тебе можливість була, Сбиславе… Ти зі своєю ватагою поряд полював…

Суперники стояли, напружено дивлячись один одному в очі.

— Утім, як би там не було, ножі в серці Велимира були синівські, і молодший його, Чеслав, утік неспроста, — прохрипівши цю тираду примирливим тоном, Зимобор зробив крок назад. — І поспит насамперед із нього буде. Ось тільки піймаємо звіра…

Їхню «дружню» бесіду перервав своєю появою на галявині волхв Колобор. Угледівши біля капища чоловіків, він наблизився до них.

— Що привело вас до Великих у такий пізній час? — запитав він.

Зимобор, погладжуючи своє черево, крекнувши, вимовив:

— Не до Великих ми прийшли, поважний Колоборе, хоча їхня рада нам теж не зашкодить. — Зимобор, приклавши руку скоріше до черева, ніж до серця, поклонився в бік богів. — Але спершу ми б хотіли поговорити з тобою про справи наші та про життя подальше. Родів наших і городища.

— Тоді не будемо турбувати Великих метушнею життєвою й поговоримо про справи ваші подалі від святого капища, — показав волхв у бік своєї хатини й рушив у напрямку до неї.

Сбислав і Зимобор, начебто тільки що не було між ними непримиренної суперечки, слухняно пішли за ним.

Чеслав ще якийсь час лежав, не маючи сили поворухнутися від почутого, хоча під час розмови Зимобора й Сбислава йому не раз хотілося підхопитися й кинутися на них із кулаками або навіть увігнати ніж у їхні брехливі горлянки. Чеслав рідко вникав у дії батька, а коли і ставав свідком якихось розмов про справи городища, то надавав їм мало значення, більше перейнятий своїми юнацькими інтересами. Він ніколи не мав сумніву в тому, що Велимир був у городищі в пошані та мав довіру, а виявляється, не всім у їхньому Роді та в городищі його батько був до душі.

Він згадав, що зовсім нещодавно Болеслава щось говорила йому про бажання Зимобора бути головою городища й про двоюрідного дядька Сбислава, що став на його бік. Але Чеслав пустив тоді це повз вуха як неважливе, оскільки смерть батька затьмарила все інше. І ось тепер, ставши свідком розмови цих людей, він зрозумів, що в його батька таки були недоброзичливці. І недоброхоти ці могли бажати Велимирові смерті. Умить набули для нього справжнього змісту слова старої Мари: «Шукати потрібно того, кому смерть батька твого на руку була. Чи то з вигоди, чи то із заздрості, чи то із помсти». Тепер він знає, кому смерть Велимира була на руку. І це було ще одним слідом у його полюванні на вбивцю. Але гнатися одразу за двома зайцями — Лісовикові на сміх, а мисливцеві — залишитися ні з чим. Треба було вибрати спершу один слід.

Після декількох днів митарств навколо городища Чеславові таки пощастило. Одного разу удень він побачив, як із воріт селища з’явилася ватага дівчат і рушила до річки. Серед них він помітив Голубу, Зоряну, Руду та Неждану… Їх супроводжували — очевидно, для охорони — близнюки Малко і Білко. «Купатися на річку йдуть», — зрозумів Чеслав.

Жінки селища купалися зазвичай трохи осторонь від берега, що виходить на городище, на бережках, оточених очеретами. Обережно Чеслав пробрався ближче до місця купання, сподіваючись поговорити з Нежданою або Голубою.

Малко і Білко першими підійшли до очеретяних заростей і, прочесавши їх, ледь не виявивши Чеслава, відійшли вбік, даючи можливість дівчатам усамітнитися.

«Кого ж вони так бояться, що тепер навіть на річку з охороною бігають? Що ж сталося в городищі за час моєї відсутності?» — дивувався Чеслав.

Дівчата веселою юрбою кинулися до бережка, і вже за мить Чеслав почув лемент і вереск красунь, що входять у воду. Юнак мимоволі замилувався оголеними дівочими тілами. Йому згадалося, як колись, ще зовсім хлопчиськами, вони ось так само засіли в очеретах, щоб подивитися на жіночу голизну, а потім, виявлені, були биті за цікавість жалкою кропивою та прутами. Він навіть зараз відчув, як пече йому спину й сідниці, так дісталося їм того разу.

Заглянувшись на купальниць, Чеслав лише тепер помітив, що Неждана не залишилася разом з усіма, а зайшла в зарості трохи збоку. За нею рушила й Голуба. Намагаючись не виказати себе, Чеслав прокрався в їхній бік.

Розсунувши стебла зеленої огорожі, він побачив, як Голуба, скинувши плаття, попрямувала до води. Неждани поруч не було. Не гаячи часу, Чеслав стрімко вистрибнув з очеретів і схопив дівчину, затиснувши їй заради обережності рота. Голуба, немов зловлений у сільці птах, спробувала рвонутися, щоб уникнути полону. Але її зусилля лише змусило юнака заточитися, і вони удвох упали на траву. Хватку при цьому Чеслав не послабив.

— Тихіше, тихіше, Голубо, це я, Чеслав! — шепотів він на вухо дівчині, намагаючись її заспокоїти.

Голуба вже не пручалася, але в очах її залишався страх.

— Не бійся! Це ж я, Чеслав! — продовжував умовляти юнак. — Я зараз заберу руку… ти тільки не кричи.

Він обережно забрав руку від її рота.

— Ну що, заспокоїлася? Бачиш — це я.

Трохи віддихавшись, Голуба пошепки вимовила:

— Бачу… Тебе й злякалася…

— Це чого ж? — не зрозумів Чеслав.

— Бо про тебе в городищі таке говорять!.. Що тепер без зброї і за ворота нікому не дозволено ходити…

— Через мене? — оторопів Чеслав.

— Говорять, що ти вбивця, збожеволів і тепер полюєш за всім живим, — випалила йому Голуба.

Така новина гірше кропиви й прутів стьобнула Чеслава. Лише за мить до нього повернувся дар слова:

— І ти так думаєш?..

Голуба спробувала поворухнутися під Чеславом.

— Я не знаю, що й думати…

— Але ж ти мене змалку знаєш! — наполягав Чеслав.

— Знаю… Однак… — дівчина відвела очі вбік. — Багато чого з того часу змінилося… І ти змінився… Тому звідки мені знати?..

Чеслав лежав, прикривши дівчину своїм тілом. Її переляк, гарячий шепіт, оголене пружне тіло, її запах, часте биття серця… Чеслав відчув, як у ньому прокинулося бажання. Він давно не був із жінками. Юнак готовий був уже стиснути Голубу у своїх обіймах і, як раніше бувало, оволодіти нею, але думка про Неждану зупинила його.

І треба ж було так статися, що саме цієї миті зашелестіли очерети і з них з’явилася Неждана. Вона, мабуть, щойно вийшла з води: крапельки вологи на її тілі блищали на сонці. Дівчина оторопіло дивилася на лежачу парочку, не одразу зрозумівши що до чого. А коли зрозуміла, блиснувши гнівними очима, повернулася і швидко пішла знову в очерети.

Чеслав від несподіванки ще якусь мить так і продовжував лежати, тримаючи Голубу, але коли зрозумів, що могла подумати Неждана, заставши їх, підхопився, як ошпарений:

— Неждана! — крикнув він, забувши про обережність.

І вже за мить почув перелякані голоси дівчат, потривожених його криком.

Він швидко нахилився до Голуби:

— Скажи Болеславі, що я побачити її хочу. Нехай вийде зранку за ворота. Скажеш? — Чеслав нетерпляче схопив дівчину за руку.

— Ай, боляче! — скрикнула Голуба, намагаючись звільнити руку.

— Скажеш?!

— Скажу…

— Тільки їй самій! — відпустив її Чеслав.

Голуба скривджено закопилила губи, потираючи звільнену руку. Чеслав уже було зібрався бігти геть, але зненацька запитав:

— А де намисто твоє?.. Таке, з камінчиків кольорових?

Голуба якийсь час мовчки дивилася на хлопця, а потім здивовано вимовила:

— Дома залишила… Хто ж на річку в намисті ходить?..

— То не забудь же сказати! — кинув він їй і зник в очеретах.

А до місця їхньої зустрічі, притягнуті криком і галасом, уже поспішали близнюки Малко і Білко…

Неждана палала від злості й образи, немов сосна, у яку влучила блискавка в літню грозу. На очі зненацька навернулися сльози. Те, що вона побачила в очеретах, вразило її. І навіть коли їй назустріч вискочили Малко і Білко, вона не звернула на них жодної уваги і, як є, гола, пробігла повз, забувши про властиву їй сором’язливість.

Відбігши подалі від того місця, де вона застала Чеслава й Голубу, дівчина ввійшла в річку й, почуваючи якесь безсилля, сіла у воду.

«Мені байдуже! Мені байдуже!» — повторювала вона сама собі вперто, але жало в серці говорило, що це не так. І сердячись за це на себе ще більше, вона з усієї сили била по воді кулачками.

Ще сьогодні вранці, якби хтось їй сказав, що вдень вона ридатиме через цього хлопця, вона б в обличчя йому щиро розсміялася. Так, часом вона думала про Чеслава як про того, хто зненацька ввірвався в її розмірене життя і змінив його. Вона дуже гнівалася на нього за це, а ще більше за те, що цей нахабний і зухвалий хлопець чомусь вирішив, що в праві розпоряджатися нею та її волею. А думка про те, що, можливо, їй доведеться пов’язати з ним своє майбутнє, доводила її до сказу. Вона бачила, що Чеслав щиро намагається завоювати її прихильність, але й це не зм’якшувало її серця. Згодом вона почала його просто терпіти.

Щоправда, поживши в цьому чужому городищі, вона зрозуміла, що не всі дівчата поділяють її байдужість до Чеслава. Не раз вона ловила на собі підозрілі й заздрісні дівочі погляди, спочатку не зовсім розуміючи їхню природу й відносячи імовірніше до того, що вона чужачка, але потім усе-таки збагнула, що причина не тільки в цьому. Чеслав був видним хлопцем, навіть гарним, і, очевидно, припав багатьом до серця. Але якщо в Неждани й з’являлася марнославна думка про те, що він таки обрав її, серце дівчини залишалося непохитним.

І ось тепер, заставши Чеслава в обіймах іншої, та ще й Голуби, що стала її мимовільною подругою, вона зрозуміла, як непомітно для себе самої потрапила в його сільця. Тепер думка про те, що не тільки вона, а й та ж Голуба була бажана йому, обпалила її недосвідчену душу розпеченим залізом. Гіркі сльози змішалися з прісною річковою водою…

На березі з її платтям у руках з’явилася Голуба. Постоявши якийсь час, мовчки спостерігаючи за подругою, вона нарешті покликала її:

— Виходь!.. У річці води і так повно-повнісінько.

Неждана не одразу підвела очі, а тільки хлюпнувши собі води в лице.

— А чого ти вирішила, що я кроплю річку? — запитала вона Голубу, виходячи на берег.

— А то не бачу… — Голуба простягнула їй плаття.

Неждана, узявши своє вбрання, почала одягатися.

— Це я бачила, як ви там, в очеретах… Оце я точно бачила! — зиркнула на подругу Неждана.

Голуба мовчки дивилася на те, як нервово Неждана одягається, а потім віджимає свої коси від води.

— Ходімо! — закінчивши, сухо покликала Неждана.

— Любий він тобі? — не рушила з місця Голуба.

Неждана вперто мовчала, намагаючись розплутати волосся.

— Бачу — любий, — гірко посміхнулася Голуба.

— Він усього лише украв мене! — намагаючись не дивитися на дівчину, відповіла Неждана. — І мені байдуже, з ким він… любиться.

Голуба підійшла до дівчини й торкнулася її плеча. Але Неждана, немов їжачок, що наїжився, відсмикнула плече.

— І те бачу… — зітхнула Голуба. — І хотіла тебе помучити на малому вогні, подруженько… Та що мені чужий біль, коли сама томлюся на тім вогні. Не знаю, може, й усе однаково тобі… та тільки не було нічого такого в очеретах проміж нас. Тримав він мене, щоб не виказала його. Злякалася дуже, — сказала Голуба й повільно рушила в бік городища.

Неждана уважно подивилася їй услід: «Правду сказала чи ні?»

Голуба йшла, не обертаючись.

«Не думати про нього, дубоголового, і все! Щоб йому порожньо було!» — вирішила Неждана й пішла слідом за Голубою.

Чеслав чув, як різноголосе мукання, мекання й бекання наближалося до виходу з городища. Першими за воротами опинилися найпрудкіші й нетерплячі в череді — кози, вівці та телиці. Ті ж, що були розважливішими, а може, не такими голодними, виступали неквапливо, а у воротах навіть зупинялися, немов вирішуючи, йти сьогодні на пасовисько чи залишитися вдома, тим самим створюючи затор. Таких підганяли, погейкуючи, пастухи. Замість дітей, що зазвичай виконували цю роботу, сьогодні череду гнали підлітки.

Пам’ятаючи слова, сказані вчора Голубою, Чеслав зрозумів, що цей запобіжний захід пов’язаний із ним. Це його боялися в городищі. Від такої несправедливості все переверталося й кипіло хлопцеві в душі, аж зуби скреготали. Нелегко усвідомлювати, що люди, яких ти знав усе життя, з якими виріс і змужнів, а з багатьма пов’язаний ще й спільною кров’ю, тепер бояться тебе, наче дикого звіра. А прийняти таку неймовірну, що аж у голову не лізе, думку, а тепер уже й дійсність просто неможливо. І Чеслав усе ще плекав у душі слабку надію, що Голуба пожартувала, що за щось сердиться на нього і сказала страшні слова про боязкість людей перед ним спересердя, намагаючись зачепити за живе… Та холодна, розважлива голова розуміла, що пустка навколо городища, суворі застороги уперто свідчать про те, що Голуба сказала правду — його боялися.

А ось, нарешті, і та, кого Чеслав чекав із нетерпінням із тієї хвилини, щойно відчинили ворота. Слідом за чередою з’явилася Болеслава з козубом у руках. Чеслав, почекавши, щоб зрозуміти, у якому напрямку поженуть сьогодні череду, почав пробиратися ближче.

Ховаючись за деревами й кущами, він зайшов трохи наперед і заліг за великим кущем вовчих ягід, розраховуючи на те, що Болеслава йтиме поруч і вони зможуть поговорити. Болеслава неквапливо йшла трохи осторонь від череди, зривала кропиву, ще якусь зелень і клала в козуб. Але уважніший спостерігач міг би помітити, що час від часу вона нишком зиркала на всі боки. Дочекавшись, коли Болеслава опинилася біля його засідки й нахилилася, щоб зірвати чергову зеленину, Чеслав тихенько покликав її:

— Болеславо!

Почувши його голос, жінка здригнулася, повільно розпрямилася, забувши про всі трави на землі, і піднесла руку до серця. На її обличчі розпливлася щаслива усмішка. Здавалося, від радості вона готова була стрибнути в кущ, звідки пролунав голос її любого хлопчика. Чеслав, припускаючи, що саме так і може трапитися, прошепотів:

— То ти трави продовжуй рвати, бо підлітки одразу помітять, що я тут.

Болеслава, отямившись, взялася слухняно рвати стебла, не надто тепер додивляючись, які з них їстівні. Очі її, затуманені слізьми, марно намагалися роздивитися крізь зарості схованого в гущавині Чеслава.

— Дитиночко моя, як же ти?.. Я ж уся перевелася, про тебе думаючи… Серце моє зболіло від невідання…

— Болеславо, кажи швидше, що в селищі сталося, — зупинив її Чеслав. — Голуба вчора приголомшила, буцім мене тепер усі бояться. Це чого ж?

— Та коли б знати чого! — Болеслава заговорила, ковтаючи слова від хвилювання й обурення. — Люди наче… показилися… Зимобор, Сбислав й інші… старійшини… за ворота без потреби… й охорони виходити всім заборонили…

— Але в чому ж моя провина? — не розумів Чеслав.

Щоб краще чути Болеславу, він подався вперед, продираючись крізь кущі, від хвилювання не звертаючи увагу на подряпини.

— Так Леду ж Криву начебто хто порішити хотів, — Болеслава, упоравшись із почуттями, почала розповідати: — Вона в лісі шастала, що вже там їй знадобилося — не знаю, тож стрілою в неї і стрельнули, а потім і ніж метнули. Та дуже вже прудкою баба виявилася: і від того, і від іншого вивернулася, Лісовик її не вхопить, болячку. І вона, недоумкувата, всім у городищі плескала язиком, що це ти її життя позбавити хотів. Що, мовляв, точно не бачила, але ти це, більше нікому. У, змія яка! Тьху! — Болеслава спересердя плюнула на землю. — Так вона й із хати своєї виходити після цього боялася. Але потім у вусі в неї стріляти стало, видно, Великі покарали за те, що наставляє слухавки свої цікаві на те, що її не стосується. Та так боліло, що сили терпіти не стало! От вона не стерпіла, видно, дуже її припекло, так припекло, що, незважаючи на страх, побігла по допомогу до Мари. І вже заборона їй волхва ні до чого, поганці! А там, каже, і зустріла тебе знову. Не знаю, що там уже було, та тільки влетіла вона в селище, як кобила загнана: очі повилазили, повітря ротом хапає, репетує як різана: «Убивають! Врятуйте, люди добрі, від убивці Чеслава!» І такі жахи про тебе говорити почала!.. Чур! Чур! Чур!.. Щоб язик її поганий відсох! Сидить тепер у хаті в себе, труситься…

— Але ж я їй нічого не зробив! — обурився Чеслав. — Тільки біля печери на стежці з нею зіткнувся…

— Та я ж… — Болеслава, забувши про обережність, знову готова була кинутися в кущ, але вчасно отямилася. — Та я ж усім так і кажу, що це не ти стріляв у неї, а Крива Леда бреше, як завжди. Та хто ж мене тепер слухає… І до дому тепер ніхто не йде, люди косяться… Ратибор ходить чорніший за хмару грозову… А тебе громадою зловити вирішили… Ой, що ж тепер із тобою буде, соколичку!.. — сльози знову полилися їй з очей. — А я ось хлібець свіженький тобі принесла. Схуд же як, дитиночко, — дістала вона зі дна козуба припасений і прихований хліб і поклала в траву.

Ошелешений розповіддю Болеслави, Чеслав відчув, що на нього немов колода величезна впала, притиснувши всією своєю непосильною вагою. Він навіть ледь не забув запитати її про те, що стосувалося смерті Велимира. Та все-таки згадав:

— Болеславо, скажи, ти пам’ятаєш, нам на те полювання, коли батька… Ти нам їжу збирала, і там глечик із медом був…

— Глечик?.. Який глечик?.. — не відразу зрозуміла хлопця Болеслава, так несподівано він заговорив про минуле.

— Ну, той, що ти на полювання дала… Хто-небудь міг у напій, що був у тім глечику, зілля якого підмішати?..

— Зілля в глечик?.. Нічого не розумію… — Болеслава щиро не могла второпати, про що йдеться.

Чеслав, почуваючи, що їхня розмова затяглася й зупинка Болеслави може стати вже підозрілою, почав квапити її з відповіддю:

— Болеславо, скажи скоріше: міг хтось у мед зілля підсипати?..

— Так якого ж зілля? Я тільки м’яти-холодку трошечки додала… А так… у домі… — Болеслава, нарешті втямила, що Чеслав запитує її про щось важливе для нього, чомусь пов’язане із тим фатальним полюванням, і від цього навіть сполотніла. — Та хто завгодно міг, поки мед настоювався… І якщо в домі нас не було, то й кожен із городища зайти міг…

Чеслав побачив, що за Болеславою, яка відстала, повернувся один із пастухів, і тому квапливо сказав:

— Іди, Болеславо, іди, не хвилюйтеся за мене. Мені ліс — що дім рідний.

— Сталося щось, Болеславо? — крикнув їй хлопчак.

Болеслава швиденько відійшла від куща вовчих ягід.

— За травкою невдало нахилилася, у спині й кольнуло… А ось із Лісом пошепталася, та й попустило. Спасибі тобі, панотче — духу лісовий!..

Коли череда й пастухи зникли з очей, Чеслав узяв залишений Болеславою у траві свіжоспечений хліб і з насолодою вдихнув його запах. Напевно, це був зараз найдорожчий для нього запах — пахощі його рідного дому…

Цієї ночі Чеслав чув, як вила вовчиця, тужачи за вбитим ним вовком. Він почув це протяжне, тужливе, схоже на стогін виття крізь сон і до світанку вже так і не зміг заснути. Щось усередині нього зачіпав цей плач вовчиці, немов натягав тятиву на луці, а відпустити разом зі стрілою не міг.

«Невже дух убитого й з’їденого мною тоді на Посвяті звіра озивається в мені? Недарма старі кажуть, що саме так і має бути…»

Зараз він погано пам’ятав, що відбувалося з ним після того, як він покуштував напій мудрості, змішаний із вовчою кров’ю, і те, що потім бачив у череві Вовка Вогненного й Змія-Велеса. Але все-таки якісь неясні спогади інколи виникали в його свідомості, а особливо спливали в снах. Та він не знав, не був упевнений, чи це тільки сни… І якщо сни, то про що повідати хочуть йому? А може, щось більше?..

«Видно, величезна сила була в тім напої, що пили ми з чаші мудрості… Певно, самі Великі таємницю зілля того повідали обраним!.. Зілля!.. Зілля!..»

Думки Чеслава одразу ж повернулися до смерті батька і сліду, яким він ішов, шукаючи вбивцю. Зустріч із Болеславою нічого не прояснила йому про той злощасний глечик, з якого вони пили дурман. Тепер він і сам розумів, що зілля в глечик міг покласти хто завгодно. І не від глечика слід треба було розплутувати, а від самого зілля. А щодо зілля найбільшою знахаркою була… Мара!

До неї й подався Чеслав, ледь відступила ніч. Дорога до печери знахарки від схованки юнака була неблизькою. І йти слід було оглядаючись, бо на самого Чеслава полював із невідомої причини чужинець.

Юнак, занурений у свої думки, не одразу звернув увагу на те, що ліс довкола нього якось незвичайно для свого щоденного метушливого життя притих, насторожився, немов звір у передчутті грози або небезпеки. Ця раптова неясна тривога вивела Чеслава із задуми. Зробивши ще кілька кроків, він зупинився… Начебто нічого, що могло б насторожити, не примітило його гостре око… Навколо все як зазвичай у зелених володіннях Лісу… Але звичка говорила йому про сховану погрозу, невидиму поки що очам, але розпізнавану якимсь незрозумілим самому йому чуттям…

Зненацька заметушилися птахи на всі боки від Чеслава, сповіщаючи про наближення чужого. Але'кого? Звіра чи людини? І чому з різних боків?

Чеслав зробив крок убік і сховався за стовбуром сосни. Він чекав… Його слух, нюх і зір напружилися до краю. І в цьому напруженому змаганні виграв слух. Він розрізнив шелест кроків по сухій підстилці лісу. І так рухатися могла тільки одна істота… Чеслав зрозумів: його оточували люди!.. Хто вони — свої або чужі? Втім, зараз для Чеслава, у його стані, це не мало великого значення. Йому потрібно було ховатися від усіх.

Переходячи від стовбура до стовбура, Чеслав потроху відступав, поки не відійшов на відстань, де його не могли помітити. Тоді він побіг…

І знову він за якусь мить відчув небезпеку попереду себе, але зупинитися в нього вже не вистачило часу. З-за дерева назустріч йому вискочив рудий Борислав і наставив натягнутий лук зі стрілою.

— Стій, Чеславе, по-доброму, а то стрельну! — закричав він.

Чеслав, практично не зупиняючись, зробив стрибок убік, упав на землю й, перекинувшись, став навпочіпки.

Такий несподіваний кульбіт допоміг уникнути стріли. Борислав промахнувся. Чеслав стрімко стрибнув на кривдника й повалив його на землю.

Йому не раз у своєму житті доводилося битися з Бориславом, захищаючи себе й даючи відсіч за заподіяні образи. У Борислава до Чеслава із самого дитинства була якась часом прихована, але часто й очевидна заздрість до удач і спритності в полюванні, ревнощі до уваги дівок, а ще більше до того, що хлопці дозволяли йому верховодити. І, як і раніше, суперники за лідерство у ватазі кинулися в гарячу сутичку й почали від душі давати один одному стусанів. Борислав був сильний суперник: хоч і худий, але жилавий. І впоратися з ним було не просто. Але, як і раніше, Чеслав виявився сильнішим і спритнішим. Він підім’яв під себе Борислава, який люто опирався, і, б’ючи, примовляв:

— Я тобі покажу «стрельну», рудий пес!

Але зараз у нього не було часу порадіти перемозі. Чеслав почув тріск гілок і галас: до них бігли люди. Краєм ока він помітив, що на відстані польоту двох стріл до них поспішає син коваля Добр. З таким підкріпленням упоратися йому було б нелегко, а то й неможливо. Сили в Добра було набагато більше, ніж у Борислава, а вже коли їх двоє… Тому Чеслав, не гаячи часу, стукнув переможеного щосили наостанку і, зіскочивши з нього, помчав геть, петляючи лісом, як той заєць.

Він розумів, що переслідувачі гнатимуться слідом за ним, наступаючи на п’яти, дедалі більше стискаючи кільце, у яке змогли взяти його. І зовсім не був упевнений, що йому пощастить вирватися з цієї облоги. Але він повинен, мусить прорватися! Інакше ніколи не зможе помститися за смерть свого батька…

Ніколи ще Чеслав не відчував себе в шкурі звіра, за яким женеться ватага мисливців, бажаючи зняти з нього цю шкуру. І тепер він міг відчути це сповна на собі. Але найжахливіше те, що ці мисливці — його одноплемінники.

Попереду були зарості папороті, і Чеслав вирішив бігти навпростець крізь них. Юнак зробив великий стрибок, щоб слід його на крайніх кущах був не такий помітний, і нічого не встиг утямити, як земля під ним наче розійшлася, і він провалився в темряву…

Отямився він від болю в голові… Доторкнувся до того місця, де боліло, і відчув на долоні щось липке. Кров! Але рана, здається, була невеликою. І тільки тоді в його свідомості повільно сплило запитання, де він. І чому темно?

Чеслав подивився вгору і побачив похмуре світло й нерівні, як оскал хижака, краї ями, куди, немов цікавий зівака, заглядало листя папороті. У пам’яті спалахнули погоня й стрибок…

«Отже, я випадково провалився в цю яму і вдарився об щось головою. Так, ось і камінь стирчить із землі. Добре, що не великий і не гострий».

У голові гуло… Він поворухнувся, намагаючись зрозуміти, чи не зламані кістки. Зненацька десь неподалік від нього пролунало якесь рикання. Чи здалося?.. У яму потрапляло так мало світла, що до дна йому було не дістати, і тому Чеслав не зміг роздивитися, що саме є в тому боці, звідки почувся попереджувальний рик. Він спробував ще раз поворухнутися, гарчання повторилося, тільки тепер воно було страшнішим. Чеслав відчув, як від цього злісного рику на його чолі виступив холодний піт. І було від чого. Юнак зрозумів, що в ямі з ним перебуває… звір!

Він схопився за пояс, де в нього був ніж, і не намацав його.

«Мабуть, утратив у бійці!» — забилося серце.

Чеслав спробував підвестися, але в ричанні з’явилося стільки люті, що стало очевидно: ще трохи — і звір кинеться на нього. Юнак зважив, що розумніше буде залишатися нерухомим до ранку, дочекатися, поки в яму потрапить більше світла і можна буде роздивитися лютого хижака та зметикувати, як вибратися з цієї пастки.

Усю ніч Чеслав не скліпив очей. Кілька разів, як тільки його зморена втомою голова падала на підібгані коліна, злісний рик повертав його до тями. Він думав про те, звідки в лісі могла взятися ця яма. Можливо, її вирили давні люди для полювання на велику дичину. Вони заганяли звіра до такої пастки, прикритої гілками, і той, не бачачи небезпечної ями, провалювався в неї. Мисливцям залишалося тільки добити свою жертву. Про це йому розповідав колись Сокіл, а тому — його дід…

А може, це лише дощова вода вимила таку дірку біля величезного каменя, що являв собою одну зі стін ями? А може… це сам лукавий Лісовик вирішив розставити свої сільця для необережних створінь, що прийшли в його володіння й чимсь прогнівали старого?

Але Чеслав не знав, чим міг би прогнівати лісового духа, бо завжди з великою шаною ставився до Лісу та до його божественних мешканців. І завжди, ідучи в лісові хащі на полювання або в якійсь іншій справі, приносив їм підношення. А як же інакше? Так велить їхній звичай, так учили його предки…

Але що б там не було, зараз він опинився в цьому земляному полоні. І не сам!.. Судячи із запаху, що заполонив яму, Чеслав припустив, що, найімовірніше, звіром, з яким звела його доля, міг бути вовк.

«А може, Лісу не до вподоби, що я вбив звіра на Посвяту? Але інакше як можна було перейняти його силу й спритність? І зрештою я ж приніс його в жертву богам!»

Думка про те, що на Посвяті він скуштував тіла і крові звіра, а тепер у його сірого родича є можливість покуштувати тіла й крові Чеслава, здалася юнакові смішною й жахливою…

«Не спати!.. Не спати!.. Не спати!..»

Жодна ніч ще не тяглася для Чеслава так нескінченно довго, як ця. Навіть довгі зимові ночі порівняно з цією видавалися митями. І ніколи ще в житті Чеслав не чекав із таким нетерпінням настання ранку. Здавалося, сонце заблукало десь у лісових нетрях назавжди і світанку не доведеться більше ніколи показати своє новонароджене світло цій землі. А для Чеслава це світло, можливо, було єдиним порятунком. І юнак подумки кликав Велике та Ясне прийти найскоріше. Але людські бажання не указ богам. У них свій порядок. І тільки в належну годину Даждьбог, розсіявши тьму, усе ж таки глянув своїм полум’яним оком на землю-матінку.

Щойно Чеслав помітив, що діра над його головою з чорної перетворилася на сіру, він відчув, як ослаб зашморг приреченості, що тиснув йому груди в цій ямі, і нарешті зажевріла надія. Надія на порятунок. Юнак подумки палко подякував Великому за пришестя! Подумки, бо поворухнутися йому заважала небезпека, що важко дихала зовсім поруч. Потроху посуваючись, набагато повільніше, ніж хотілося б Чеславові, ранкове світло все-таки заповзло в яму, розбавляючи морок. Але повністю освітлити її так і не змогло. Проте Чеславові й цього вистачило. Не відриваючи погляду, він дивився в той кут, звідки чулося ричання, що терзало його всю ніч. Відтіля на нього зло дивилися два холодні ока вовчиці. Незважаючи на сутінок, він зрозумів, а ймовірніше, відчув — це була вовчиця вбитого ним вовка.

«Виходить, із цієї ями вона вила всю позаминулу ніч, кличучи свого судженого та не даючи мені спокою».

Мабуть, утративши годувальника, вовчиця сама вийшла на полювання, щоб нагодувати своїх вовченят, та в запалі погоні за дичиною не помітила небезпечної діри і втрапила в цей земляний колодязь.

«І треба ж було так статися, що і я провалився саме в цю яму! Ось тепер і кажи, що це не жарт Лісовика!»

Чеслав вирішив підвестися. Від руху в рані на голові запульсувала кров і відгукнулася ниючим болем. Повільно під злісне гарчання звіра він почав розгинати затерпле від нерухомості тіло. Вовчиця, стежачи за кожним його рухом, уся напружилася й вищирилася, але з місця не рухалася. Проте тільки-но він повністю випростався, сіра звірюка блискавкою стрибнула, намагаючись дістати його шию. Чеслав, готовий до нападу, прикрився рукою й щосили вдарив хижачку. Вовчиця, скавулячи, відлетіла назад, у свій кут, і, відразу підхопившись на лапи, вищирилася, люто рикаючи на кривдника.

Розлючений від нападу звіра, Чеслав відчув, що кров його закипіла, як тоді, під час Посвяти, і несподівано для самого себе він теж заричав на вовчицю. І заричав так, як ніколи до цього, — зло й вимогливо… Від його нелюдського рику вовчиця заскиглила, немов поранена, і, підгинаючи лапи, забилася в куток. А Чеславові здалося, що ледь відросле волосся на його стриженій голові стало сторчма.

Він ще якийсь час стояв, важко дихаючи, знову готовий до нападу, але потім зрозумів — нападу не буде. У вовчиці не було сил, і, можливо, вона боялася його… З її кутка чулося лише глухе ричання, що переходило часом у жалібне скавчання.

Оговтавшись після нападу, вийшовши з нього переможцем, Чеслав тепер міг оглянути стіни ями. З одного боку його темницю підпирав глухий камінь, і шукати виходу там було марно. А ось з другого, де була земля, його увагу привернув корінь якогось дерева, що тягся вгору. І це був порятунок.

Підстрибнувши, юнак учепився в корінь і, перебираючи руками, а потім і ногами, почав просуватися до заповітної мети — краю ями. Кілька разів, хапаючись за дрібні ненадійні паростки, він ледь не зірвався, але тим наполегливіше прагнув видертися нагору. Земля, обсипаючись під його ногами, з глухим стуком падала на дно колодязя. І будь-якої миті він міг туди полетіти. Але Чеслав не думав про це. Зціпивши зуби, дерся дедалі вище й вище. Зібравши всі сили, він зробив останній ривок і викинув своє тіло на рятівний край ями.

Сонце вдарило йому у вічі своїм яскравим світлом, і на якусь мить юнак примружився, але потім усе ж розплющив очі. Він дихав і не міг надихатися свіжим лісовим повітрям. Листя папороті ніжно лоскотали йому лице… Мураха квапливо пробігла по його пальцях… Над головою пролетів птах… А ось і дуб, по коренях якого Чеслав зміг вибратися зі свого ув’язнення. Він відчув, як серце його починало битися спокійніше.

«Як же любо тут!»

Чеслав палко подякував Великим за порятунок.

Віддихавшись, він підвівся на неслухняні ноги і, похитуючись, пішов геть від своєї колишньої темниці. Пройшовши із сотню кроків, юнак почув протяжливе виття залишеної вовчиці…

— Цур тобі!.. — відмахуючись від нього, немов від примари, відступила назад Мара.

На її обличчі був страх.

— Це я, Маро, Чеслав! — прошепотів він.

Хлопець стояв перед нею, вимазаний землею з голови до ніг, хитаючись і ледь ворушачи губами.

— А я вже думала, сам Лісовик до мене завітав, — нарешті впізнавши його, вимовила жінка.

Мара відступила вбік, даючи хлопцеві ввійти у свою печеру. Чеслав дошкандибав до дерев’яної колоди та втомлено опустився на неї.

— Гарний! — оглядаючи його, їдко усміхнулася Мара й похитала головою. — Як із землі народився!

— Правду кажеш, Маро, немов у чисту воду дивишся. А може, і не у воду? — запитав зненацька Чеслав.

Мара не відповіла йому, наче не розчувши запитання.

І тоді юнак додав:

— «Із землі народився» — інакше й не скажеш. У яму я провалився, тільки що ледь вибрався. Води дай! У горлі — як вугілля розпечене.

Мара подала йому ківш із водою. Чеслав почав жадібно пити.

— А чого ж звіром від тебе тхне?

— У ямі, окрім мене, вовчиця сиділа, — відірвавшись від ковша, відповів юнак.

Мара якийсь час мовчки пильно дивилася на нього, а потім серйозно запитала:

— Невже не зачепила тебе?

— Хотіла, та я не дався і так на неї люто визвірився, що вона й хвоста підібгала, а заверещала, як щеня мале… — похвастався Чеслав.

Мара підійшла до нього й, обхопивши його голову долонями, заглянула в очі.

— Ой, хлопче, видно, неспроста на Посвяту свою ти звіра добув. Усі хочуть силу його одержати, та рідко кому дух його дається. Пращури наші про те знали й вірили…

Чеславові стало не по собі від її слів. Мара говорила йому про те, про що він і сам уже замислювався у своїх потаємних думках. Але почути про це від інших, навіть і від Мари…

— А мені, що ж… дався? — не одразу і навіть із якимсь побоюванням тихо запитав Чеслав.

— Сам мені скажи… — Мара пильно дивилася на нього.

Чеслав, не витримавши її погляду, відвів очі.

— He знаю…

— А окрім тебе самого, тобі ніхто не скаже… — відпустила його стара.

Чеслав сидів, не підводячи на неї очей, боячись знову зустрітися з пронизливим поглядом знахарки.

— Так ти, дивлюся, поранений? — розгледіла на голові хлопця серед бруду запечену кров Мара.

— Коли падав, видно, об камінь врізався.

Мара швидко заметушилася, набираючи потрібні їй трави в дерев’яну ступу, а зібравши, почала їх старанно товкти, щось примовляючи. Потім додала туди трохи бджолиного воску. Приготувавши зілля, вона промила рану Чеслава водою і, зробивши із зілля корж, приклала до неї.

— Ну ось, тепер як на собаці заживе… — сказала Мара і несподівано засміялася.

— Я приходив сюди раніше — тебе не було.

Мара невдоволено скривилася.

— Забагато недобрих людей сюди зараз навідуються, мабуть, тебе виглядали, ось і пішла подалі від гріха. Та й самий час був трави, квіти різні, корінці корисні для зілля збирати… Спізнитися — і не буде в них сили… — помовчавши, запитала: — І навіщо це я тобі знадобилася?

— Хотів про зілля дізнатися.

— Зілля тобі знадобилося? Отакої! — здивовано похитала головою знахарка.

— Не мені. Ти ж знаєш про таке зілля, від якого люди сном забуваються?

— Я багато зілля знаю… — ухильно відповіла Мара.

— І про таке? — допитувався Чеслав.

— І про таке.

— А кому давала те зілля? — Чеслав весь подався вперед, тільки що не підхопившись із місця з нетерпіння. — Скажи, Маро!

Мара пройшлася печерою, хитро посміхаючись і цокаючи язиком.

— Про те тобі не скажу, хлопче. І не супся мені, розумнику! — махнула на нього рукою Мара. — То не тільки моя таємниця. Сюди багато хто ходить зі своїми турботами та з потаєними хворостями, і тілесними й душевними, і всі просять допомоги. І якщо в силах моїх — допомагаю. І не всім про чуже-таємне знати треба. Так, Мара вміє тримати язик на припоні, — стиснула губи знахарка.

— Та зрозумій, мені треба про те знати, Маро, — не відступав Чеслав.

— Навіщо тобі знати? — суворо запитала баба.

— Того дня, коли батька мого вбили, нас обпоїли зіллям… — випалив він. — З медом воно було, у глечику.

— Звідки знаєш? — різко, немов пазурами вчепилася, запитала знахарка.

— Одур на нас напав. Спали як мертві. І нічого в пам’яті не лишилося. — Очі Чеслава блиснули холодними іскрами, а долоні стислися в кулаки. — Я думаю, що той, хто зілля в глечик підсипав, той батька і життя позбавив.

— Уже й не знаю, що й сказати тобі… — стара задумливо пройшлася печерою й, підійшовши до вогнища, втупилася у вогонь, наче там намагалася знайти відповідь, відкрити Чеславові свої таємниці чи ні.

— Маро!..

У голосі Чеслава було стільки щирого благання, що жінка здригнулася.

— Нехай простять мене Великі і духи лісові… — прошептала вона. — Є таке зілля, що волю людську переломити може… І робила я те зілля кілька разів після зими, хоч і не хотіла. Та дуже вже просили… І те зілля не мало спричинити погибелі…

— Кому дала?.. — Чеслав підвівся зі свого місця.

Важко, немов кидаючи здорові камені, розставалася Мара зі своїми секретами:

— Зоряна, дочка Зимобора, прибігала… Руда, старого Сокола дівчисько, брала… Та й Голуба зробити просила…

— І Голуба?! Але навіщо?..

— Про те в них запитай. Я тобі й так сказала більше, ніж могла, — було зрозуміло, що знахарка більше нічого не розповість.

— І за те сердечно дякую, — вклонився Марі Чеслав.

Цієї ночі йому снилася вовчиця. Вона дивилася на нього своїми холодними очима, але тепер ці очі вже зовсім і не здавалися йому такими чужими й небезпечними. Навпаки, вони притягали його, хотіли щось сказати, про щось благали… Потім він знову падав у ту яму, звідки нещодавно вибрався і в якій залишилася вовчиця. Падав довго і з криком жаху, а тієї миті, коли мав був ударитися об її дно, прокинувся.

«Там же, у лігвищі, залишилися вовченята. Поздихають без матки, малі», — чомусь подумалося Чеславові.

Але він одразу відігнав від себе цю думку, згадавши, як зло скалилася на нього сіра тварюка. Звір є звір.

Та й чи про неї йому зараз думати? На нього влаштовують облави його родичі, самого женуть, немов звіра. Зимобор із дядьком Сбиславом задумали щось недобре, і, може, саме вони вкоротили віку його батькові. На нього полює чужинець, а може, і не тільки на нього. Адже він стріляв у Сокола. Та й Крива Леда, найімовірніше, — його рук справа. А хто ще? А чи не він і батька?.. І ось тепер Зоряна, Руда й Голуба… Вони брали зілля в Мари. Та й камінчики на галявині він знайшов від жіночого намиста… Від усього цього голова пішла обертом… Йому треба йти слідом!

Недалеко від селища Чеслав помітив дурника Вишату. Хлопець вештався серед кущів лісових ягід, зосереджено виглядаючи такі, що були близькі до спілості, і, зриваючи їх, відправляв до рота.

— Вишато! — тихо покликав Чеслав, вийшовши з-за куща.

Вишата, почувши своє ім’я серед лісових звуків, стрепенувся, а побачивши Чеслава, радісно засміявся.

— Вишата! Вишата тут!.. Ягоди смачні! Хочеш?.. — зірвавши кілька ягід із куща, дивак простяг їх Чеславові.

— Ні, Вишато, їж сам, — Чеслав озирнувся навколо, чи немає поруч ще кого.

Але, здається, вони тут із Вишатою були самі. Чеслав не був певен, що дивакуватий зможе виконати те, про що він його хотів попросити, однак зараз вибирати йому не доводилося. Випадок послав йому Вишату.

— Як поживаєш, Вишато?

— Вишаті добре!.. Його всі люблять! — безтурботно сміявся хлопець.

— А в городищі як у нас?

— У городищі добре. Вишаті хліб, кашу дають… — повідомив дурник, відправляючи жменю ягід до рота.

— А Зоряну давно бачив?

Обличчя Вишати стало поважним.

— Зоряна гарна, — зітхнув він і відразу знову засміявся. — Вранці бачив… Лице водою вмивала. І на Вишату хлюпала… А Вишата не хотів…

Вишата від свого радісного спогаду навіть почав притупцьовувати ногами на місці та розмахувати руками, напевно, показуючи, як він захищався від бризок.

Чеслав підійшов до нього й, перервавши його веселощі, узяв за руки.

— Вишато, побачиш Зоряну, скажи їй, щоб завтра вдень на галявину до Світлої Лади прийшла… — Чеслав зосереджено дивився в очі дурника. — Скажеш?

Рот Вишати розтягся в блаженній посмішці, але не видав ні звуку. Хлопець дивився на Чеслава очима, у яких стрибали веселі зайчики, і повільно хитав головою з боку в бік, немов хотів роздивитися співрозмовника краще.

— Скажеш? — строго перепитав Чеслав.

— Скажу, — раптом спокійно й просто відповів Вишата.

— А я тобі лук потім подарую для полювання.

Лице дивака знову осяяла посмішка.

— Лу-у-ук!.. Вишата буде мисливцем… — промовив він із гордістю, але потім посмішка хлопця стала смутною. — Тільки у звіриків стріляти… шкода… Ой, як шкода!..

Чеслав відпустив його руки.

— Ну… йди!..

— Вишата поскаче додому швидше, ніж твій коник!.. І-го-го-го!..

Убогий знову залився радісним сміхом і підстрибом побіг у бік городища.

Йому знову снилася вовчиця. Вона кликала його тихим протяжливим виттям, таким тужливим і благальним, наче стискала груди Чеславові своїми сильними лапами. Спочатку це було зовсім далеко, а потім зовсім поруч. Так близько, що юнак бачив її нещасну морду просто перед собою. І очі її вовчі наповнені такою тугою й безвихіддю!.. А часом це була вже й не вовчиця ніби, а Неждана. І очі її… сумні… Він хотів доторкнутися до неї, а вона віддалялася. І що далі він простягав руку, то далі була вона… А потім дівчина вже була знову вовчицею і бігла лісом, чаруючи й ваблячи Чеслава. Вела його до тієї нещасливої ями…

Прокинувшись зовсім розбитим, Чеслав подумав, що цей сон мучитиме його нескінченно. І позбутися його можна лише в один спосіб…

Ось вони — зарості папороті, що вкривали своїм зеленим покривом страшну пастку. Юнак підійшов до ями й, розпластавшись на краю, заглянув у її чорне нутро.

«Чи жива ще?»

Світло все ще так само не діставало дна ями, і тому всі спроби побачити що-небудь у її глибині були марні. Але Чеслава найбільше тривожило, що відтіля не чулося і жодних звуків. Він узяв грудку землі й кинув униз — знову тиша. Тоді Чеслав узяв жердину — стовбур довгої молодої берези, від якої він обрубав гілки, й опустив на дно ями.

Повільно й обережно, чіпляючись за вже знайомий йому корінь дуба, Чеслав почав спускатися в земляну темницю. Коли він досяг дна, то одразу ж приготувався захищатися. Тепер у його руці був ніж, який він відшукав на галявині, де бився з Бориславом. Але звір не стрибнув.

«Невже здохла бідолашна звірюка?»

Він зробив кілька кроків уперед і, коли очі звикли до темряви, нарешті розгледів у кутку вовчицю. Вона не подавала жодних ознак життя. Він поволі підійшов впритул до хижачки й опустився навколішки. Звір не рухався. Тоді Чеслав обережно простягнув руку і провів по її шерсті. Слабкий не то рик, не то стогін був йому відповіддю.

«Жива!»

Юнак обережно, майже ніжно підняв морду вовчиці із землі й заглянув у її очі. У них уже не було того холодного блиску, що так налякав його. У її помутнілих, затуманених очах була приреченість. Вовчиця спробувала чи то лизнути, чи то вкусити руку хлопця, але не змогла. Її морда безсило впала на землю. А язик був сухий.

Чеслав не став гаяти часу. Він швидко скинув із себе сорочку, зв’язав рукави й засунув у неї знесилену вовчицю, немов у мішок. Прив’язавши рукавами сорочку до жердини, юнак швидко почав підніматися до краю провалля.

Вибравшись нагору, Чеслав поплював на долоні і, схопившись за кінець жердини, став тягти її з ями. Кілька зусиль, і закутана в сорочку вовчиця звільнилася зі своєї сирої могили.

Передихнувши, Чеслав узяв вовчицю на руки й поніс геть від злощасної діри. Він ніс її до річки, туди, де живлюща волога могла полегшити її муки. Досягши річки, він поклав урятовану біля самої води і, зачерпнувши долонею з потоку, влив рідину в безвольну пащу. Вовчиця судорожно ковтнула. Тоді Чеслав влив їй ще води. За якийсь час вовчиця, доклавши зусиль, подалася вперед і змогла дотягтися до води. Спочатку повільно, але потім жвавіше почала пити сама. Чеслав, не бажаючи заважати їй, відійшов убік. Трохи пізніше, втамувавши спрагу й відлежавшись, вовчиця спробувала встати. Це вдалося їй не одразу. Знадобилося кілька спроб. На нетвердих лапах, час від часу падаючи, як зовсім недавно Чеслав, вона повільно рушила від берега до лісу. Але перш ніж зникнути в його чертозі, сіра хижачка повернула морду в бік Чеслава й подивилася на нього довгим пильним поглядом. Про що вона думала цієї миті, Чеслав не відав. Але про щось же думала?.. Ще мить — і вовчиця зникла в заростях, поспішаючи туди, де на неї чекали вовченята.

«Тепер вона не терзатиме мене ночами у сні», — полегшено, із якоюсь тихою радістю подумав Чеслав. У клопотах про вовчицю він і не помітив, як день вступив у свої права.

Боячись спізнитися, юнак побіг на галявину Лади швидше від лісового оленя. Але виявилося, що поспішав він даремно. Ніхто так і не порушив тиху самоту Світлої богині. Зоряни на галявині не було.

«Ох, не варто було покладатися на недоумкуватого Вишату!» — спересердя докоряв собі Чеслав.

Юнак підійшов до богині, вклонився їй і, відійшовши на край галявини, ближче до кущів, сів у траву й став чекати. Він неспроста обрав таке затишне місце для очікування: боявся, що на галявині несподівано з’явиться хто-небудь зі своїх і, помітивши його, зчинить тривогу. Але, судячи із засохлих квітів і порожніх горщиків, до богині давно вже ніхто не приходив. Видно, сильний страх огорнув мешканців городища. І мимовільною причиною цього страху був він, Чеслав.

Раптом юнак відчув, як чиїсь чіпкі руки торкнулися його очей і закрили для нього світ. Чеслав різко підхопився й відскочив убік. Перед ним стояла Зоряна й заливалася веселим сміхом. «І як їй удалося так непомітно підкрастися?»

— Не боїшся мене? — Чеслав почувався ніяково від того, що дівчина заскочила його зненацька.

— Так це ти мене злякався!.. — припинивши сміятися, Зоряна ступнула ближче до Чеслава. — А мені чого боятися? Як тільки Вишата сказав, що ти кличеш, прибігла. Бачиш: уся перед тобою. Адже кликав?..

— Кликав…

З другого боку галявини почувся тріск сухої гілки. Чеслав насторожився й вихопив ніж.

— Заспокойся, очманілий! — усміхнулася Зоряна. — Це Вишата за мною потягся, а я не прогнала. Хоч який, а сторож. Ось він тепер і блукає там, на відстані.

Справді, серед дерев Чеслав побачив Вишату, який, задерши голову та роззявивши від цікавості рота, розглядав щось у кронах зелених гігантів.

— Може, що ласкаве скажеш Зорянці? — дівчина поклала долоньку на груди Чеславові, туди, де билося його серце.

Чеслав, який не очікував такого повороту, стояв, немов кам’яний, не знаючи, як перевести розмову на те, що його цікавило.

— Чого мовчиш, соколе? — Зоряна з ніжністю заглянула в його очі.

Чеслав відчув, як кров по-зрадницьки починає закипати в його венах, а думки збиваються. «Ох, і підступні ці дівочі чари!» Різко вдихнувши, він несподівано для себе і, напевно, тим рятуючись, пішов напролом:

— Я про… зілля хотів запитати, що ти в Мари брала.

Усмішка зникла з обличчя Зоряни.

— А я вже подумала… спам’ятався хлопець… отямився. На галявину до Лади покликав… неспроста… — відсмикнула вона руку від його грудей, немов обпеклася. — А ти про якесь зілля запитати кликав?! Ой, дурна дівка!..

Зоряна повернулася, щоб піти.

— Скажи, для чого зілля брала? — Чеслав схопив дівчину за руку.

— Пусти! Брала й брала. Тобі що до того? — рвонула руку Зоряна.

Але Чеслав не відпустив, а щоб дівчина не втекла, обхопив її обома руками. Зоряна спробувала вирватися, звиваючись усім тілом, але марно.

— Ох, коли б ти так міцно в любощах мене тримав! — прошепотіла вона йому й розсміялася, як обпекла.

— Не до дурощів мені нині, Зоряно!

Полонена ще несамовитіше намагалася звільнитися.

— Не пущу, поки не скажеш! — стискав обійми Чеслав.

Щось схоже на стогін розпачу вирвалося з грудей дівчини. Вона рвонулася з останніх сил, але що її спроби проти могутніх обіймів Чеслава?

— Навіщо брала?

— Приворожити хлопця хотіла! — випалила йому в лице Зоряна.

— Кого?!

— Кого?! — передражнила його Зоряна. — Тебе, дурня!.. Та не встигла!

— Чого ж?

— Того…

І знову якесь невідоме йому чуття дало Чеславові сигнал про небезпеку. Вони вже падали, коли над їхніми головами просвистіла стріла. Зоряна, опинившись на землі, так само в його обіймах, спершу так і не зрозуміла, що сталося.

— Ох, і дивний ти, Чеславе! — гаряче видихнула вона.

— Стрілою в нас хтось поцілити хотів. Мабуть, знову чужинець?! — поспішив остудити її надії Чеслав.

Підвівши голову, він побачив, як до них через галявину біжить Вишата.

— Падай, Вишато! Падай на землю, бо тебе стрельнуть! — закричав Чеслав дурникові.

Вишата спочатку здивовано зупинився, але потім, видно, усе-таки щось зрозумівши, щез у траві.

— Лежи, поки не покличу, — сказав Чеслав Зоряні й, перекотившись за кущі, звівся на ноги.

Він обійшов та уважно оглянув околиці галявини, але нічого підозрілого не помітив. Жодна гілка не хитнулася, жоден звук не насторожив.

«Хитрий чужинець!»

Тоді Чеслав ризикнув вийти з-за куща на відкритий простір, готовий будь-якої миті пірнути назад. Мить, друга… Піт пробив його, зволоживши сорочку, але, на щастя, більше в нього не стріляли.

— Безпечно вже, — підійшов він до Зоряни й допоміг їй підвестися.

Дівчина намагалася нічим не виявити свій переляк. Тільки широко розплющені очі, що допитливо оглядали дерева й кущі край галявини, виказували її почуття.

— Бачиш, Зоряно, як небезпечно зі мною тепер бути поруч? — забрав Чеслав травинку з її голови.

— Мені не боязно… А може, то й не в тебе зовсім мітили. Тобі звідки знати? — зміряла його очима Зоряна. — В інших із городища теж стріляли.

На це Чеславові не було що відповісти. Вони підійшли туди, де заліг у траві Вишата. Дурник лежав сумирно, прикривши голову руками.

— Вставай, хлопче, уже не стріляють, — покликав його Чеслав. — Злякався?

Вишата слухняно встав і зовсім по-дитячому усміхнувся:

— Вишата так падав!.. Нічого не боявся… Бачив, як стріла летіла, і біг Зорянку оберігати…

Дівчина лагідно скуйовдила його волосся. Від її дотику дивак ледь не задихнувся.

— А Чеслав дасть Вишаті лук, і тоді я ого-го-го яким буду… — Вишата підвів руки вгору.

— Ідемо в городище, Вишато, — смутно посміхнувшись, Зоряна повернулася, щоб іти.

— Зоряно, у тебе намисто було… Таке, з камінчиків… Чого не одягла? Чи не до душі тобі більше? — квапливо запитав Чеслав.

— Що тобі до мого намиста?.. — хмуро запитала красуня.

— Личило тобі…

Зоряна уважно подивилася на нього, і Чеслав, не витримавши її погляду, відвів очі.

— Лукавиш ти, Чеславцю, та не знаю навіщо. І про зілля навіщо запитував — не розумію. А щодо намиста, так Голуба порвала його. Бавилися ми ватагою, а вона й зачепила, ненавмисно напевно.

— Зоряно… — Чеслав хотів сказати їй щось гарне, але не знав що.

— Не треба… — немов угадавши його думки, обірвала дівчина. — Сердита я на тебе, Чеславе. Нехай мине досада, тоді…

— Про зілля ти правду сказала? — запитав її навздогін Чеслав.

— Сказала й сказала, а правду чи збрехала, ворожи тепер, — обпалила його поглядом Зоряна й пішла з галявини.

Вишата побіг за нею.

Коли вони пішли, Чеслав обшукав усе навколо галявини, але жодних явних слідів стрільця, окрім стріли, не знайшов. «Ох, і хитрий чужинець!»

«Чи збрехала Зоряна, чи сказала правду?..»

Чергова стріла, що пролетіла над його головою на галявині Світлої Лади, переповнила чашу терпіння Чеслава. Немов після укусу отруйної гадюки, злість увірвалася в його серце й, спінивши кров, розлилася по всьому тілу. Бути сліпою мішенню й щомиті боятися підлого пострілу з-за дерева — це не для нього. Чеслав волів зійтися із супротивником віч-на-віч, хоч би як той не намагався уникнути такої зустрічі, і тому вирішив будь-що зловити чужинця.

Ось зламана гілка… Але ні, це, певно, лось постарався. А тут хтось пройшов крізь кущі… Здається, це лісовий кабан прокладав собі шлях… Чеслав нишпорив очима довкола. Він ішов лісовими хащами в пошуках слідів чужинця. І яким би обережним не був приблуда, але ці сліди мають залишитися, і Чеслав їх знайде.

Він знав, що гнів — поганий помічник у такій справі, як вистежування здобичі, тому намагався загнати злість углиб своєї свідомості. А відволіктися намагався, розгадуючи для себе загадку, чи збрехала Зоряна, чи сказала правду.

І це запитання мучило його, так само залишаючись для нього нерозв’язаним. Не знаходив він поки що й потрібного сліду. Але ж він обійшов уже кілька місць, де могла виявитися присутність чужинця.

Юнак виходив із того, що оскільки чужинець полює на нього, то й шукати його треба там, де бував останнім часом він сам. Зараз хлопець ішов до галявини, де вбили його батька.

Тріснула гілка… Пискнув гризун… Притихли птахи… З другого боку від Чеслава, але в напрямку тієї самої галявини хтось ішов.

«Хто?.. Хтось великий… Може, лось або олень? А може, хижак?..»

Ні, це не лісовий звір. Так ходить тільки людина.

«Невже удача? Чужинець сам у руки йде?»

Чеслав безшумно ковзнув за повалене дерево. Кроки наближалися…

«Хто ж? Хто?»

З-за дерев з’явився дядько Сбислав. Він ішов, теж уважно роззираючись на всі боки, ніби щось шукав.

Першим бажанням Чеслава було вийти з укриття. Дуже вже багато питань назбиралося в нього до родича. Але, подумавши, вирішив, що краще й розумніше простежити за Сбиславом. Адже навіщось він сюди прийшов? Чеслав обережно, намагаючись не впустити дядька з ока, пішов за ним.

Сбислав прийшов на галявину, де було вбито його двоюрідного брата, постояв, а потім почав оглядати її. Крізь кущі Чеслав бачив, як час від часу той опускається на землю й до чогось придивляється. Минуло чимало часу, перш ніж Сбислав, певно, задовольнивши свою цікавість, вирішив піти з галявини. Пройшовши з десяток кроків, він раптом щось підняв із землі, покрутив у руках, розглядаючи, а потім швидко сховав за пазуху й рушив геть.

Чеслав не пішов за ним. Адже Сбислав — теж досвідчений мисливець і може помітити його.

«Що знайшов дядько?.. Може, це якось пов’язано з тим, що відбулося на цій галявині?.. А можливо, він знайшов те, що могло б викрити його? І саме за цим і приходив сюди?»

Ще одна загадка… Ще один слід…

Пошуки чужинця привели Чеслава до околиці городища. І тут він нарешті, здається, виявив безліч слідів його перебування. Найбільше той уподобав найвищі дерева, розташовані поблизу поселення. У їхніх кронах він, мабуть, провів чимало часу. Чужинець явно цікавився, що відбувається там, за частоколом. Але самого його Чеслав поки що так і не знайшов.

Споглядання частоколу, який був таким неприступним і за яким було рідне городище, де йому так необхідно було б декого побачити, несподівано розбудило в його пам’яті розповідь Велимира щодо цього дерев’яного захисту.

«Здається, батько говорив, що десь колоди прогнили… І що потрібно їх замінити…»

Дочекавшись вечора, щоб не бути поміченим, Чеслав обстежив частокіл. І справді, у тому боці, де огорожа виходила до лісу, хлопець виявив кілька неміцних колод. Час і негода залишили на них свій руйнівний слід. Чеслав колупнув дерево ножем, і воно легко піддалося. Продовбати дірку біля самої землі — і ти вже в городищі.

Для своєї вилазки в городище він обрав наступну ніч.

Готуючись до проникнення в поселення, юнак прийшов до огорожі ще завидна і за прикладом чужинця видерся на високе дерево, щоб поспостерігати за життям одноплемінників. А воно там, за гострим частоколом, ішло своїм неспішним ходом. І тільки він був викинутий за межі цього життя…

Так, сидячи на дереві, Чеслав дочекався темряви. Зійшовши на небі, місяць прихильно глянув на нього, обіцяючи свою підтримку. Принаймні так вирішив для себе Чеслав. З усієї сили він устромив ніж у колоду. Однак продовбати лаз у колодах виявилося не так легко, як здалося Чеславові на перший погляд. Підгниле зовні дерево виявилося ще досить міцним у серцевині. Та добряче потрудившись, — аж сім потів із нього зійшло, — юнак таки проробив отвір, достатній, щоб можна було пролізти.

І ось він уже по інший бік частоколу. Темно-сіра від місячного світла імла, замішана на нічних звуках, прийняла й оточила його. Чеслав прислухався… Селище спочивало, і ніщо не порушувало його рівного подиху мирно сплячої людини. Його одноплемінники були ранніми птахами, а тому спати лягали, тільки-но Даждьбог у своєму човні, допливши до краю небозводу, зникав за його межами.

Поки що його поява в межах городища, здається, залишилася непоміченою. З одного боку, це порадувало хлопця, бо було йому на руку зараз, але з іншого — змусило замислитися. «А що, як чужинці захочуть продертися? Якнайлегше їм це зробити буде. Ех, шкода, батька немає! Він би не допустив такого».

Намагаючись уникати відкритих місць, освітлених місяцем, Чеслав рушив до житла свого наставника Сокола. Він крався, немов лісовий кіт на м’яких лапах, що вийшов на полювання у свої володіння. І, як кіт, він повинен був не тільки досягти мети, а й не стати чиєюсь жертвою…

«Ех, варто було б Великому каменю поклонитися… Привітати хазяїна городища!.. Та не час наразі!» — промайнуло в голові юнака.

Чеслав підійшов до знайомої хатини й від видіння, що раптово виникло перед ним, різко відсахнувся…

У світлі місяця він побачив в отворі дверей постать у білій сорочці.

— Що, боязно?.. — пролунав окрик. — Кому це вночі спокою немає?

Тільки тепер юнак зрозумів, що перед ним стояв сам Сокіл.

— Це я, Чеслав, — тихо відповів він.

— A-а, ти, хлопче!.. — уже спокійно відказав Сокіл, а потім буркотливо додав: — А я вже думав, це до дочки який-небудь пустоголовий занадився позубоскалити.

Незважаючи на напруженість обстановки, у якій він перебував, Чеслав мимоволі посміхнувся від раптової думки. Оскільки Руда, дочка Сокола, не була надто миловидною, старий, здається, дарма переймався з цього приводу.

— Як ти мене розпізнав уночі? — здивувався Чеслав.

— Чуття в старого мисливця ще не притупилося, — пробурчав старий.

— Так я ж тихіше від звіра крався!

— Однак не для мене, — самовдоволено зауважив Сокіл. — Ну, чого стирчиш, немов гуля посеред лоба? Чи думаєш, лише ми по ночах не спимо? Може, кому теж чого приспічило? А розголос, що ти отут, ні тобі, ні мені не потрібен. Заходь у хатину! Дай-но обіпруся об тебе.

Тільки тепер Чеслав помітив, що Сокіл ледве тримається на ногах і від того обпирається об стіну. Він підставив наставникові своє плече, і вони ввійшли до хати.

Довівши старого до його ложа, Чеслав допоміг йому лягти і тільки тоді зміг огледітися. У кутку він запримітив Руду, що прокинулася.

— Усе бігаєш, шукаєш, малий? Упертий!.. З дитинства такий!.. — крекчучи, але стримуючись, щоб не застогнати від рани, що його ще непокоїла, Сокіл зручніше влаштовувався на своєму ліжку. — Ну, кажи, навіщо до мене прибіг? Про подвиги свої розповісти хочеш? Чи за порадою? Про що відаю, із задоволенням поділюся.

— Дякую… Не до тебе я нині, Соколе. Хоч і радий бачити тебе при силі й здоров’ї.

— Ну, це ти поперед вітру біжиш, хлопче. Я ледь устати можу… — почав був Сокіл, але коли остаточно зрозумів, про що говорить йому Чеслав, зупинився і лише за мить із подивом запитав: — А якщо не до мене, то навіщо в мою халупу забрів?.. Не розумію…

— Мені з твоєю Рудою поговорити треба, — подивився в бік дівчини Чеслав.

— З Рудою?! Це про що вам поговорити треба, Лісовик вас покусай?! Чи не було чого негідного між вами? Рудо?! — грізно рикнув на дочку Сокіл й одразу застогнав, оскільки торкнувся своєї рани.

Дівчина від цього рику вся стислася у своєму кутку.

— Великі — свідки: і в подумках не було, — злякано пробелькотіла Руда й натягнула на себе рядно.

— Не свари дочку, Соколе, нема ні в чому її провини, — поквапився внести ясність Чеслав. — Мені лише про одну справу в неї запитати треба.

Старий почухав свою розкуйовджену чуприну, потім поскріб бороду.

— Та я й не сварю зовсім… Однак що за справа до дівки в хлопця?.. Звісно ж, як буває… Тому й цікавлюся так суворо… Ну, треба, так запитуй, — змилостивився старий і сам приготувався уважно слухати.

Чеслав підійшов ближче до дівчини. Він розумів, що присутність старого — перешкода в його справі. Але куди ж його дінеш?

— Я, Рудо, про зілля тебе запитати хотів… — м’яко звернувся він до дівчини. — Про те, що ти в Мари брала…

— Про яке таке зілля?.. — сіпнулася кошлата голова Сокола.

Дівчина мовчала.

— Пам’ятаєш? — Чеславові було шкода, що в півтемряві хижі він не міг побачити вираз її очей.

— Не було того… Нічого не брала, — глухо відповіла Руда.

— Мені Мара сама сказала… — не повірив Чеслав.

— Наплутала вона щось, — уже впевненіше відповіла йому Руда. — Наплутала. Стара вона, який із неї поспит?

— Рудо!.. — чи то спинив, чи то пригрозив Сокіл.

— Зрозумій, Рудо, мені необхідно знати! — спробував переконати її Чеслав.

— Та якщо не брала, то про що ж знати?.. — була непохитною дівчина.

Чеслав зрозумів, що нічого іншого від неї не почує. Зазвичай завжди слухняна й покірна Руда зараз була тверда і вперто стояла на своєму.

— Може, і справді забула що знахарка? — знову втрутився Сокіл.

— Може, так воно і є — переплутала Мара, — відступив юнак.

— А що за зілля таке? І навіщо тобі про нього знати? — не вгамовувався Сокіл.

Було зрозуміло, що Чеслав розпалив цікавість старого.

— По сліду, по сліду йду. Сам учив, — відповів йому Чеслав.

Він не став розповідати старому про зілля, бо змарнував би багато часу, а його-то хлопцеві і не вистачало.

Сокіл закрутився на своїй постелі, ехнув від болю, а коли Руда метнулася до нього, щоб допомогти лягти зручніше, махнув на неї рукою: мовляв, відчепися!

— Ех, Лісовик усіх забери! Як би я хотів, хлопче, з тобою на пошуки податися! А то зовсім отут закис, у своєму барлогу. Так оце — на тобі — болячка сталася.

— Ми ще з тобою побігаємо, Соколе. Ти, головне, сил наберися, — підбадьорив його Чеслав, але думав уже про інше. — А я піду. Мені цієї ночі ще декого побачити треба.

— Нехай бережуть тебе Великі! — побажав йому Сокіл.

Нагнувшись, щоб не стукнутися головою, Чеслав вийшов із хижі.

«Невже Мара могла помилитися? Або Руда бреше? Але навіщо?! — зробив він кілька кроків і зупинився. — Ось і розберися в цих жіночих хитрощах!»

За його спиною почулися тихі, але квапливі кроки. Обернувшись, він побачив Руду.

— Брала я те зілля… — ледь чутно сказала дочка Сокола.

— Навіщо?

Дівчина насторожено озирнулася, начебто їх міг хтось побачити або почути, а потім відкрила Чеславові свою велику таємницю:

— Батька хотіла напоїти та пошептати йому, щоб удома більше тримався. А то носиться все по лісах, а в літах уже… А мені боязко за нього. Один він у мене залишився.

— А чого одразу не сказала? — запитав Чеслав, хоча й сам уже знав відповідь.

— Не хотіла при батькові. Він би мене за таке з кашею з’їв! — злякано сказала дівчина.

«То так, з’їв би! — подумки погодився Чеслав. І вирішив: — І правильно зробив би! Не має баба впливати на волю мужчини».

Але Руді він про це не сказав, а запитав про інше:

— А намисто в тебе є?

— Яке намисто? — здивувалася дівчина.

— Таке… з різнобарвними камінчиками.

— Є, — щиросердно зізналася вона.

— А де воно?

— У хижі. Принести?

Руда, намагаючись загладити свою провину, готова була схопитися за намистом.

— Та ні, не треба, — Чеслав уже зрозумів, що зараз вона говорить правду. — Ти йди, відпочивай, а то Сокіл подумає ще що… про нас, — пожартував Чеслав. — І я піду.

Повернувшись, юнак почав віддалятися від Руди, і вже за мить їх розділила темрява.

— А навіщо тобі намисто моє, Чеславе?.. — почув він тихий голос Руди за спиною.

Але її запитання так і залишилося без відповіді…

«Виходить, Руда не причетна. Ну, хоч тут усе зрозуміло, — немов скинув із себе частину тягаря Чеслав. — Тепер залишається вивідати в Голуби, що їй відомо про зілля».

Прокричав нічний птах… Перебігаючи від одного укриття до іншого, Чеслав крався до наміченої мети — свого дому. Зненацька біля однієї з хат він почув тихі голоси.

«Чиє ж це житло? Здається, Зимобора. Так і є».

Чеслав підійшов ближче. А ось і хрипкий голос самого хазяїна:

— Чого не спиш, дочко?

— Задушливо в хаті… — Чеслав упізнав голос Зоряни.

— Чи так уже й задушливо?

Підкравшись ще ближче та сховавшись за клуню, Чеслав зміг роздивитися в місячному світлі біля хати дівчину й Зимобора, що присів поруч із дочкою на колоду.

— Та й ти, панотче, так хропеш, що сон від мене, як заєць, біжить, — прикрила долонькою рот, щоб не розсміятися, Зоряна.

— Дався тобі мій храп… — пробурчав Зимобор. — Та й не через нього зовсім, думаю, маєшся, дівко.

— А чого ж?

Зимобор прокашлявся й гойднувся на колоді.

— Мати казала, що баби язиками плещуть, що сохнеш ти по синові Велимировому Чеславу. Чи це так? — суворо запитав Зимобор.

Не одразу відповіла йому Зоряна:

— Мало про що баби говорять… Та й хіба личить дівчині за хлопцем бігати?.. Адже це сором!.. Та й хто нас, дівок, запитує про наші бажання? — а потім, немов її якась оса вжалила, з викликом запитала: — А коли й так?

— Дурепа зухвала! От схоплю за косу та накручу на руку… — Зимобор боляче смикнув дочку за волосся. Та так, що Зоряна скрикнула від болю.

— Наробила ваша мати самих дівок на мою голову, — важко зітхнув Зимобор. — Хоч би одного сина народила… Ось тепер і нудься з вами, пустоголовими. І поговорити до пуття немає з ким…

Як не старався Зимобор, а в нього чогось народжувалися самі дочки. Він і дружину собі ще одну взяв, але й від тієї той самий результат — дівки. Повний дім. А Зимобор, як голова свого роду, ой як сина хотів!

— Ну, добре, не реви! Я ж не зозла. Добра тобі тільки бажаю, — погладив по голові дочку Зимобор.

— Та боляче ж. Ти, панотче, спершу за косу тягаєш, а вже потім про добро згадуєш.

— Ти мені поговори ще!.. Я й потягаю, я й пожалію. А хто тебе ще розуму навчить, дурнувату? — знову мирно заговорив Зимобор. — Нащо тобі тепер той Чеслав? Вони після смерті Велимира не в силі. Ми тепер самі тією силою будемо. Ось завтра зустрінуся з Колобором, щоб підтримав мене на Раді, — і тихіше додав: — І богів за те попросив… Тоді й про гідного чоловіка для тебе подумати можна буде. Щоб і нам, і Родові нашому користь від того була… Ох, як вчасно пішов до пращурів Велимир… — ляснув себе по коліну Зимобор.

— Та не сам же він, панотче… пішов… А спровадили його туди… Чи ж тобі не знати про те? — обережно нагадала батькові Зоряна.

— А про те сина його меншого запитаємо, коли спіймаємо, — різко одказав їй батько й сердито засопів.

— Але ж не на Чеславові кров Велимира… — пролунав тихий, але переконаний голос Зоряни.

— Мовчи, дурна! — грізно захрипів Зимобор та відразу стишив гнів. — Не твого розуму діло, дівко! Видно, Великим так треба було. Кожному свій термін. І не нам про те відати. Був Велимир, та в багаття пішов… А нам далі жити і про своє думати треба. А ти йди краще в дім та спати лягай, а то підніму, ще й на світ не зазоріє, та за водою пожену. Спробуй мені тільки сказати, що не виспалася!.. А про лиходія Чеслава забудь, як про торішній сніг. Угамуй свій дур!

Зоряна нічого не відповіла батькові. Уперто труснувши косою, вона пішла в дім. А вночі знову пролунав важкий подих батька сімейства, обтяженого турботами й думами. Його важке тіло застигло на колоді.

Та раптом Чеслав помітив, як Зимобор стрепенувся й насторожився. Щось, сховане в ночі, привернуло його увагу.

— Хто там ховається? Іди сюди! — раптом покликав Зимобор.

Серце Чеслава так і обмерло. Як зміг його помітити Зимобор? Адже він зовсім не ворушився й навіть дихав нишком?..

— Це я тут, Борислав.

Чеслав побачив, як від протилежної від нього стіни клуні відокремилася постать і повагом рушила до Зимобора.

— Ну, навіщо прийшов? — пробурчав Зимобор, вочевидь, незадоволений тим, що перервали його роздуми.

— Та так… пробігав повз, — ухильно відповів юнак.

Та навіть найдурнішому було зрозуміло, що це не так.

— Уночі?.. Отакої! — крекнув насмішкувато Зимобор і почухав черево. — Мабуть, Зоряну хотів побачити? Еть, що бджоли на мед, а скоріше трутні.

— Та хіба що з твого дозволу, поважний Зимоборе.

Себелюбному Зимоборові, видно, слова хлопця припали до душі. Він ляснув рукою по колоді поруч із собою, вказуючи Бориславові, щоб сідав. Той слухняно всівся.

— Правильно. Ти стій на моєму боці, хлопче. Біля мене гідне місце посядеш у громаді. І частку від здобичі та врожаю більшу від інших матимеш.

— Так хіба ж я проти? — Борислав навіть слину жадібно ковтнув від таких обіцянок. — Я ж завжди на вашому боці стояв.

— За малим справа — Раду на мій бік схилити… — і, помовчавши, додав: — Ех, коли б ти тоді, як я лови на нього влаштовував, Чеслава не впустив, то вже вся громада за мене б горою стояла. Аякже, убивцю Велимира спіймали!

— Я ж не навмисно, — пробубонів Борислав. — Ох, він і верткий!

Чеслав навіть посміхнувся від такого визнання Бориславом його спритності.

— Верткий!.. — передражнив Зимобор. — А ти що ж, вайло?! Завтра до Колобора піду, то й ти зі мною йди, супроводжуй, — важко встав із колоди. — Та зброю візьми із собою.

— Звісна річ! — Борислав теж підвівся, але йти не квапився.

— Ну, чого чекаєш? Зоряна спить уже давно. — Зимобор схопив Борислава за шию і, притягнувши його голову, проговорив йому в саме вухо: — Не про те зараз думати треба, хлопче! Не про те!.. — потім хрипло розсміявся й, відіпхнувши юнака від себе, повчально додав: — Спершу справа!

Розвернувшись, Зимобор потупав у дім, на ходу повторюючи собі під ніс: «Спершу справа! Справа спершу!» А Борислав, провівши його поглядом, повагом пішов геть.

«Треба буде послухати, про що черевань із волхвом говоритиме, — вирішив Чеслав. — Якщо, звичайно, виберуся до ранку з городища».

Чеслав хотів пробратися у свій дім так, щоб не потривожити ні Болеслави, ні Неждани, ні Ратибора. Він розумів, що варто їм прокинутись, і галасу не уникнути. Стривожаться, потім поки роздивляться в темряві, що це він, поки відійдуть від радості, так потім ще накинуться з розпитами, — небезпечно. Хати в них у городищі стоять дуже тісно — одна біля одної, до сусідів рукою кинути. Що, як хто шум почує?..

Ні, йому потрібна лише Голуба.

Чеслав нишком увійшов до своєї рідної оселі. Усе тут було йому таке знайоме, що міг іти із заплющеними очима. Прислухався — всі сплять.

— Здоров будь, хазяїне! Чуєш, свій прийшов, — прошепотів він вітання Домовикові й, нахилившись, доторкнувся рукою до підлоги.

У такий спосіб Чеслав хотів задобрити духа, щоб не перешкодив йому в його задумі, а навпаки — посприяв. Адже звичайна річ: з Домовиком треба бути шанобливим і завбачливим, тоді й він до тебе добрий буде.

Чеслав усе ще стояв на порозі. Скільки себе пам’ятав, він завжди вибігав із цього дому, не дуже замислюючись, чи повернеться сюди і чи скоро. Його більше тягло за поріг, туди, де, як йому здавалося, було набагато цікавіше, туди, де стільки справ і забав молодецьких чекало… А ось тепер він і радий би повернутися на це, таке любе, майже священне для нього місце, де він з’явився на світ, де покинула цей світ його мати, звідки він зробив свій перший крок, та може прийти сюди тільки ось так, крадькома, уночі, немов лиходій. І немає в цьому домі батька…

Зненацька уві сні глухо скрикнула Болеслава. Почекавши, поки вона заспокоїться, Чеслав, спритно оминаючи нечисленний домашній скарб, підійшов до того місця, де спала Голуба. Добре, що вона завжди спала скраю. Схилившись над дівчиною, він почув її рівне, спокійне дихання. Обережно, немов в’юнка змія, його рука прослизнула під її шиєю. Долоня тихо опустилася на губи. Друга рука обхопила стан. Намагаючись не робити різких рухів, Чеслав підняв Голубу з ложа й поніс до виходу. Він ніс дівчину, як повний ківш із водою, який страшно розплескати. Вона навіть не прокинулася…

Тільки за порогом дому тіло дівчини раптом сіпнулося й напружилося. Долоня юнака міцніше стисла її губи, а руки посилили обійми. У відповідь полонянка спробувала звільнитися, але майже одразу припинила спроби, чи то зрозумівши їхню марність, чи то покірно віддавшись на волю долі.

Відійшовши подалі від дому, туди, де їх не могли чути, Чеслав опустив свою ношу на землю.

— Не лякайся і не здіймай галасу. Це я, Чеслав, — прошепотів він Голубі в саме вухо.

Він хотів уже забрати руку з її рота, але щойно послабив хватку, відчув різкий біль. Дівочі зуби впилися в його долоню.

— Та що ж ти кусаєшся, дурепо?! — висмикнув він руку.

— А чого лякаєш так, дурню?! — почув він сердитий голос Неждани.

Чеслав навіть онімів від несподіванки. «Чи не чаклунство яке? Або видалося». Але перед ним і справді була Неждана.

— Та як ти… там… опинилася? — Чеславові навіть здалося, що від раптовості підміни він заговорив не своїм голосом.

— Спала… Ти ж сам мене привів у цей дім.

— Але ж там зазвичай спить… А де Голуба?.. — вона назвала його дурнем, але саме таким він зараз і почувався.

— Так ти за Голубою прийшов?! — холодно запитала дівчина.

Він стільки думав про неї, мріяв про зустріч, стільки разів уявляв собі, як вона відбудеться… А тепер сидів перед жаданою — як пень. І чого так буває?

— Тебе бачити хотів більше, ніж будь-кого іншого… — Чеслав відчув, як пересохло йому горло.

Незважаючи на злість і роздратування, Неждана мусила визнати, що їй приємні його слова. Але від цього вона сердилася ще більше, тільки вже на себе.

— Що ж про Голубу запитуєш? — якомога байдужіше постаралася сказати дівчина.

— Голубу?.. — Чеслав немов схаменувся і згадав, навіщо прийшов сюди. — Її я хотів бачити, щоб допомогла мені розгадати загадку одну… про зілля.

— Та невже?

Чеславові зненацька спало на думку, що Неждана може бути корисною в його просуванні по сліду. Адже вона тоді була тут…

— Скажи, тієї ночі, коли вбили мого батька, Голуба… нікуди не виходила з дому?

— Тобі навіщо про те знати?

— Треба!

Сказано це було так переконливо, що вплинуло на Неждану, і, трохи подумавши, вона відповіла:

— Дай-но згадаю… Вона тієї ночі на сіно спати пішла. Сказала, що спекотно в домі… — і сама злякалась свого здогаду. — Ти думаєш, що вона могла… Але навіщо?..

— Я й сам поки нічого зрозуміти не можу, — помовчавши, юнак додав: — Не треба було мені говорити тобі про це… Щоб лиха на тебе не накликати…

— Я не з балакучих, — з гідністю одказала Неждана.

І як це в Кудряша виходить теревенити перед дівками про всяку дурню і не запинатися? Та й сам він ніколи, здається, не пасував перед жіноцтвом, а навіть навпаки, хоча й не був такий балакучий, як друг. А що ж зараз? Куди поділися слова?..

— Дуже злякалася, коли я ніс тебе?

Неждана зітхнула, мабуть, згадавши свої відчуття тієї миті, коли прокинулася в його обіймах.

— Спершу дуже, а потім подумала: я все одно бранка…

— Невже я тобі зовсім не сподобався?.. — тихо запитав він і затамував подих.

Дівчина не відповіла. Чеслав із побоюванням нахилився до неї, щосекунди очікуючи лютої відсічі, як це вже не раз було, й обережно торкнувся її губ своїми, гарячими… Але відсічі не було. Неждана не відповіла на його поцілунок, але й не відштовхнула. Посмілішавши, юнак спробував ніжно обійняти її, але, не впоравшись зі своєю пристрастю, стис в обіймах, бажаючи повалити на землю. І відразу ж одержав гострим кулачком під дих.

— Голуба з Ратибором на сіні сплять, — відштовхнула його Неждана і, підвівшись із землі, пішла додому.

Відновивши дихання після удару, Чеслав піднявся, лаючи себе за нестриманість, і попрямував до сінника, де мали бути Ратибор із Голубою. Нічний вітер швидко остудив його кров.

Очевидно, зачувши поруч свого хазяїна, звідкись із темряви заіржав відданий кінь.

«Ех, промчатися б зараз на ньому! Так не до того…»

І раптом зовсім поруч Чеслав відчув присутність ще якоїсь живої істоти… Він зробив крок, і лункий собачий гавкіт розірвав тишу. У їхньому селищі собак було мало, і вони ніколи не гавкали на своїх, а тут навколо Чеслава, здається, зібралася вся зграя. І кожен пес намагався вилити на нього всю свою злість.

«Напевно, від мене звіром тхне! Після вовчиці не вивітрилося».

А від воріт уже почувся крик сторожі, стривоженої гавкотом чотириногих помічників. І крик цей наближався.

— Чужий!.. Чужий у городищі! — чулося вже зовсім поряд.

«Ох і дурило!.. От що значить хазяїна городища не привітав! І думав же про це, думав… Видно, образився дух! Ну, тепер тримайся!»

Чеслав рвонувся до рятівного лазу. Але й уся собача зграя кинулася за ним.

— Пішли геть, шолудиві! — крикнув він псам.

Але тим тільки ще більше розлютив собак. Він почував, що найнахабніші з них уже готові вчепитися йому в ноги. Тоді Чеслав, вийнявши на ходу ніж і різко повернувшись назустріч зграї, із грізним риком полоснув по темряві, що ощирилася собачими пащами. Відповіддю йому був виск болю й жалібне скавучання.

«Якогось поранив! Знатиме!..» — промайнуло в його голові, і хлопець помчав далі.

Та пси не відстали. Голосно гавкаючи, вони бігли за ним, але трималися тепер на відстані.

За три десятки кроків від себе в місячному світлі він побачив чиюсь грізну постать із довгою жердиною в руках.

— Заганяй його, хлопці! — пролунав крик з іншого боку.

Ще трохи — і його схоплять. Чеслав уже бачив, як занесли над його головою жердину, і від цього додав у бігу.

— Ось він, ось він!

— Заганя-я-яй!!!

— Бий його!

Галас, гавкіт, тюкання, ричання, люди, собаки — усе це злилося в одну люту стихію, готову от-от наздогнати його й розірвати…

Зробивши останній ривок, Чеслав миттю пірнув у рятівний лаз у частоколі й опинився за межами городища. Погоня за ним не пішла…

Наступного дня Чеслав заздалегідь пробрався до капища й тепер, зачаївшись під стіною хатини волхва, оточеною чагарником, підслуховував співрозмовників. Раніше він бачив, як Зимобор прийшов у супроводі Борислава, як зустрів їх помічник волхва Миролюб і провів череваня до Колобора.

— Городищу ватажок потрібен, а людям — голова, — поважно промовляв Зимобор. — Після того як Велимир пішов до предків наших, неспокійно стало й боязно. Сокола підстрелили, у Леду Криву мітили. А нині вночі нова халепа: сторонній у городище пробрався, добре, що собаки почули, а то бути ще якомусь лиху… Люди нарікати почали, що боги, мовляв, гніваються на нас. Їм опора потрібна й рука тверда, а ще більше — голова розумна, що про благо всієї громади думала б.

— Мудро й гарно говориш, Зимоборе, — не відразу відгукнувся на слова гостя Колобор. — Гарний ватажок — у будь-якій череді основа її виживання, а вже для нас, людей, і поготів.

Зимобор, мабуть, від хвилювання часто засопів своїм скривленим носом. Колись у молодості в бійці дістав він це каліцтво.

— От я й прийшов до тебе, служителю Великих, поговорити та порадитися про те, кому громаду очолити.

І знову не квапився підтримати розмову волхв. І від цього сопіння гостя ще більше посилилося.

— Так то громаді й Раді вирішувати, хто гідний… Ти ж знаєш, Зимоборе, одноплемінники наші — люди волелюбні й за себе нікому вирішувати не дадуть… Хіба що Великим… — у голосі Колобора почулося глузування. — Під головою розумною себе, певно, мав на увазі?

— А чому ні? — набундючившись від власної зарозумілості, чванливо пропихтів гість. — Безголовим і нерозумним ніхто не назве Зимобора. А поваги й підтримки в громаді я більше за інших маю.

— То чого ж ти до мене прийшов?

Тепер уже не квапився з відповіддю Зимобор. Він заговорив, ретельно добираючи слова:

— Громада й Рада своє скажуть, але ж… і Великі мають свою підтримку виявити, а то й… спрямувати плем’я. І кому ж, як не тобі, волхве, про те запитати в богів наших?.. А може, і розтлумачити як слід їхню волю… — з натиском додав Зимобор.

Цього разу відповідь прозвучала негайно й прошипіла грізно, як пущена в знахабнілу ціль стріла.

— Чи не хочеш ти, Зимоборе, своє бажання жадібне видати за волю богів Великих?! — підвищив голос Колобор.

Втратив м’якість і голос Зимобора:

— А хіба то під силу мені? Та я б не зважився й подумати про таке святотатство! Але ти блискавки Перунові очима своїми в мене не кидай, я по-доброму прийшов. І тобі ж не байдуже, хто головою стане.

— Я прийму рішення Ради й Великих.

— Та невже?

За спиною Чеслава почулося шелестіння й незадоволене сопіння. Юнак різко обернувся й нікого не побачив… Лише опустивши очі додолу, він зрозумів, що це їжак невдоволено пихкав, наткнувшись у кущах на нього. І в яких це справах колючий вирушив у денну пору?

Поява їжака на якийсь час відволікла Чеслава від розмови в хатині, але, почувши знайоме ім’я, він знову зосередився на підслуховуванні.

— З Велимиром ми хоч і сперечалися часом, — вдача в нього була дуже вже колюча та нелагідна, — але згоди волею Великих завжди доходили.

— Та й зі мною згоду швидше знайдеш, Колоборе, — із запалом заговорив черевань. — Що тобі, що Великим на дарунки не поскуплюся. Та й що Велимира згадувати? Немає його серед нас. Син кревний уже вирішив його долю тут, на землі-матінці.

— М’яко стелиш, Зимоборе, так коли би на голих дошках потім не спати… — відрізав гостеві волхв, а помовчавши, багатозначно додав: — Але ж смерть Велимира й іншим на руку могла бути… Тобі, скажімо…

— Чи не Сбислав тут воду перед тобою каламутив, волхве? — було чутно, що Зимобор підскочив від хвилювання. Він навіть хрипіти почав більше, ніж завжди. — Чи ж не на його бік вирішив стати? Адже він від смерті Велимира теж міг користь мати. Ох, темниш ти, Колоборе!

— Побійся гніву Великих, Зимоборе, на їхнього служителя наклеп зводиш! — прикрикнув Колобор. — Між собою самі згоди шукайте! Та тільки смерть Велимира поки що загадкою так і залишається…

— А ти б, Колоборе, запитав Великих про те, — не втримався, щоб не зачепити волхва, Зимобор.

— Думаєш, не запитував?

— То й що? — з цікавістю й водночас із побоюванням запитав Зимобор.

— Мовчать Великі про ту смерть, — велично вимовив волхв.

— Отже, на наш суд, людський, залишили те… — з натяком зробив висновок Зимобор.

Раптом почувся навісний крик Борислава:

— Ось він! Ось!

«Ну, рудий лис, вистежив-таки мене!» — стрепенувся Чеслав і приготувався битися.

Але відразу побачив, як Борислав із Миролюбом побігли чомусь у бік капища. На їхній ґвалт вибігли з хатини Колобор і Зимобор. Чеслав глибше втиснувся в кущі.

— Чого це вони? — імовірніше себе, ніж волхва, запитав Зимобор.

— Видно, неспроста зірвалися… — також імовірніше собі, ніж гостеві, відповів Колобор.

Вони дочекалися, поки хлопці повернулися до хатини.

— Я його біля самого капища примітив… — ще не порівнявшись зі старшими, повідомив Борислав. — Він від дерева до дерева перебігав… — від бігу хлопець важко дихав, а обличчя його зробилося яскраво-червоним.

Миролюб, що йшов слідом, теж ледь відсапувався.

— Про кого це ти? — повів бровами Колобор.

— Так ми його до пуття й не розгледіли… Він від нас, як вітер, понісся. Злякався!.. Може, чужий, а може, хто з наших був, — утер піт із чола Борислав.

— Та з якого дива нашим ховатися?.. Хіба що тільки якщо то був… — Зимобор не договорив.

— Думаю, то чужинець був, — крізь зуби тихо промовив зазвичай мовчазний Миролюб.

Ці слова змусили всіх подивитися спершу на Миролюба, а потім туди, де зник чужинець.

Цей день не вдався від самого ранку. Перші дві випущені стріли не влучили в ціль і полетіли туди, звідки їх неможливо було дістати, і лише після третьої спроби Чеславові пощастило підстрелити качку. Вогонь, немов ледачий ховрашок, що заснув на зиму в норі, довго не хотів виходити з каменя, коли юнак намагався висікти іскру. А сухий мох і трава, як на лихо, довго не хотіли розпалюватися. Чеслав сотні разів легко виконував ці знайомі кожному хлопчиськові дії, але сьогодні немов який лісовий дух сказився й капостив йому.

Злий на самого себе за недбальство, юнак відчув поки що незрозуміле, але вже тривожне занепокоєння, що маленькою гадючкою почало заповзати в душу. До всього цього качка, провисівши над багаттям досить довго, як на його думку, ніяк не хотіла просмажитися як слід, і парубок, не в змозі чекати, згриз її напівсирою.

Але на цьому його ранкові негаразди не скінчилися. Вирушивши на пошуки чужинця, Чеслав марно провештався півдня, не знайшовши жодних свіжих слідів. Він кілька разів спотикався й падав, здавалося, на рівному місці. А потім його зненацька вжалила бджола. Ні з сього ні з того — налетіла й вжалила. І чого б це? Неясне відчуття, що має трапитися щось недобре, дедалі більше опановувало його.

Гнаний цим відчуттям, Чеслав пробрався до городища і зрозумів, що його припущення були не безпідставні. У поселенні явно щось трапилося. Воно стихло й наїжачилося. Біля воріт було набагато більше сторожі, а жінок і дітей зовсім не було видно. Чеслав вирішив, що підходити ближче до частоколу й лізти на дерево, щоб роздивитися, що відбувається, за таких обставин нерозумно. Та йому й не треба бачити, він і так знав, яким буває їхнє городище, коли його спіткає лихо. Адже сам був частиною цього племені.

«Як же дізнатися, що саме там сталося?..»

Чеслав чомусь вирішив, що це може бути якось пов’язане з ним або з тим, розгадку чого він шукає. Аби хтось запитав у нього, звідки таке передчуття, він і сам не зміг би відповісти. Та недаремно ж від самого ранку Ліс посилав йому свої знаки, вказуючи на наближення нещастя.

Страх за близьких підсилював його занепокоєння. Подібно до жала, яким нагородила його сьогодні очманіла бджола, мучили Чеслава запитання: «Що сталося? Що?! У кого довідатися?»

Рішення прийшло зненацька й відразу ж видалося таким очевидним:

— Мара!

Стара завжди знала, що відбувається в городищі. Залишалося тільки дивом дивуватися — звідки. Але знахарка вміла зберігати свої таємниці. Тепер тільки б застати її…

Підійшовши до печери, він зупинився біля входу, помітивши саму Мару.

Господарка сиділа майже спиною до нього біля багаття, творячи, очевидно, якесь дійство, що йому, непосвяченому, було малозрозуміле. Чеслав не міг бачити її обличчя, але тіло знахарки розмірено погойдувалося вперед-назад, немов од вітру, що лише вона його відчувала. Час від часу жінка кидала у вогонь якісь сухі трави, а то й жменьку якогось пилу, від чого багаття яскравіше спалахувало й курилося сизим димом. Мара при цьому бурмотіла нерозбірливі слова, а потім, завмерши, немов заціпеніла, ненадовго замовкала.

«Вона робить те, про що в селищі шепнуться, але насправді не знають, і вже точно ніхто не міг би сказати, чи правда це… Стара розмовляє… Спілкується… Але з ким? Невже з Великими? Або ще з кимсь невідомим… З ким же?.. Може, тому Колобор так і ненавидить її?.. А може, саме тому вона й гнана?..»

Він, як заворожений, дивився на стару знахарку, боячись потривожити й перервати її заняття. Але жінка, очевидно, відчувши на собі такий пильний погляд, раптом різко повернула голову в його бік. Цієї миті Чеслав був готовий заприсягтися, що побачив у її очах блискавки. Справжні блискавки!.. Але це тривало лише мить. Відтак юнак уже не був упевнений, чи бачив це насправді, чи йому приверзлося і в очах знахарки мерехтіли лише відблиски багаття. Наразі на нього дивилися вже такі знайомі очі Мари, тільки дуже вже сердиті.

— Чого тобі? — зло і якось скрипливо майже викрикнула Мара.

Під враженням від побаченого й від такої неочікуваної злості Чеслав навіть не знайшовся, що й відповісти.

— Язик відсох, хлопче? — не давала йому спуску господиня.

— Не відсох…

— Говори тоді, навіщо прийшов.

Мабуть, не на жарт розсердив він стару самітницю. Диви, як визвірилася! Такою він її ще не бачив. Невже тільки тому, що зазирнув у її таємницю? А то чого ж іще?!

— Я довідатися прийшов, що в городищі сталося.

Мара подивилася на нього довгим поглядом, у якому вже зовсім не було злості, а тільки втома та багацько прожитих років. Потім відвернулася і, дивлячись на язички вогню, якось знесилено вимовила:

— Голубу ранком мертвою знайшли…

«Ось яка луна в цій печері! Дивно! Раніше ніколи не помічав такого… Мара сказала, що… Голубу…»

На превеликий свій подив Чеслав нічого не відчув. Ні гострого болю, ні хвилювання. Ось тільки чомусь сказане Марою то наближалося до його вух, то віддалялося і, вдарившись об кам’яні стіни печери, знову поверталося до нього… А він, немов частина цієї байдужої печери, не хотів приймати ці нав’язливі звуки й усвідомлювати їхній страшний зміст.

«Голуба!.. Ось і відповідь на всі знаки… Вона була… Була…» Скільки він себе пам’ятає, вона завжди була поруч. З нею вони росли, дорослішали, з нею він уперше пізнав, що значить бути з жінкою… Вона була його першою жінкою!.. Ні, він не відчував до неї тих почуттів і того хвилювання, що до Неждани, але вона була частиною його родини, його життя. І ось тепер її немає…

— Хто її?.. — запитав чи нарешті видихнув Чеслав.

— Ніхто не знає, — продовжувала дивитися на вогонь Мара.

— А ти що скажеш?.. — Чеслав зрушив із місця і, підійшовши до багаття, сів навпроти знахарки так, щоб бачити її обличчя.

Мара перевела погляд із багаття на гостя й у її очах знову був колючий холод злості.

— Мені звідки знати?

Але Чеслава це не збентежило. Він хотів знати… Йому потрібна була відповідь.

— А ті… з ким ти… говорила… не сказали?.. — старанно добираючи слова, але дуже твердо, немов убиваючи коли в непіддатливу землю, запитав, а імовірніше, зажадав Чеслав.

— Про що ти, хлопче?.. — вицвілі, немов обпалені багаттям, брови баби стрибнули вгору, а очі метнули блискавки.

Таки це були блискавки… Як це в неї виходило?

— Привиділося тобі щось… Марила баба, з минулим своїм говорила, а ти вже й понавигадував…

Мара хотіла підвестися, але Чеслав зупинив її, рвучко схопивши долоню знахарки обома руками.

— Ти, Маро, дитиною мене перша на руках тримала і знаєш не гірше за близьких. Я не загроза твоїм таємницям. Тому прошу, скажи, що знаєш.

Чеслав, як у дитинстві, випрошуючи в неї якихось дивовижних ласощів, почав гладити її суху й шорстку — напевно, від часу — руку.

Очі старої потеплішали, лице розгладилося, на губах з’явилася поблажлива посмішка.

— Нема чого мені сказати тобі. Було б що — не затаїла, — і, бачачи на обличчі хлопця розчарування, уже без посмішки додала: — І вони… мовчать!.. Тобі самому шукати відповіді, Чеславе… Та вони раніше сказали…

Вони посиділи якийсь час мовчки, кожен думаючи про своє, а може, і про те саме. Дим від багаття струменів угору, туди, де в кам’яному склепінні була діра, і далі…

Мара вивела юнака із задуми, звільнивши свою руку з його долонь.

— Ох, і плутано все… Як же плутано все, Маро!.. — зітхнувши, вимовив Чеслав. — У лісі як: бачиш слід і знаєш, кому він належить, ось і рушай за здобиччю. А тут що не слід, то й загадка: чий він? Поки по одному йдеш, п’ять інших зі стежки збивають. Один із слідів-то до Голуби й привів…

— Ось тобі й перша відповідь, хлопче: дівку неспроста погубили, — підхопила його роздуми Мара. — Той, хто батька твого, Велимира, порішив, той, імовірніше, і Голубу… Видно, знала щось небіжчиця… А звір, що нишпорить округою, зачув небезпеку. Ось і лютує… Плутає слід…

З ранку наступного дня плем’я понесло на багаття тіло Голуби. Ще одна душа, відірвавшись від стрімчака, рушила до городища предків…

Чеслав, сховавшись неподалік (тепер йому повсякчас доводилося ховатися!), із сумом спостерігав за ритуалом, установленим поколіннями його Роду так давно, що на запитання: «Коли?» — могли відповісти лише боги й стрімчак, якби вмів говорити. Юнак бачив, як здійнявся над кам’яним виступом, що завис над рікою, вогонь. Чув, як попливли над річковою гладдю, терзаючи душу, голоси плакальниць.

Чеслав не бачив Голубу мертвою, а тому й пам’ятатиме живою…

Завершивши ритуал, народ потягнувся до городища. Ішли, майже не спілкуючись між собою. Друге вбивство поспіль, невідомо ким вчинене, немов придушило його одноплемінників, накинувши на них покрив зневіри й остраху. На стежці з’явилися хлопці, серед них — його друг Кудряш. Але навіть він, завжди такий балакучий, ішов мовчки. Чеслав спостерігав, як серед інших ледве переставляла ноги підтримувана Нежданою Болеслава. Обидві були заплакані. Чеславові так хотілося, щоб Неждана хоча б на мить глянула в його бік, але дівчина йшла, понурившись. Про що думала? Явно не про нього.

За іншими плентався Ратибор. Він ступав не по літах важко, наче до його ніг прив’язали по каменюці. Широкі плечі його були опущені, а обличчя застигло, немов лід скував його посеред літа.

«От хто міг би повідати мені про Голубу, — подумалося Чеславові. — Ех, якби покликати Ратибора!..»

Наче почувши його думки, Ратибор, потроху відстаючи від інших, непомітно зійшов зі стежки, що вела до городища, і рушив у лісові нетрі. Чеслав поспішив назустріч братові.

Вони зустрілися біля поваленої негодою берези. Якийсь час без слів дивилися один на одного, потім так само мовчки обнялися. Чеслав, бачачи, як важко братові, немов хотів взяти частину цієї ваги на себе. Постоявши, сіли поруч на вже висохлий від часу березовий стовбур.

Тільки тоді Чеслав запитав:

— Тяжко?

На лиці Ратибора не здригнувся жоден м’яз.

— Минеться.

Навіть тепер, перед братом, Ратибор не хотів показати, яка болюча його рана. І тільки незвичайна для нього блідість, що вкрила лице, по-зрадницькому виказувала глибину його горя.

Помовчавши, Ратибор раптом заговорив сам:

— Я тієї ночі сказав їй, що дружиною своєю назву. У неї сльози текли, як ті струмки, так зраділа, горличка моя. Як же вона тулилася-милувалася до мене! — сумна посмішка спогаду ледь ковзнула по його губах. — Мені ж вона давно люба. Та і я їй був… Ось тільки батько… і чути не хотів. Як не просив його, щоб дозволив мені взяти Голубу за дружину, — нізащо. Для блага племені іншу мені ладив. А я вже скільки не суперечив, а волю його виконати вирішив. Ох, як вона побивалася від того, бідна, страждала… Я ж не одразу її розгледів, а тільки коли ти з нею… зрозумів, що не байдуже мені, лютував. Та проти батька негоже йти, а то його воля була, щоб вона з тобою…

Чеслав відчував, як кров від досади на самого себе приливає до обличчя і вуха його починають палати. Він й уявити собі не міг, наскільки дорога братові Голуба. Ратибор завжди був стриманіший і почуття свої висловлював рідко, а Чеслав, схоже, не такий спостережливий. Або йому так було зручно, бо не розумів тоді того, що прийшло в його життя з появою Неждани. Тепер він уявити собі не міг, як ділити з кимось ту, про кого так часто думаєш.

А Ратибор продовжував говорити рівно й майже спокійно:

— А як батька не стало, то й воля нам вийшла… І в ту ніч Голуба від щастя одразу вирішила до Світлої Лади бігти, подякувати покровительці. Вірила, що та влаштувала так, щоб бути нам разом. Вона ж стільки просила Велику! Я її відраджував, бо ж небезпечно стало в окрузі. Сказав, що як мені з городища виходити дозволять, то й сходимо удвох, поклонимося. А вранці прокинувся, її вже не було… Не стерпіла Голуба… Там її й знайшли. На галявині біля Світлої Лади… Ножем під саме серце…

Ратибор глибоко зітхнув, заглушаючи тим самим глухий стогін гіркоти, що зародився в його грудях. Чеслав боявся ворухнутися, поки говорив брат, розуміючи, як тому важко. А Ратибор заговорив знову:

— Це ж Голуба зілля нам у глечик із медом підсипала. Вона мені сама розповіла. Хотіла, щоб батько рішення щодо моєї судженої перемінив. Як почула, що після твоєї посвяти по селищах за нареченою поїдемо, так і зважилася. У домі побоялася, щоб не помітив хто, а тут ми на полювання зібралися. Тож вона запам’ятала, у якому місці полювати будемо… А з тим зіллям замовляння зробити треба. Зранку, як світила нічні згаснуть і роса траву вкриє, у саме вухо напоєному зіллям прошептати волю свою треба. І повинен він цю волю прийняти як свою. Ось Голуба й хотіла Велимирові прошептати, щоб він віддав її мені за дружину… Та тільки коли прибігла на галявину, де ми заночували, то побачила, що з грудей батька ножі стирчать і бездиханний він. Звісно, злякалася, втекла…

Ратибор замовк, переводячи подих, а Чеслав продовжив:

— Та так, що й намисто своє порвала… Я камінчики знайшов на галявині…

Ратибор на підтвердження закивав головою.

— Вирішила нікому не говорити. Адже довідайся хто, що обпоїла нас зіллям та ще й голові Роду волю свою нав’язати хотіла — не минулося б так їй. З городища вигнати могли б чи й ще гірше. А тут й убивство…

— А як я її про намисто запитав, із переляку вирішила й у Зоряни намиста порвати, щоб відвести від себе слід. — Чеслав від хвилювання навіть підхопився з колоди.

Він відчув, що такий неясний, заплутаний до цього слід тепер набагато зрозуміліший, і йти ним стало, що бігти протоптаною стежкою.

— Та я ж головного тобі не сказав… — осадив брата Ратибор.

Чеслав знову сів поруч із братом.

— Голуба, як від галявини бігла, то там ще когось примітила. За деревами й кущами не роздивилася. Та й сама не хотіла, щоб хто бачив її. Але там точно хтось був… Тому неслася відтіля так, що не пам’ятає, як і в городищі опинилася… От, щоб розповісти тобі про це, і прийшов я. Знав, що будеш десь поруч.

Але Чеславові було вже не до того, думки бігли, як вода, що прорвала боброву загату:

— Отже, кажеш, хтось був! Ну, звичайно, мав хтось бути… Аякже!.. Хтось же пролив батьківську кров!.. І якщо Голуба його не роздивилася, то він її напевно роздивився. І порішив, бо не знав, чи бачила вона його.

— Але це міг бути й чужинець, — перервав його Ратибор. — У городищі різне говорять… І про те, що таке лиходійство свій зробити не міг… Хоча й про інше теревенять…

— Невже мене підозрюють?

— Дурнів вистачає.

Чеслав із досади тільки вкусив себе за губу. Він запропонував братові залишитися з ним у лісі, але Ратибор вирішив, що розумніше повернутися в городище й продовжити пошуки нелюда там. Брати домовилися зустрітися за три дні, щоб обговорити результати своїх пошуків.

Частина третя

Полювання. Кров за кров!

«Цікаво, Даждьбог Великий, коли за небозвід синій на своєму човні запливає спочивати, як і ми, у своїй хаті лягає? Чи як?.. І яка в нього має бути хата?.. Та вже не рівня нашим, певно…Із чого вона в нього зроблена?.. Ось ще трохи — і піде спочивати Ясний… А мені ніяк не можна… З’явиться цей лісовик чужий нині або знову час змарнуємо?!»

Другий день і ніч поспіль проводив Чеслав, чекаючи свого ворога. До цього часу не щастило йому вистежити чужинця. Тоді Чеслав вирішив діяти інакше: не ганятися за супротивником, що вислизав повсякчас, а влаштувати йому засідку. Він мав десь з’являтися постійно. Адже він не дух лісовий, а людина. Врешті-решт спить же десь ночами!

І Чеслав почав ретельно шукати таке місце. Огледівши все довкола, він знайшов кілька стоянок, де чужинець, мабуть, проводив ніч. Той був дуже обережний і, щоб його важче було вистежити, улаштовувався на нічліг у різних місцях. Один із таких схронів був далеко від городища, серед кам’яних розсипів, що ніби прорвали своєю твердю земну поверхню, порісши мохами й чагарником. У цьому кам’яному нагромадженні була ущелина, де Чеслав і виявив сліди перебування прибульця. Як не намагався чужинець приховати свою присутність, але тут він залишив прим’яту підстилку із сухої трави, на якій спав. Ущелина, ховаючись за пишним кущем, була малопомітна для недосвідченого ока. І Чеслав сам би не зміг вибрати кращого місця для пристановища. Це й допомогло йому виявити місце нічлігу чужинця.

Сховавшись трохи осторонь від ущелини, у заростях майже біля самої кам’яної стіни, Чеслав зі свого місця міг бачити всі підступи до входу в схрон.

Від річки потягнуло вечірньою прохолодою… Ще один день, здається, минув у марному очікуванні… Раптом Чеслав почув, як жменя дрібних камінчиків зірвалася звідкись згори й горохом посипалася вниз. Він підвів голову, і це врятувало йому життя. Юнак устиг помітити, як згори, відокремившись від краю кам’яної брили, стрімко полетіла просто на нього якась постать, вочевидь, намагаючись збити з ніг. Чеслав устиг відхилитися й притулитися до кам’яної стіни, бо неминуче був би повалений на землю. І цим стрибуном був саме той, кого шукав Чеслав.

«Винишпорив-таки мене! Я його знизу чекав, усі очі видивився, а він згори, поганець, мене вирішив дістати!» — встиг подумати юнак, вихоплюючи свій ніж.

Чеслав сподівався, що чужинець, стрибнувши з такої висоти, одразу не стане на ноги, але надії не виправдалися — супротивник, приземлившись на добре треновані ноги, залишився стояти. І знову вони зійшлися віч-на-віч…

— Не очікував, хлопче? — раптом запитав чужинець.

Чеслав уперше почув незнайомця. І хоча цей тихий упевнений голос не віщував нічого доброго, Чеслава він швидше заспокоїв, ніж злякав. Адже завжди страшніше невідоме. А в голосі чужинця була не тільки погроза, але й явне, таке знайоме самому Чеславові юнацьке бажання похизуватися своєю спритною й раптовою появою перед супротивником.

— Чому ж, саме очікував, хлопче… — вимовив Чеслав якомога спокійніше і з гідністю, але відчув, як кров починає пульсувати в його жилах.

У руці чужинця теж був ніж. Його сині очі звузилися в крижані щілинки, зло втупившись у Чеслава. Повільно, немов розвідуючи й вишукуючи слабкі місця один в одного, юнаки рушили по колу тісної кам’яної площадки, кожен ловлячи найменший рух суперника й тримаючи його на безпечній відстані. Хто ж зробить перший випад?

Першим, викинувши руку зі зброєю в бік супротивника, почав чужий. Лезо, окресливши півколо, не досягло цілі, але змусило Чеслава відсахнутися й зістрибнути на камінь, розташований нижче від площадки, на якій вони зійшлися.

Опинившись знову вище, чужинець одразу скористався своєю перевагою й кинувся в бій. Але Чеслав, угадавши намір синьоокого, останньої миті зробив крок убік, і супротивник, проскочивши повз, сам тепер був на нижчому камені. Чеслав із блискавичною швидкістю кинувся на чужинця, намагаючись дотягтися до нього ножем. Але й суперник не був новачком у сутичках. Вивернувшись, він полоснув по руці Чеслава, але, на щастя останнього, не глибоко, а лише зачепивши шкіру. У запалі Чеслав навіть одразу не відчув болю, а лише трохи згодом збагнув, як щось тепле тече по руці.

— З почином! — посміхнувся суперник.

Люто крикнувши, Чеслав стрибнув у бік кривдника і, зробивши кілька обманних випадів залізним жалом, таки вразив його в плече. У свій удар він вклав досить сили. Чужинець схопився за рану, але ножа з руки не випустив.

— Що винен — віддати повинен. Винним не залишуся! — намагаючись стримати свою радість від влучного удару, відповів Чеслав.

Зайда, вражений промахом (як це він схибив?!), забрав руку з рани і знову націлив на ворога свого ножа. На його плечі, розцвічуючи сорочку, повільно розпливалася червона пляма. Але тримався він не менш холоднокровно, ніж Чеслав.

Тепер ні той, ні той не поспішали нападати. Суперники перевірили сили й уміння один одного й зрозуміли, що вони рівні. Свердлячи одне одного очима, хлопці вичікували, поки відновиться подих і чи не ослабне хоч на мить увага супротивника, щоб відразу скористатися такою помилкою. Вони вже покинули кам’яний каскад і кружляли серед кущів і дерев. Лісова підстилка під їхніми ногами лиховісним шелестом супроводжувала сутичку.

Чеслав намагався не спустити з уваги найменшого руху чужинця, та сам наскочив на порохнявий пень, не помітивши його за спиною, і ледь не впав. Проте, різко Змахнувши руками, зміг швидко відновити рівновагу й залишився на ногах.

— А ти не такий спритний, як тобі хотілося б, хлопче! — вищирився зайда.

— Слова твої теж набагато швидші за тебе, враже, — не забарився з відповіддю Чеслав.

Заскочивши за стовбур молодої сосни, юнак, вирішивши скористатися ним як прикриттям для нападу, різко вискочив із другого боку й полоснув чужинця по грудях, але й сам потрапив під ніж, діставши поранення в шию.

Тож, нападаючи й захищаючись, хитруючи та вивертаючись, роблячи облудні випади й час від часу все-таки досягаючи мети, юнаки билися, кожен відстоюючи право жити. Їхні сорочки змокли від крові й поту, що, змішуючись, з їхніх тіл стікали на землю.

Чужинцеві дедалі складніше було орудувати пораненою рукою, яка більше не хотіла коритися його волі. Та й у ногах його зникла впевненість. Відбивши черговий напад Чеслава та відчуваючи, що слабне від утрати крові, він похитнувся, зробив кілька кроків назад, розвернувся й став тікати. Чеслав, який не чекав від суперника швидкої втечі, радісно скрикнувши: «О-го-го!» — кинувся навздогін.

Чужак, петляючи між дерев, біг у бік річки. Було видно, що кожен крок дається йому дедалі важче й важче. Він біг, то сповільнюючи, то прискорюючи крок, хитаючись із боку в бік, немов впоєний мухоморовим настоєм.

«Дихати!.. Як важко дихати!.. Швидше!.. Ще швидше!.. Я повинен… повинен його наздогнати!..»

Чеслав намагався не відставати, але і йому нелегко давалася ця гонитва. Одержавши кілька ран, він почував, що втрачає сили. Але попереду маячила ненависна спина суперника, змушуючи його вперто продовжувати переслідування.

Біля самої річки Чеслав уже майже дотягся до спини зайди й готовий був устромити в неї ножа… Але той, зачувши зовсім близьку небезпеку, зробив новий розпачливий ривок, і переслідувач, що вже широко замахнувся, простромив лише повітря й сам ледве встояв на непевних ногах. Зрозумівши, що йому не втекти, чужинець розвернувся назустріч Чеславові. Їхні ножі майже одночасно кинулися один проти одного й, люто перетнувшись, бризнули іскрами. А їхні вільні руки встигли перехопити руки суперника, що несли смерть.

Зненацька Чеслав відчув, як різкий біль розливається йому між ногами, немов туди тицьнули розпеченим залізом, а перед очима попливли кола всіх кольорів небесної веселки. Це зайда, приловчившись, ударив його ногою в причинне місце. А щойно Чеслав випустив його руку, скористався цим і поранив його в бік.

Зігнувшись від нестерпного болю, Чеслав на якусь мить завмер, а потім, відчувши в собі звірину лють, зі скаженим ричанням рвонувся назустріч кривдникові й, ударивши його головою, устромив кинджал йому в стегно.

Обпечені наглим болем, обоє вони якийсь час стояли, майже обіпершись один на одного, а потім разом повалилися на землю… Та пильності не втратили: кожен постарався відповзти на безпечну відстань. А трохи згодом, зібравшись із силою, вони повільно, але все ж таки змогли звестися на ноги.

Тільки-но Чеслав відчув, що біль стишився, одразу спробував знову дістати супротивника ножем. Але той, явно очікуючи нападу, ногою вправно відбив занесену зброю далеко вбік. Тепер Чеслав стояв перед ворогом беззбройний. Слабка посмішка переваги з’явилася на губах чужинця, і саме з нею він кинувся на ворога. Але останньої миті Чеслав різко відхилився й підставив йому ногу. Чужинець заточився і з усього маху врізався в землю, зламавши об прибережний валун лезо ножа.

— Ти… навіщо… Навіщо… до нашого городища… прийшов?.. — Чеслав, не в змозі стояти, теж опустився на землю. — Людей наших навіщо вбиваєш?..

Чужинець із ненавистю подивився на нього, а потім на його губах з’явилася та сама презирлива посмішка.

— Нехай тебе… виразка з’їсть! — прохрипів він і кинувся у воду.

Чеслав не забарився й кинувся слідом за ним. Прохолодна вода річки додала йому сили. Він завжди добре плавав, тому швидко наздогнав ворога. Чужинець теж, мабуть, був неабияким плавцем, але поранена рука тепер не слухалася його зовсім. Кілька разів він ішов під воду, але з останніх сил знову випливав над поверхнею. Коли Чеслав підплив до нього, зайда спробував здорового рукою вдарити його, але одразу ж пішов під воду. Зринувши та відхекавшись, він зненацька схопив Чеслава за шию й спробував потягти за собою на дно. Але тепер у Чеслава було більше сил, ніж у нього. Під водою юнак звільнився від смертельних обіймів, а виринувши, перехопив руку чужинця й завів за спину, тим самим паралізувавши його опір. Для певності Чеслав трохи притопив суперника, змусивши сьорбнути річкової водички.

Тепер, коли чужинець був у його владі, Чеслав не хотів убивати хлопця, бо мав довідатися, навіщо той з’явився коло їхнього селища, навіщо переслідує його, та з’ясувати, чи не він причетний до смерті батька й Голуби. До того ж взагалі поки що Чеслав не уявляв собі, як це — вбити людину, оскільки ніколи ще не робив цього. Він, звичайно, знав, що свого ворога, ворога Роду й племені слід убивати… Того вимагають закони предків! І це правильно! Але одна річ — знати, а інша — вчинити, хоч і готувався юнак до цього змалку. Принаймні він був певен у цьому. А зараз просто боровся за своє життя.

Їх підхопила стрімка течія і понесла руслом річки. Чеслав розумів, що довго триматися на поверхні, та ще з таким тягарем, він не зможе, а тому, борючись із потоком, почав вигрібати до берега. Відчувши дно, перебираючи ногами, він побрів до берега, волочачи за собою чужинця, який слабко опирався.

На берег він майже виповз, не маючи сили стояти на неслухняних ногах. Чужинець був поруч. Кашляв, намагаючись звільнитися від води, якої наковтався. Відкашлявшись, але все ще над силу дихаючи, він покосився в бік Чеслава:

— Я не просив… витягати мене… хлопче!..

Теж важко переводячи дух, Чеслав відповів:

— А ти мені ще… не сказав, навіщо… вештаєшся тут!

Чужинець знесилено відкинувся на спину й лежав так якийсь час, не мигаючи, дивлячись у небо.

— Не вбивав я людей ваших… Тільки стрілою поранив старого, що за мною гнався… — раптом вимовив він.

Чеслав недовірливо посміхнувся.

— А навіщо на мене полював?..

Лице чужинця спотворив гнів.

— Ти… Ти сестру мою вкрав! — викрикнув він Чеславові й, мабуть, набравшись останніх сил, вчепився йому в горло, намагаючись задушити.

Чеслав, захищаючись, кілька разів чимдуж ударив його кулаком по голові. Хватка чужинця ослабла, руки випустили горло Чеслава, і він затих.

«Невже?.. Ні!.. Ні!..» — гуло в голові.

Убив чи ні?.. Але Великі тому свідки, вони все бачать, усе знають — зараз Чеслав не хотів його смерті.

— Не хотів! — прошепотів Чеслав, сили залишили його, і він знепритомнів.

Настала чорнота…

Що це?.. Темрява чи світло?.. Сутінки?.. А може, тіні?.. Чиї?.. Великих?.. Предків?.. Тих, котрих він ще застав, чи тих, про яких навіть не чув, так давно вони жили?.. А може, він уже сам зробився часточкою цих тіней? Розчинився, влився в їхню безліч, став складовою їхнього племені. Але чому ж тоді він почувається таким самотнім?

Тіні то наближалися, затягуючи його у свій безладний танок, то віддалялися від нього, поринаючи в глуху темряву. Темряву, від якої йшов такий крижаний, пронизливий холод… Як у найлютішу зиму… Невже й тут може бути холод?.. Або це лише здається?.. Усе здається?..

Раптом із цієї мерехтливої напівтемряви виринула… вовчиця!.. Вона неквапливо підійшла до нього й сторожко обнюхала… Обнюхала й заскавучала…

Звідки вона? Чи це її тінь? Чому він не боїться її?

Вовчиця терлася об нього, лащилася, зализувала йому рани. Такі болючі рани!.. А то вже й не вовчиця перед ним, а стара Мара. Її, немов поорана земля, покрите зморшками обличчя. І пронизливі очі… з блискавками. А може, то зовсім і не її, а… світляні очі вовчиці?

Але куди ж вони?..

Порив вітру підхопив його, немов загублену птахом пір’їнку, і поніс хтозна-куди, як колись у годину випробування, коли він був у череві Змія-Велеса. І знову, як тоді, повз нього дедалі швидше і швидше проносилися знайомі й ще не відомі йому місця, безліч подій, що зливалися в один хаотичний рух, хатини їхнього городища й чужих йому поселень і люди, люди, люди — його одноплемінники й чужинці.

Чеслав раптом зрозумів, що його політ не безцільний і та невідома сила, яка захопила його в це дійство, змушує тепер прагнути чогось певного. І ця сила — не що інше, як його власні воля й бажання. Гостре, нестерпне до болю бажання когось знайти, визначити, розрізнити серед безлічі, а ще більше відчути та розгледіти… обличчя… Того, хто зробився жахом для його племені і його особистим кревним ворогом. Але хто, хто цей один серед багатьох? Чому ніяк не виходить наздогнати його?..

Тепер він переслідував утікача серед дерев, каменів, прибережних заростей і лісових хащів. І встигав лише помітити, вловити тінь людини, що тікає. Людини, що позбавляє життя його родичів та одноплемінників. А може, і не людини, а посланого Великими на їхнє плем’я за якусь невідому їм провину зла? І якщо це так, то як знайти сили протистояти, щоб побороти це зло?.. І хто переслідує зараз це зло, — він сам чи його душа, що вирвалася на волю з його тлінного тіла?..

Де він?.. Що з ним?.. Куди він знову поринає?.. Чи хоче він цього?.. Незрозуміло чому й звідки народилася думка: «А чи не все одно?.. Однаково!..»

Він відчуває… Відчуває, як його поглинає спокій…

Але що це?.. Знову марево чи дійсність?.. Почала тріпотіти, то з’являючись, то зникаючи, світла пляма. Потім вона, збільшуючись та ще кілька разів мигнувши, набула сталості.

«Це я розплющив очі. А світло проривалося крізь вії, коли я намагався їх розплющити», — усвідомив Чеслав.

Над собою він побачив переплетення гілок із прив’ялим листям. Крізь них пробивалося денне світло. Напівзасохле листя ледь тріпотіло від вітру, що час од часу нагадував про себе.

«Може, тріпотіння цього листя видалося мені тінню? А може, я насправді побував у тих краях, звідки немає вороття?.. А може, я там і зараз?..»

Його увагу привернуло якесь слабке шарудіння. Поруч було щось… точніше — хтось… і живий. За мить з’явилося обличчя… Мари. Її очі уважно вдивлялися в нього.

«Знову марево?..»

— Отямився? — ворухнулися губи старої.

Лише згодом до Чеслава дійшов її голос, а ще пізніше став зрозумілий зміст сказаного. І це таки був голос Мари.

«Вона не тінь!..»

— Я йду… до предків, Маро?.. — поворухнув він губами, але сам не був певен, чи вимовив ці слова, бо не почув свого голосу.

Обличчя жінки залишалося напруженим і навіть суворим.

— Аякже!.. Не для того я тебе з материнської утроби вирізала, щоб тепер дати загинути, — пробурчала знахарка.

Чеслав хотів запитати стару про те, де він, але язик і губи не слухалися. Тоді він зрозумів, що в роті в нього пересохло від спраги.

— Пити… Дай… пити!.. — з неймовірним зусиллям попросив Чеслав.

Мара на якийсь час зникла, а потім з’явилася знову і, піднявши йому голову, піднесла до губ дерев’яний ківш із водою. Чеслав, зробивши кілька жадібних ковтків, поперхнувся й закашлявся. Кашель відгукнувся гострим болем у боці. Чеслав скривився.

— Тихіше, очманілий! Помаленьку пий! — незло прикрикнула на нього жінка.

Угамувавши спрагу й відчувши полегшення, він одразу запитав про найважливіше:

— Маро, де я?

Стара Мара поклала долоню йому на чоло, а забравши, похитала головою й, прицмокуючи язиком, відповіла:

— У лісі, звичайно, де ж тобі бути? — а помовчавши, додала: — Твоє щастя, що трава прибережна мені знадобилася. Весь запас скінчився. Брела уздовж річки, дивлюся: що за колоди на бережку валяються? Наблизилася — бачу: то зовсім і не колоди… Ось і знайшла вас, безпам’ятних та посічених. Гілками накрила, почала виходжувати. А то б так і згинули…

— Нас? — не зрозумів Чеслав.

— Угу… Лежали соколи, обійнявшись, як рідні, — кивнула Мара кудись убік.

Тільки тепер, повернувши голову в тім напрямку, куди вказала баба, Чеслав побачив, що він у курені не сам.

Неподалік від нього лежав… чужинець! Нерухомий, із заплющеними очима.

Тільки тепер, побачивши поруч із собою свого суперника, Чеслав згадав усе, що з ним трапилося напередодні, наче липуча завіса тіней спала йому з прозрілих очей.

«Брат Неждани!.. Та я ж його…»

— Навіщо ти його зі мною… поруч?..

Мара сердито звела брови й із суворим докором зиркнула на Чеслава.

— А що ж, він хіба не людський годованець?.. Йому ще гірше від тебе дісталося.

«Значить, живий…» — Чеслав відчув, як усередині його ослабла якась натягнута мотузка, що стискувала дихання.

— Маро, запитати хочу… Увижалося мені, наче в гарячці… Чи була тут… вовчиця? Була?..

Мара пильно подивилася на пораненого, і в її очах з’явився якийсь дивний вираз. Чи то сумніву, чи то подиву, чи впевненості в якійсь своїй думці чи здогаді. Та голос не виказав таємниці її роздумів:

— Звідки мені знати?.. Може, і була…

— Наче рани мені зализувала й… — Чеслав недоговорив, подумавши, що Мара вважатиме його слова за хворобливе марення.

Не дочекавшись продовження, Мара сказала сама:

— Рани твої не кровоточили майже… Не те, що в цього… — знову кивнула в бік чужинця. — Не знаю, чи й виживе. Ослаб і крові втратив багато…

Після цього стара налила з глиняного глечика в ківш якогось пійла, приготовленого з відомого лише їй зілля, і по черзі напоїла юнаків. Спершу розтиснула зуби безпам’ятному чужинцеві й влила йому, а потім дала випити Чеславові.

— Нехай через трави прийдуть до вас сили землі-матінки, Великої Макоші! — пробурмотіла стиха стара знахарка.

Випивши, Чеслав знову відчув, як накотила на нього втома, як повіки в непереборному бажанні спати поступово налилися й поважчали.

— Усе у волі Великих! Зараз для тебе спокій краще від зілля, хлопче, не протився йому, — голос Мари зробився якимось глухим і з кожним словом віддалявся від нього.

Чеслав же зовсім і не збирався пручатися його всеохопливому спокою, у нього все одно не було на це сил…

Упродовж кількох днів стара знахарка приходила до їхньої схованки. Давала пити якісь узвари з трав і коренів, промивала, а потім, заговорюючи хворість, вимазувала бурою маззю з дурманним духом їхні рани. Чеслав, незважаючи на важкі каліцтва, поступово набирався сил та одужував, а чужинець усе ще був між життям і смертю. Він часто метався в нестямі, викрикуючи якісь невиразні слова й погрози, а по ночах когось кликав зовсім ще по-дитячому.

Чеслав, незважаючи на всю свою ворожість до цього хлопця, напував його із залишеного Марою глечика, і той затихав. Оговтався за весь цей час він лише одного разу, на світанні. Порожніми очима поводив на всі боки, а потім, зупинивши погляд на Чеславові та, вочевидь, щось згадавши або усвідомивши, різко сіпнувся, скрикнув і знову пішов у своє неспокійне безпам’ятство.

Поступово, борючись із сумнівами, Чеслав усе-таки зміг примиритися з присутністю чужинця поруч. Їх немов зв’язала між собою невидима нитка. І не їхня спільна неміч була тою з’єднувальною ниткою, а викрадена Неждана. Тепер Чеслав розумів, що здалося йому таким знайомим в обличчі цього зайди, коли він побачив його вперше. Чужинець був схожий зі своєю сестрою, як бувають схожі діти, народжені від одних батьків. І тепер, дивлячись на майже непритомного брата, молодий мисливець згадував риси обличчя його сестри. І від цього серце його билося сильніше, а в душі розливався щемливий струмок смутку.

Одного дня, коли Чеслав уже міг над силу, але самостійно сідати, знахарка Мара, як звичайно, тихо виринула з найближчих кущів. Помітивши, що сили в парубка прибувають, жінка посміхнулася.

— Щось ти надто квітучий як на того, хто готовий був піти на зустріч із пращурами. Поїж, хлопче, — підморгнула Чеславові Мара й простягнула горщик із кашею.

Потім вона підійшла до другого юнака й оглянула його рани. Обличчя її стало стурбованим. Напоївши його зіллям, вона похитала головою і почала щось шепотіти, поклавши руку на його лице. Закінчивши, задумливо вимовила:

— А ось цей, якщо до наступного ранку жар не минеться й він не отямиться, то…

Чеслав відставив горщик.

— Невже навіть ти не спроможна допомогти, Маро?..

— Я що?.. Воля Великих!.. А я лише слабке знаряддя в їхніх всемогутніх руках, із яким вони дечим поділилися, — сказала, думаючи про щось своє, а потім, похопившись, злякано зиркнула на Чеслава. — Не чув ти цього. А я лише баба, що чимало пожила на цій землі та дечого навчилася від людей та звірів.

Чеслав знову подивувався недовірливості старої, але не дав взнаки. Напевно, надто сильними були в неї підстави боятися людей, приховуючи свої таємниці. Він хотів знову взятися до каші, та Мара зупинила:

— Не хотіла говорити тобі раніше, молодче, бо дуже вже ти слабкий був, але тепер, гадаю, можна…

Було щось у словах Мари таке, що змусило Чеслава затамувати подих.

— Брата твого, Ратибора, немає вже серед нас. Відійшов у городище до предків… — а помовчавши, жінка додала: — Убили його. Стрілою в спину.

«Стрілою в спину!» Чеслав так виразно відчув цю стрілу у своїй спині, що навіть сіпнувся від болю.

«Батько… Голуба… Ратибор…»

Чомусь перед очима сплив спогад, коли він зовсім ще хлоп’ям заблукав у лісі й від страху та розпачу заліз на дерево. З жахом, час від часу плачучи і ледь стримуючись, щоб не заревіти на всю силу, чекав він тоді, що ось-ось настане ніч і лютий звір прийде за ним і розірве на шматки. Але з’явився Ратибор, який увесь цей час шукав його в лісі. І Чеслав чітко пам’ятає, як брат, заспокоюючи, зняв його з дерева і як він, хлоп’я, вчепився в старшого й боявся відпустити його шию. І якими надійними тоді були для нього плечі не набагато старшого Ратибора. І яким рідним і надійним захистом був для нього брат.

«Батько… Ратибор… А тепер я залишився… сам».

— Коли? — тихо запитав він.

— Того самого дня, як ховали Голубу.

— Я ж бачив його того дня, розмовляв із ним… — усе ще не хотілося вірити Чеславові.

— А потім, видно, його й наздогнали… Болеслава з горя так і злягла. Дівчисько, що ти з лісу притяг, доглядає за нею… Справді наче прокляття над вашим Родом яке. І сам Даждьбог не дивиться у ваш бік, — сказала Мара, і самій їй зробилося моторошно від цих слів.

Коли Мара покинула їх, Чеслав упав у похмуре заціпеніння. Не хотілося нічого. Завмерти й сидіти так, наче холодний камінь, відгородившись від лісу, річки, вітру, почуттів і думок, які пекли груди, немов розпечене залізо. Але думки, пекучі думки все одно проникали, просочувалися у свідомість.

«Хто?.. Хто міг погубити Ратибора?»

Погляд Чеслава впав на чужинця, що лежав поряд.

«Він хоч і сказав, що нікого не порішив із нашого племені, але як йому вірити? А якщо це він Ратибора?.. Якщо він?!» — Чеслав готовий був придушити зайду і вже рвонувся в його бік, але рука не піднімалася на безпомічного.

«А якщо не він, то хто?! А батька?.. А Голубу?.. Чому Великі допустили це? Може, у тім є й моя провина?»

Так запитуючи себе й не знаходячи переконливої відповіді, Чеслав просидів решту дня й частину ночі майже нерухомо, поки сон не зморив його та не припинив це внутрішнє самокатування.

Він оговтався від того, що десь поруч почувся людський голос, який, здається, кликав когось. А ще від того, що хтось невідомий легко, але наполегливо трусив його за плече. І раніше, ніж розплющив очі, він зрозумів, що цим кимось є не хто інший, як… чужинець. Від цієї думки Чеслав різко тріпонувся й відчув одне-єдине, що все ще непокоїть його, — біль у боці.

На нього дивилися світлі очі чужинця.

«Зовсім як у Неждани!»

— Я вже подумав, ти неживий… — слабким, але чітким голосом вимовив той.

— Аякже… сподівайся!.. — похмуро посміхнувся з почуттям переваги Чеслав. — Як-не-як із нас двох, як виявилося, я набагато живучіший. Мара сказала, що коли ти до ранку не опритомнієш, то вже не жилець. Але, видно, не твій час іще.

Чеслав сам не чекав від себе, що ось так просто заговорить зі своїм ворогом. Якийсь дух молодецьких хвастощів підштовхнув його до цього. І розсердившись на самого себе за такий вияв хлоп’яцтва, надалі вирішив бути суворим із зайдою, як він на те й заслуговує.

Чужинець же, очевидно, переборюючи себе, напруживши сили, запитав:

— А хто така Мара?

— Мара і є Мара… Знахарка. Це вона нас на березі знайшла.

Чужинець помітив неподалік глечик, судорожно ковтнув слину й облизав пересохлі губи. Він спробував дотягнутися до посудини, але марно. Тіло його не слухалося, і рука безсило впала на землю.

— Мені б води попити, парубче. А то сам не дотягнуся, — відсапавшись після непосильної спроби, попросив він. — Щось ослаб я.

Чеслав мовчки взяв глечик і підніс йому до рота. Той жадібно зробив кілька ковтків, начебто боячись, що зараз у нього віднімуть цю живлющу вологу, а потім, поступово заспокоївшись, напився вдосталь. Чеслав хотів забрати глечик, але чужинець перехопив його за руку.

— Але ж це ти мене з річки витяг і виходжував… напував чимось… — він говорив повільно, явно намагаючись співвіднести уривки спогадів, сам був не цілком певен, що так усе й було. — Мені здавалося, що це марення, видиво якесь… А тепер бачу, що ні. Таки напував… Лише не розумію навіщо. Адже я зла тобі бажаю… великого зла… за сестру.

Чеслав зміряв супротивника важким поглядом.

— Від вашого племені нічого іншого й не чекаємо… Недарма предки наші зареклися знатися з вами… А з річки витяг — і все, — відсмикнув руку Чеслав. І тихо, напевно, імовірніше собі, ніж зайді, додав: — Може, за сестру твою й витяг тебе.

— Та й ваш Рід поганий, і сторона ваша в нас прокляті. І старі наші неспроста поминають вас як чорну болячку. Я все дивувався, чого так. І ніхто до ладу пояснити не міг. А тепер і сам знаю всю підлість вашу. — Чужинець говорив переконано й люто, дедалі більше розпалюючись та збурюючи свою кров, аж обличчя й шия в нього зробилися яскраво-червоними. — Уже й дівок наших красти занадилися, як тхори смердючі. І вже краще б ти добив мене, парубче, або утопив тоді, бо я за Неждану, сестру мою, спуску тобі не дам, поки живий буду.

Чеслав над силу, але все ж таки стримався, вважаючи пораненого не гідним супротивником, і тихо та грізно відповів:

— Устигнемо ще. Я тебе, кволого, тепер однією рукою переломлю.

Лице чужинця пересмикнулося від закипілої злості, як від гострого болю. І незважаючи на свою неміч, — звідки й сили узялися, — він намацав камінь і замахнувся на Чеслава. Той миттю опинився поруч і, перехопивши озброєну каменем руку супротивника, своєю другою рукою ухопив його за горло.

— Агов, агов, півні обскубані, очі одне одному не повикльовуйте! — почувся голос Мари. — А то кривими обоє залишитеся. І дівкам до вас байдуже буде, — додала вона глузливо.

Знахарка підійшла до схованки в самий розпал сварки. Хлопці, підняті на сміх жінкою, одразу припинили галас. Чеслав, забравши в чужинця камінь, відкинув його. А супротивник, очевидно, витративши всі сили на раптовий гнівний порив, сумирно розтягся на землі.

— Бачу, обом полегшало, якщо сили на бійку є, — Мара підійшла до чужинця й спокійно оглянула його рани. Хлопець при цьому сильно зніяковів, особливо коли жінка добралася до його пораненого стегна. — Ой, голубе, я й не таке бачила в цьому житті, — розсміялася знахарка, а наостанку заклопотано додала: — Рано тобі ще до бійок братися. Ледь-ледь за життя знов ухопився… і похапцем рвешся його з рук випустити?

Потім із докором подивилася на другого молодця.

— А ти, Чеславе, коли смерті його хотів, так одразу порішити мав. Я б тоді не морочилася тут із вами.

Чеслав, насупившись, пробубнів:

— Не я, він сам почав…

Знахарка осудливо похитала головою й дала Чеславові запотиличника по стриженій голові:

— Вусами та бородами незабаром прикрасяться, а що діти малі!.. — й одразу обірвала своє нарікання. — Та не до забав нині, не за тим поспішала. З городища мужики на лови йдуть. На Раді та сході городища вирішили будь-що зловити і тебе, Чеславе, і чужинця, щоб виявити, хто смерть в окрузі сіє. Бо народ у городищі від втрат таких перебуває в страшному сум’ятті і страху. Ходили до волхва Колобора запитати, що боги про те говорять, то він їм сказав, що гніваються, видно, за щось на них Великі, а тому мовчать. Уже й жертвоприношення їм творили, і підношення нанесли — усе марно. А хто й того більше говорить — що сам Лісовик людей винищує. Дурні! Начебто Лісовикові для цього ножі та стріли потрібні, — постукала баба по голові. — Отже, вам чимшвидше йти звідси треба в місце якесь потайне. Дотепер дивуюся, як це вас тут, на березі, не знайшли.

Чеслав замислився на якийсь час, розмірковуючи, як уникнути нової небезпеки, а потім сказав:

— Є таке місце. У нього там нічліг був, — кивнув Чеслав у бік чужинця, маючи на увазі схованку в кам’яній ущелині. — Кращого місця й не вигадаєш, я сам його ледве знайшов. Та й не так далеко звідси, — а потім менш упевнено продовжив: — Але я, може, і доповзу туди, а він…

Чужинець уважно слухав їх, ловлячи кожне слово, а на останніх словах Чеслава з підкресленою байдужністю вп’явся в синє небо. І тільки прищулені очі виказували його приховану тривогу.

— А його тягти доведеться, — заявила Мара.

— Це кому ж? — за всієї очевидності відповіді Чеславові важко було погодитися з тим, що йому доведеться тягти на собі свого ворога.

— Так тобі ж, хороший мій, коли не хочеш, щоб він мисливцям нашим дістався. Мені самій його не потягнути, — сказала, як відрізала.

Чеслав, звичайно ж, не хотів втратити чужинця, бо збирався випитати в нього про вбивства своїх близьких. І дотепер заважало йому лише безпам’ятство хлопця. А ось зараз, коли він зовсім прийшов до тями…

І якщо навіть на мить припустити, що це не його рук діло, як він сказав Чеславові, коли той витяг його з річки… Хоча хто ж іще, як не він, чужинець, міг піти на таке лиходійство?.. Хто?.. Але навіть якщо все-таки засумніватися в тому і припустити, що не він убивця, то він міг багато чого повідати про ці звірства, адже весь цей час кружляв, винюхував навколо городища й, найімовірніше, багато чого бачив…

— Тебе звати як? — підступила стара до стороннього.

— В’ячко, — трохи забарившись, відповів той.

— Ось що, В’ячко, злі й люті наші мужики зараз від чорних справ, що накрили наше плем’я, а тому для них будь-який чужинець — винний у тому. Знайдуть тебе тут — знищать, сам розумієш. І хоч тривожити твої рани нині — що зі смертю грати, та й чекати на неї тут — ще більші дурощі. А тому, щоб сховати тебе, перетягнути треба. А тобі витерпіти біль доведеться та й підсобити нам.

Стара подала знак головою Чеславові підійти. Той підвівся на ноги й відчув, як попливли в очах ліс і річка. Юнак злегка хитнувся, але таки встояв на ногах. Похитуючись, підійшов до чужинця, що лежав на землі.

— Заприсягнися життям родичів своїх, що ти не позбавив життя нікого з мого племені.

— Я ж сказав уже… А слову своєму я хазяїн, — не відвів очей чужинець.

«Як же схожі його очі з очима Неждани!.. Тільки ось як їм повірити? Брехливе плем’я!»

Чеслав з одного боку, а Мара — з другого підняли чужинця із землі, намагаючись поставити на ноги. Як не прагнули юнаки стриматися, щоб не показати перед супротивником свою слабкість, та дружній стогін, народжений болем потривожених ран, придушити не змогли.

— Ой, як ви складно заспівали, соколики!.. Ось так і рушимо потихеньку, помаленьку. Крок… Другий…

Заєць, що заґавився на прогалині, злякано шарахнувся від незвичайного дива: серед дерев поволеньки йшла якась дивна істота з шістьома ногами і трьома головами…

Це стара Мара й Чеслав тягли В’ячка, який обхопив їх за шиї. Вони йшли, хитаючись із боку в бік, немов об’ївшись поганих грибів.

Мара, незважаючи на свій вік, виявилася ще доволі міцною жінкою. Вона як могла підбадьорювала хлопців то словом ласкавим, а то й окриком різким.

А юнаки, кусаючи губи, боролися з болем, що терзав їхні тіла. Кілька разів В’ячко непритомнів. І тоді його голова безвільно гойдалася з боку в бік на кожному кроці його супутників. Але вони не зупинялися й не давали собі перепочити, а йшли і йшли, бо розуміли, що тільки це може врятувати їх від небезпеки потрапити до рук тих, хто полював на них.

А навколо вже розгорталися величезні лови.

…Кілька днів вони перебували пліч-о-пліч у кам’яному сховку. В’ячко після переходу, який забрав у нього сили, так важко відновлювані Марою, здебільшого спав. Чеслав, рани якого швидко гоїлися, — за словами знахарки, «що на звірові», — мучився вимушеним неробством. Він міг уже майже вільно вставати й виходити з їхнього укриття, але, відійшовши недалеко, досі швидко втомлювався.

Перебуваючи поруч із В’ячком, Чеслав кілька разів пробував завести розмову про його блукання навколо городища. Але той уперто мовчав, чи то насправді перебуваючи у хворобливому напівзабутті, чи то хитруючи, аби не відповідати.

Часом Чеславові здавалося, що В’ячко зовсім не спить, а нишком спостерігає за ним. Юнак кілька разів намагався підтвердити свої підозри, різко обертаючись у бік суперника, але чужинець мирно спав.

Та якось, знову відчувши на собі пильний, пекучий погляд, Чеслав обернувся й уперся в уважні очі В’ячка.

— Як там… сестра? — почув він хрипкий голос.

Чеслав зовсім не очікував, що він заговорить про Неждану. Він сам так давно її не бачив, що через усі ці події хоч і думав про неї, та здебільшого тоді, коли міг розслабитися, поринаючи в сон. Можливо, женучи від себе думки про дівчину, він намагався позбутися причепливої хворобливої думки, що саме вона, Неждана, могла стати причиною тих нещасть, які звалилися на його родину. А ймовірніше, навіть не вона, а його, Чеслава, зайдиголовство і пристрасна жага викрасти її для себе. І дедалі частіше він згадував застереження старої Мари про те, на яку звивисту стежку він ступив, увівши викрадену у свій дім.

«Невже стара мала рацію? І це поява Неждани завдала стільки нещасть? Ні! Не може того бути. Серце б’ється частіше від однієї згадки про неї, але немає в тім передчуття лиха… Немає!»

А своїм передчуттям він почав довіряти дедалі більше, особливо після Посвяти, коли його торкнувся дух Вовка.

— Живе в моєму домі.

— З черевом уже, мабуть? — не по-доброму спалахнув погляд В’ячка.

— То моя справа… — сказав Чеслав твердо, уже не по-юнацьки, а по-чоловічому.

Почув, як у В’ячка заскрипіли зуби, так він стис їх. Видно, не сподобалася чужинцеві відповідь.

На якийсь час сторонній замовк, і тільки важке дихання виказувало пережиті ним почуття. Потім, напевно, заспокоївшись, заговорив знову, послабивши тим самим тятиву мовчання, що натягнулася між ними:

— Після мене в матері всі діти або мертвими народжувалися, або гинули малими. Як не просили батьки Великих, усе було марно. Ніби напасть яка. А тому, коли Неждана вижила, волхв наш сказав, що то милість не тільки батькам, а й усьому Родові нашому. І що то добрий знак для племені. А тому для батьків і для мене сестра була й радістю, й цінністю, хоча й дівка. Була… Поки ти… не викрав її…

Чеслав не хотів говорити про це з чужинцем. Він готовий був уже зірватися й вийти з кам’яного притулку, але думка про те, що все-таки В’ячко був кревним братом його обраниці й мав право запитати про сестру, втримала Чеслава на місці.

— Дівка в домі завжди не прибуток, а збиток… — пробурчав він, насупившись. — І не вік же їй у вашій родині бути. Рано чи пізно чоловікові віддасте…

— Так то з нашої волі й вибору, — урвав його В’ячко.

— Можна подумати, що хлопці вашого племені ніколи дівок чужих не крали, — почав втрачати терпець Чеслав.

— Крали!.. Але Неждана — моя сестра.

Чеслав так різко подався в бік В’ячка, що потривожив свої рани, але в запалі не звернув на це уваги.

— Та коли б я навіть прийшов за нею з дарунками, мене у вашому селищі швидше б розірвали через люту ненависть між родами нашими, ніж прийняли й віддали її мені. Хіба не так?

— Так! — викрикнув йому В’ячко.

Ох, як же в Чеслава зачесалися кулаки! Він навіть схопився на ноги, та стримався. Помовчавши, юнак, мов переступивши через перепону в собі, промовив:

— Я не скривджу її й жалувати буду, — і зовсім уже тихо, майже пошепки, додав: — Люба вона мені…

На обличчі В’ячка блиснула крива усмішка, та раптово зникла. Чеслав після свого зізнання почувався ніяково поруч із тим, кому відкрив душу й таємне, а тому вирішив за краще вийти зі схованки.

«Навіщо відкрився чужинцеві? Дурень!» — лаяв сам себе Чеслав, блукаючи довкола й давлячи ногами червоноголові мухомори, вкладаючи в це порожнє заняття всю свою злість і досаду.

Коли він повернувся, В’ячко довго мовчав, про щось думаючи та неспокійно крутячись на своєму місці, а потім сказав:

— Я сестрі зла не бажаю й подумати про те не можу… — поміркував і продовжив: — Може, ти й був би для неї гарним чоловіком, про те її запитати треба, та ось ворожнеча між предками нашими — для вас перешкода непереборна. І прокляття між нами лежить давнє… А хто волю предків своїх не шануватиме, той і сам проклятий буде. Адже знаєш? І не зустрітися йому в городищі небесному з предками своїми… — В’ячко було запнувся, а потім усе-таки договорив: — А тому і я за образу, тобою завдану Роду нашому, помститися прийшов.

Чеслав, змірявши його поглядом, спокійно відповів:

— Не моя провина й не її, що роди наші собачаться і що предки наші не поділили щось поміж собою.

— Однак проти кревної громади не підеш, — випалив йому В’ячко, а потім додав глумливо: — Та й тебе твоє плем’я не дуже, схоже, шанує, коли ти зі мною отут ховаєшся.

Чеслав поморщився, немов від удару, і зло огризнувся:

— То моя справа.

Сказав і замовк. В’ячко теж не став говорити більше — виснажився. Кожен із них замислився про своє, але були думки й про спільне, про ту, котра їх розділила й зв’язала…

Лише наступного дня, коли слабке світло знову проникло в їхній сховок, Чеслав сам вирішив порушити тривале мовчання:

— Ти ось усе говориш, що прийшов мені за сестру помститися. Нехай так… Але навіщо… на родичів моїх… руку підняв? Чи не тому, що я не на твої зуби горіх?

Насупився В’ячко. Розворушив його болючу рану ненависний суперник, знову вдарив по приниженому самолюбству та гордості.

«Ох, як хвалиться, гад!» — подумав, а вголос крізь зуби сказав:

— Пускав я стрілу кілька разів у твій бік, правда твоя, парубче. Та, шкода, не влучив, хоч я й не останній стрілець, а в племені своєму, може, і кращий. Наче сам Лісовик тобі допомагає або ще хто… — з досади В’ячко стукнув по каменю рукою й не поморщився. — А родичів твоїх й одноплемінників, окрім старого, що за мною гнався, не займав, говорив уже тобі.

— Не вірю.

— Твоє право. Ось я весь перед тобою: украй знесилений — від тебе залежу. Хочеш — позбав життя, страху немає в мене перед смертю, прийму гідно. Визнаю: ти верх наді мною взяв та й життя врятував на річці, хоч не просив я тебе і не радий тому зовсім. І краще поріши мене зараз, бо щойно оклигаю, мститимуся тобі, як раніше.

«Упертий та зухвалий, як я сам. Битий, а мститися збирається! Однак зась, близько лікоть, та не вкусиш. Може, зв’язати його? Хоча поки що й так упоратися з ним зможу. А як силу набирати почне, треба таки подумати про те», — вирішив про себе Чеслав.

— Чого ще від тебе очікувати можна, — пробурчав він уголос. — Кажуть, що ви свого Перуна людськими життями годуєте. Чи правда це?

— Брехня!.. — обурено гаркнув В’ячко, але, помовчавши, додав: — Раніше, подейкують, так і було. Але за моєї пам’яті не вимагав Великий Перун такої жертви.

— А коли зажадає?

— Великому відмови не буде, сам знаєш.

Чеслав знав, що інакше й бути не могло, і якби їхній Великий Даждьбог зажадав… Але Великий і Ясний був добрим до їхнього племені, як до дітей малих, і Чеславові важко було навіть уявити, щоб він міг побажати подібної жертви… А от Перун — захисник роду Буревоя…

— Отож у нас про ваш рід страхи різні розповідають, що дітей вашому ідолові згодовуєте та дівок незайманих на жертовник в наречені йому віддаєте… — пробурчав Чеслав. — І прокляли за кровожерливість вашу, напевно.

— Сказав же — дурниця це. Та й не вашому роду про милосердя казати… — огризнувся В’ячко. — Я ж поки тебе вистежував і спостерігав за вами, побачив та й дещо зрозумів… І в тім, що в городищі у вас недобре щось коїться, провини моєї не шукай, хлопче. Самі одне одного, як звірі, гризете.

Не витримав Чеслав глузливого погляду суперника, відвів очі. Різонули юнака, як пісок очі, слова В’ячка. І то сильніше, що в словах тих було багато правди. І думав він про те саме не раз. Адже його самого ж одноплемінники по лісу, як оленя, ганяють. І гірше бути не може.

— І що ж ти таке нагледів? — запитав і глянув з-під лоба.

— А те…

Чеслав чекав продовження, а В’ячко, мабуть, на зло суперникові, замовк, мовби й не говорив нічого, і почав ще уважніше розглядати кам’яні стіни їхнього сховку, що вже обом до болю очі намозолили. Наче побачив там щось нове й дуже цікаве.

— Ну, кажи, якщо вже рота відкрив. А може, щось набрехати хотів?! — урвався терпець у Чеслава.

— Навіщо мені брехати? — глянув на нього В’ячко. — Та ти й сам багато чого знаєш. За своїми родичами здаля таємно підглядаєш. Усе когось вистежити хочеш. Я ж бачив, як ти ховався то біля городища, то біля капища, та от сам дістати тебе не міг… Але ти ж, я так гадаю, за своїми наглядаєш не з добра… — в очах чужинця блиснули вогники зловтіхи.

«Ще й потішається, злидень!» — палило всередині Чеслава, але він не дав взнаки:

— Я своїм родичам лихого не бажаю. Та й вони мені… А женуть мене, бо правди не знають… — і, вирішивши, що знову чомусь надто відвертий із цим чужинцем, зло кинув: — Та й тебе це не обходить, чужинцю, у наше життя не тобі лізти.

В’ячка обурила така несправедливість:

— Та ви хоч переріжте всі одне одного та зжеріть, я тільки зрадію та Перуну Великому подякую за те. Сам же просив розповісти, що я бачив, тому й говорю.

— Нащо ж мені слухати про те, що й сам бачив? — відмахнувся Чеслав.

— Бачив, звісно, та не все… — труснув головою В’ячко. — Того дня, як ви після обряду Посвяти на полювання ватагами рушили, я одразу затаївся, щоб не виказати себе. Народу в лісі повно, не дай Великі, хто помітить… А вдосвіта почав обережно серед ваших мисливців тебе розшукувати, щоб… Ох, не минути тоді б тобі моєї стріли, хлопче… Але зараз не про те… Дивлюся, дівка там якась крадеться між дерев, наче кішка лісова. Мені страшенно цікаво стало, чого це її яка вража сила в таку рань по лісі одну носить. А вона сама, вочевидь, боялася, щоб її хто не побачив. Я тихенько, щоб не злякати та щоб не помітила мене й крик не зчинила, віддалік від неї тримався. Дівка та спершу поспішала, а як до галявини наблизилася, повільно та з оглядкою туди пішла…

«То Голуба до батька кралася волю свою нав’язати…» — подумав Чеслав.

А В’ячко продовжував свою розповідь:

— А потім, трохи згодом, як ошпарена, неслася відтіля з витріщеними очима, немов духа лісового зустріла й він гнався за нею… Зі страху бідна так бігла, що навіть блукати між дерев почала… Я вже й не поспів за нею, сам ледь не заблукав… А потім на тій галявині крик та метушня знялися, звідусіль люди збігатися почали… — і, багатозначно помовчавши, додав: — Потім у вас поховальне багаття горіло…

«Усе саме так, як Голуба Ратибору розповіла… — побігли думки в Чеслава. — Але хто ж тоді побував раніше за Голубу на галявині? Хто випередив її? І чому мене з братом не порішив? Виходить, тільки в батька цілили…»

— Там ще баба якась шастала скрізь…

Чеслав не відразу звернув увагу на ці слова В’ячка. Вони прорвалися до його свідомості із запізненням, немов крізь завісу туману, миттєво зім’явши його думки.

— Що за баба? — підскочив Чеслав до В’ячка.

А той, уже й забувши про сказане, не одразу зрозумів, чого від нього хоче цей дивакуватий хлопець.

— Звідки мені знати?.. Я ж не питав її, як звати. Баба, вона і є баба…

— Яка вона була?

В’ячко на мить замислився, намагаючись пригадати зовнішність баби, а потім не зовсім упевнено сказав:

— Крива, здається, трохи на одне око. Теж начебто щось вишукувала в лісі чи за дівкою тією підглядала. Я ще подумав: «А цій корчазі чого не спитися?»

«Леда! Крива Леда! — забилося, застукотіло в голові Чеслава. — Отже, і вона була там, біля галявини, того нещасливого ранку? Але навіщо?! Що шукала? Кого виглядала? Або… учинила що?!»

— А може, і ще хто був… Але в тому не певен… — зненацька додав чужинець.

— Хто?

В’ячко знизав плечима:

— Сказав же, не певен… Здалося так, а сам не бачив… А може, і не було…

Давши В’ячку спокій, Чеслав вийшов з ущелини.

Безцільно блукаючи між дерев, раптово він згадав, як Леда злякалася, побачивши його на стежці до Мариной печери, як кинулася бігти зі страшним криком… А потім Болеслава говорила, що баба всім розповідала, що він хотів смерті її… Але чого вона таку нісенітницю плела?.. Навіщо?.. Невже вона вже не сповна розуму?..

І раптом — як спалах іскри в погаслому багатті: «Адже Болеслава казала, що в Леду ще до того стрілою хтось у лісі стрельнув і ніж потім метнув… Принаймні баба всім так казала… І твердила, що це знову ж таки він, Чеслав, її порішити хоче…»

Тоді Чеслав лише посміявся з такої вигадки старої лисиці, прийнявши за старечу недоумкуватість, але виходить, що в Криву Леду й справді хтось міг стрельнути та налякати її до смерті. А баба могла того, хто бажав їй погибелі, прийняти за нього, Чеслава.

«Але хто ж тоді хотів погибелі старої баби? Кому потрібне було її зсохле від часу життя?»

Чеслав, замислившись, присів на камінь біля підніжжя їхнього сховку.

«Але ж Крива Леда цікава, як сто тхорів і стільки ж лисиць і, напевно, щось винюхати могла або помітити когось там, на галявині, де вбили батька… І якщо біля галявині її бачив В’ячко, то й інші могли бачити… І той лиходій із ножем, що пролив кров, міг побачити… І вона, незважаючи на криве око, могла… Якщо тільки сама не застромила той ніж у серце Велимира… Але навіщо їй це?.. За що вона могла вчинити таке страшне блюзнірство й умертвити голову Роду?.. А якщо не вона, то хто ж?..»

До самої ночі просидів Чеслав на остиглому від денного сонця камені, ламаючи голову над загадками. І тільки зрозумівши, що в нього вже починають плутатися думки, а голова йде обертом, він пішов спати в схованку, твердо вирішивши вранці забути про свої рани й продовжити пошуки. Пошуки того, хто забрав життя його батька, Велимира.

І нехай у нього вистачить сил!

Підійшовши до берега, Чеслав досвідченим оком видивився серед заростей очеретину й зламав її. Обламавши з обох боків так, щоб лишилося трохи менше двох ліктів, він підніс цю порожню трубку до губів і дунув у неї кілька разів. Потім потягнув повітря на себе й зрештою залишився задоволений своїм вибором. Скинувши із себе одяг, Чеслав тихо зісковзнув у річкову воду, тримаючи в руці приготовлене пристосування.

Пропливши якийсь час, він підніс тростину до рота й пішов під воду. І тільки мало помітний кінчик очеретини, крізь яку він міг дихати, указував тепер, у якому напрямку він рухається…

Кудряш удосвіта пішов на річку, оскільки мати з вечора наказала наловити риби для їхнього численного сімейства. І хоч не хотілося хлопцеві вставати в таку ранню пору, та нічого не вдієш — довелося. А оскільки він допізна розважав дівок та хлопців на гульбищі своїми баляндрасами й піснями, то ранній підйом дався йому нелегко.

І ось тепер, солодко позіхаючи на весь свій білозубий рот, Кудряш ліниво брів водою, ще вкритою ранковим серпанком, ледве водячи ціпком, щоб загнати неслухняну рибу в заводь. Але робив він усе це так неохоче, повільно й неуважно, що тільки найдурніша й найбільш неповоротка риба могла потрапити в цю пастку.

Вирішивши, що хоч хтось із риб’ячої череди таки міг втрапити в його загороду, хлопець уже приготувався поставити сітку, натягнуту на двох жердинах, перегородивши в такий спосіб шляхи до відступу його річковим бранкам, та ба… Зненацька поруч із ним із води зринуло й почало підніматися щось жахливе й, як здалося Кудряшеві, з диким, оглушливим виттям рушило на нього. З переляку Кудряш заволав, як недорізаний підсвинок, і позадкував від чудовиська, що насувалося на нього, та, заплутавшись у власній сітці, звалився у воду, продовжуючи безпомічно борсатися й репетувати на всю свою луджену горлянку.

— Досить уже, від твого крику зараз уся риба передохне, — зупинився поряд із другом Чеслав.

Від пережитого в Кудряша вперше в житті не стало слів, щоб відповісти. Він судорожно хапав повітря ротом, наче все воно враз навколо нього скінчилося.

— Ік… To ти!.. IK… Та щоб тебе!.. Ік… Та щоб тобі!.. — нарешті Кудряш зміг вдихнути й видихнути.

Чеслав і не чекав, що так налякає товариша. Він уже й не знав, чи то підійти до того ближче, чи залишатися на місці, щоб не перелякати ще більше.

— Ти чого, опудало солом’яне?! Це ж я, Чеслав!.. — сам тепер обережно звернувся до переляканого на смерть товариша.

— Тепер бачу-у-у… — трохи заспокоївшись, але все ще зі страхом поглядаючи на друга верткими очима, пробелькотів Кудряш.

Чеслав, пригасивши посмішку, аби не образити товариша, що застряг у сітці, почав пояснювати:

— Ось… хотів пробратися до тебе потайки… Щоб хто не примітив. А ти такий крик здійняв, дурнику! Добре, нікого поруч не видно… — і про всяк випадок ще раз оглянувся навсібіч.

— Так ти ж перший заричав із води! — від досади на свій ганебний переляк Кудряш зачерпнув води й бризнув на Чеслава.

— Я?!!

— А то хто ж! Тітка моя?!!

— Так я всього лише тихо покликав тебе — Кудряше!

— Тихо! Та мені таке почулося!.. У-у-у-а!!! — спробував зобразити почуте Кудряш.

Чеслав таки не витримав і пирснув зо сміху:

— Тож ти, мабуть, спав, сонна тетеря, на ходу…

— Я?! Та я!.. Та я рибу… того… сюди… туди… — обуренню Кудряша за таке несправедливе обвинувачення не було межі.

Та помітивши, що Чеслав тільки ще більше регоче з його пояснень, замовк і, трохи замислившись, щось пригадуючи й прикидаючи, неохоче, вимушено визнав:

— Ну, може, й дрімав трохи…

— Ох, юначе, замордують тебе ігрища та дівки!.. Від нічних гульбищ ще й не таке приверзеться! — простягнув Чеслав руку товаришеві й допоміг вибратися з води.

Кудряш скидався на колоду, що довго пролежала в гнилому болоті й увібрала в себе весь смердячий бруд. Чорна масна рідина рясно стікала з його забрудненого одягу.

— Та які там гульбища, коли в городищі всі приголомшені, — ходять й оглядаються та шушукаються по кутах. Так, трохи посиділи у сутінках… — крутячись і намагаючись побачити свою спину й зад, сумовито оглядав себе, замурзаного, Кудряш.

— Ой, чи трохи?! — не повірив Чеслав.

Кудряш не став заперечувати, а лише жваво відмахнувся:

— Ат!.. Ти краще скажи, нащо я тобі здався, — але відразу його увага переметнулася на інше…

Глянувши на зім’яті й поплутані сіті й порожню заводь — погибель усіх його не зовсім старанних, але все-таки спроб, Кудряш із жалем визнав:

— Ну ось, доведеться тепер додому без риби повертатися…

— Та яка тут, до Лісовика, риба, коли такі справи робляться?.. — піддразнюючи, штовхнув його в плече Чеслав.

— Тобі що до того?.. А мені тепер мати точно вуха намне, добре, хоч кучері не обірве, — почухав поголену голову Кудряш, а потім, пустотливо глянувши на друга, безшабашно махнув рукою. — Ай, до водяника ту рибу!.. Говори, чого треба.

— Побачитися де з ким. А ти маєш підсобити.

— І тільки?.. — розчаровано протягнув Кудряш, що приготувався вже у своїй уяві до більш захопливих подій, зухвалих витівок, а то й майже до звершення героїчного подвигу.

— Мені дуже потрібно якомога швидше побачитися з Кривою Ледою, — сповістив нарешті про свою невідкладну справу Чеслав.

На обличчі Кудряша щире здивування змінилося зачудуванням, потім — недовірою, потім — сумнівом, усмішкою, а насамкінець — яскравим розчаруванням. Зрештою, можна сказати, подиву Кудряша не було меж:

— З Кривою Ледою?..

— Мулом вуха забило?

— Ні, у вуха не потрапило… Та ніяк до ладу не візьму, навіщо тобі знадобилася та баба, — постукав собі пальцем по чолу Кудряш, залишаючи брудні сліди.

— Леда того ранку, коли батька мого вбили, у лісі була… — терпляче пояснив Чеслав. — Тому мені з нею переговорити треба.

— Та ти зовсім здурів, Чеславцю! — підскочив Кудряш і продовжив, жваво розмахуючи руками: — Ця стара ворона, Леда, при одній згадці про тебе труситись починає, як у лихоманці, кричить, що ти погибелі її хочеш. Сидьма сидить у своїй халупі, надвір лише справляти велику нужду виходить. Навіть дивно, як це вона зі своєю звичкою пхати носа в чужі справи терпить такі муки?! А ти побачитися з нею надумав! Та вона з городища тепер навіть думками — ні-ні, не те, що ногою. А тобі в городище самому ходу немає, — почав стягати із себе брудний одяг Кудряш.

— Ось бачиш, неспроста баба від усіх ховається, мабуть, знає щось, — почав допомагати йому знімати сорочку Чеслав. — А з городища її виманити треба. Для цього ти мені й потрібен.

— Ось, ось, хоч убийся, а зроби, чарівниче Кудряшику! — через силу тяг із себе прилиплі до ніг мокрі штани юнак.

Одна нога його, заплутавшись, не хотіла вивільнятися, і він, пострибавши на другій і заточившись, гепнувся на землю…

Виправши та виполоскавши штани й сорочку Кудряша від річкового мулу, у якому він вивалявся, друзі судили-рядили, як би виманити стару пліткарку з городища.

Та як не намагалися, не трудили свої молодецьки голови, так і не змогли вигадати щось путнє. А тому вирішили ще помізкувати про цю непросту справу до наступного дня. На тому й розійшлися: Кудряш — до селища, а Чеслав — до схованки.

Уночі Чеславові чомусь знову снилася вовчиця. Була б вона жива!..

Вона спершу кликала його своїм пронизливим виттям, у якому було стільки надії й туги, а не докликавшись, бігла, неслася, знесилювалася, намагаючись уникнути стріл, що летіли в її бік. А стріли ось-ось готові були наздогнати сіру дикунку.

Навіть розплющивши очі та зрозумівши, що це лише сон, юнак не зміг позбутися холодного, липкого почуття небезпеки. Чеслав відчув, що це лише піт, який зросив уві сні його чоло. Але й обтерши його, не зміг позбутися неясного передчуття чогось поганого. А передчуттям треба довіряти — він знав це.

Глянувши на сплячого В’ячка, Чеслав вийшов зі схованки.

«Може, цей окаянний В’ячко і є та небезпека, що не дає мені спокою? Від нього нічого путнього не чекай, лише погибелі, — сам зізнався…»

Мучаючись сумнівами, юнак у задумі постояв біля входу в їхній притулок, а потім рішучо попрямував у лісові хащі.

Просунувшись трохи, він повільно підійшов до заростей колючого чагарнику й, обережно відгинаючи гілки й траву під ним, почав уважно щось видивлятися. Зі свого досвіду й завдяки гострому оку Чеслав знав, що в тих кущах зайчихи-матері могли ховати свої запізнілі виводки. Оглянувши так кілька кущів, під одним із них юнак побачив те, що шукав. Зайча, ще все в пуху, завмерло серед трави, намагаючись втиснутися в неї якнайсильніше і не ворушачись навіть тепер, підкоряючись одвічній звичці. Завмерли навіть його очка-намистини. І лише коли Чеслав торкнувся його ніжної шкурки, звірятко ожило і спробувало втекти від небезпечної істоти. Але руки мисливця були спритнішими.

Чеслав не став позбавляти зайчатка життя. Він знав, що до місця, куди він вирішив піти, не заведено з’являтися голіруч, без подарунка. Хоча знав і те, що подарунок той має бути з городища. Та оскільки йому самому в городище тепер потрапити аж ніяк, то й вирішив принести хоча б зайча, щоб виявити свою приязнь і повагу.

Трохи згодом Чеслав вийшов до великого дуба, такого могутнього та гіллястого, що поруч із ним не росли інші дерева. Сюди його одноплемінники приходили від непам’ятних часів, та й сам він бував неодноразово — поклонитися духові Вічного Лісу. Лісовий деревний велетень статечно й спокійно, як і личить патріархові, шелестів своєю вічною кроною, з верхівки якої шановане божество, що знаходило притулок у його потужному тілі, могло пильно наглядати за своїми володіннями.

Чеслав шанобливо вклонився, підійшов ближче й провів долонею по шорсткій від часу й випробувань корі. Потім обережно, зі словами: «Дарую тобі, могутній, життя його. Вибач, що дарунок мій такий незначний», — поклав своє живе підношення між корінням велетня.

Опустившись до коренів, Чеслав почав просити в Лісу підтримки в пошуку вбивці батька й захисту від небезпек, що йому загрожували. Просив довго й щиро. А старий дуб усе шелестів і шелестів, наче розуміючи і, як сподівався, Чеслав, приймаючи його прохання. Коли ж молодий мисливець уже зібрався йти, то зненацька, несподівано для самого себе схвильовано вимовив:

— І захисти вовчицю, ту, що позбавив я друга її… — сказав і сам здивувався зі свого прохання.

Послухавши шелестіння велетня ще якийсь час, він пішов геть.

Ідучи назад, він весь час міркував над тим, чи почує його прохання дух лісовий, чи відкине, не задовольнившись таким дрібним дарунком, як зайча?

Раптом щось насторожило юнака. Чеслав зупинився й весь обернувся на слух, нюх та увагу…

Проте нічого… І лише його внутрішнє чуття, так схоже на чуття звіра, говорило йому, що зовсім поруч хтось є. Їх розділяли лише кілька дерев та негуста ліщина. І це був син роду людського — молодий мисливець почував це.

Від того, що його ледь не заскочили зненацька, що він міг потрапити в пастку, як недосвідчений недоліток, Чеслава кинуло в жар. Він завмер, поки той, ще невидимий йому, зробить перший рух і стане зрозуміло, чи помітив він Чеслава, чи ні. Але й той, інший, не рухався, можливо, щось зачувши і тепер очікуючи, що Чеслав викаже себе необережним шерехом.

Очікування затяглося. Тоді Чеслав зважився-таки спробувати сховати свою присутність. Затамувавши подих, він м’яко, незважаючи на біль у ранах, що не повністю ще загоїлися, присів навпочіпки. Торкнувшись землі спершу самими тільки пальцями рук та обіпершись на них, Чеслав, перенісши на кінцівки увесь тягар свого тіла, як йому здалося, нескінченно довго опускався на лісову підстилку. Врешті він таки розпластався на ній повністю. І сніг не міг би тихіше впасти на землю.

Невідомий, напевно, стомившись вичікувати та не підтвердивши своїх підозр, рушив далі. І тільки коли він пройшов трохи вперед, Чеслав насмілився відірвати голову від землі й подивитися. Він пізнав його одразу. Це був дядько Сбислав.

Родич просувався тихо й обережно, як на полюванні, нишпорячи навсібіч, час від часу присідаючи та вивчаючи сліди на землі.

Невже знову лови на нього, Чеслава?! Ось воно звідки, відчуття небезпеки, що мучило його всю ніч! І чого це дядько так старається? Ні, неспроста це він…

Далі молодий мисливець просувався з більшою обережністю, бо не лише Сбислав міг бути поруч і шукати його. А гідну відсіч дати він ще навряд чи зміг би…

Чеслав, ступаючи з валуна на валун, почав підніматися до свого сховку і тільки біля самої кам’яної стіни помітив, що там на нього вже чекала Мара. Баба з’явилася перед ним, немов вийшовши з кам’яної тверді, відокремившись від її поверхні. Ще мить тому її не було, і ось вона вже тут. Можливо, Чеславові так здалося, тому що знахарка від прожитого часу сама стала нагадувати цю давню сіру стіну і виглядом своїм, і твердою вдачею. Тому й не розгледів стару одразу.

А сама її поява зовсім не здивувала юнака. Мара все ще піклувалася про хлопців, обробляючи їм рани та приносячи їжу. Чеслав привітно кивнув їй:

— Сил і здоров’я тобі, Маро! — і немов виправдовуючись за свій стан, що вимагає її турботи, додав: — Ще кілька днів — і вже сам полювати спробую, а поки ще сил не вистачає лук натягнути, та й рани тривожать.

Але знахарці, вочевидь, було не до того.

— А сили-то тобі саме й знадобляться… — притисла юнака поглядом знахарка. — Не з доброю звісткою я до тебе, хлопче. Ще одне лихо може статися в городищі…

— Говори… — напружився Чеслав. — Я вже біди збираю, як гриби після дощу… — і намагаючись випередити відповідь, тихо запитав: — Болеслава?

Мара заперечно похитала головою:

— Видіння мені було… погане… А зранку й звістку з городища принесли… Прознали в городищі, що дівка, яку ти з лісу привів, крові роду Буревоя…

«А от і сон мій справдився, — вдарило в груди Чеславові. — Чуття не підвело. І саме про Неждану це знак був, а не про що інше. Їй небезпека загрожує!..»

Чеслав узяв Мару за руку й відвів від входу до схованки. Він не хотів, щоб про те, що трапилося, почув В’ячко.

— Звідки прознали? Адже про те знали тільки батько, вона та я. Батька вже немає, а я нікому не говорив. Звідки?.. — гарячкував Чеслав.

— Про те не мене запитуй, — баба відійшла й сіла на камінь.

— А що народ? — Чеслав підскочив до знахарки й, присівши перед нею навпочіпки, заглянув їй в обличчя.

— Народ говорить, що це вона на селище й рід Велимира лихо накликала. Що з її появою смерть прийшла. І це їхній, проклятий нашими предками рід Буревоя у всьому винний і біди з нею на нас наслав.

Чеслав підхопився:

— Але це брехня! Злість та дурість людська! У тім немає її провини, я знаю. І в городище я дівку привів… — щосили ударив він рукою об руку, але навіть не відчув болю.

— Кожен своєю стежкою в житті йде, хлопче, — урвала його Мара. — І я тебе, як вів її від мене, попередила, що на слизьку стежинку стаєш, та ще й дівку із собою тягнеш. Не послухав бабу…

— Ай! — відмахнувся від неї Чеслав. — Що вже тепер? — Винний, визнаю… Та й себе пересилити не міг!.. — і зовсім уже тихо, імовірніше, собі, ніж знахарці, додав: — Та й зараз не можу…

Мара на те тільки задумливо похитала головою і, мабуть, щось згадавши своє, таємне, слабко посміхнулася, немов змішала світлий смуток, і гіркоту, і співчуття:

— Молодо-зелено. Крівця грає — голівоньку туманить. Та що вже там, сама колись дівкою була…

Чеславові важко було уявити собі цю стару, висохлу від часу й важкого життя жінку ще юною дівчиною. Та зараз і не до її спогадів було. Юнак знову підсів до баби:

— Що їй загрожує, Маро?

— А ти сам не знаєш?.. — лице знахарки знову посуворішало. — То, може, хіба що вигнали б із городища… Проте вона ж із проклятого роду… А якщо Рада визнає, що вона винна в бідах-нещастях, як про те говорять, а Колоборові Великі те підтвердять… Добра не чекай… У лісі дикому саму покинути можуть… Чи в річку кинути, щоб вода віднесла всі напасті разом із нею.

Чеслав навіть заричав від досади — і на себе, і на все, що сталося:

— Що ж Великі так випробовують мене?!

— Не нарікай марно… Усе маєш здолати, хлопче, — переконано сказала знахарка, дивлячись просто йому в очі.

В’ячку Чеслав так нічого й не сказав. Від ослаблого чужинця в такому стані все одно допомоги не було, а такі звістки про сестру тільки б підкинули сухого хмизу в багаття їхньої ворожості.

Коли Чеслав прийшов до домовленого місця, вірний друг Кудряш уже чекав на нього. Одне вухо в товариша чомусь було відстовбурчено більше за друге, і неприродний малиновий колір так само відрізняв його. Очевидно, мати хлопця таки розсердилася за вчорашню риболовлю. Час від часу він підносив руку до постраждалого вуха й притискав його обережно до голови.

Узагалі-то після Посвяти Кудряш уважався повноправним чоловіком і ніяк не міг підлягати подібним принизливим покаранням. Але мати його була жінкою суворою, запальною, швидкою на розправу та ще й мала важку руку. Вона владно й спритно управлялася зі своїм численним сімейством. Її навіть батько Кудряша часом слухався, а може, і побоювався. Тож Кудряшеві перепало і за непринесену рибу, і за брудний одяг.

Якби не такі тривожні справи, Чеслав обов’язково позубоскалив би зі сміховинного вигляду товариша, а так тільки зауважив:

— Ох і довгі у твоєї матінки руки та й не слабкі!.. У як постаралася! Видно, від душі.

Кудряш навіть скривився, пригадавши вчорашню кару й всі пов’язані з нею неприємні спогади:

— Добре, хоч зовсім не відірвала, ще б трохи… Ледве вивернувся… — він знову обережно притис своє поранене багатостраждальне вухо, але відразу перейшов до справ. — А, що там моє вухо!.. Там у нас у городищі таке робиться!..

— Знаю, — махнув рукою Чеслав.

— Звідки?.. — від подиву очі в Кудряша зробилися ще більшими.

— Вісті не лежать на місці.

— От тобі й глухомань лісова! — ляснув себе по колінах Кудряш.

— Кажи краще про те, що мені невідомо. Звідки прознали, що Неждана з роду Буревоя? Про те ніхто не знав.

— Так, ти навіть мені не сказав, — з образою насупився Кудряш. — Я от про все тобі розповідаю, а ти…

Чеслав поклав руку на плече товариша й попросив:

— Кудряше, не до образ зараз.

А Кудряш і не вмів довго сердитися на Чеслава, не в його натурі це було. Такої миті він і сам почувався нещасним, самотнім і навіть покинутим. І тому вже після кількох подихів, буркотливих фиркань і смикання плечима чоло його розгладилося, а очі ожили.

— Першими баби прознали… Ну, а то як же, куди без них?.. Точно не знаю, як уже там було, але начебто Зоряна пішла до вас у дім нібито Болеславу провідати… І що їй, цікаво, там знадобилося?.. — кинув хитрий погляд на товариша Кудряш.

— Ну, а далі що? — не терпілося Чеславові.

А Кудряшеві й самому терпець увірвався, бо ж дуже хотів розповісти, а не поспішав тільки для того, щоб розповідь цікавішою вийшла:

— А в домі, кажуть, Неждана з Болеславою про щось саме шепотілися, про справи жіночі та, видно, не тільки… І Зоряна, легка на ногу, у цей самий час приспіла й від дверей почула, як чужинка про себе розповідала, звідки вона у вас узялася. І припекло ж її в той час проговоритися!.. Зоряна тихенько послухала, та й понеслося по городищу… — і потім розважливо зробив висновок: — Я так думаю, що це все Зоряна через тебе… Їй Неждана як кістка в горлі, суперниця.

— Та тепер це вже нічого не важить… Рятувати дівку треба. От халепа!.. Мені б у городище!.. — зітхнув Чеслав, сам розуміючи нездійсненність свого бажання.

— Легше влітку в ополонку!.. — не додав настрою Кудряш.

Але Чеслав завжди відзначався в їхній ватазі несподіваними вигадками: і в хлоп’ячих зухвалих витівках, молодецьких грищах, та й потім уже, на полюванні. І тепер, щойно Мара розповіла йому про небезпеку, що загрожує Неждані, у нього в голові закружляв буйний танок вигадок, як урятувати кохану від одноплемінників. І думки були одна безглуздіша за іншу.

Про одну з них він і розповів Кудряшеві. У того від подиву ледь очі на лоба не вилізли, такою несподіваною й нахабною була ідея.

— Так нас же розірвуть!.. Живих собакам згодують за таке святотатство, — вражений, прошепотів він.

Але Чеслав завжди вмів переконати Кудряша у своїй правоті й підбити того на будь-які відчайдушні дії. А Кудряш від тих палких вмовлянь загорявся, як суха солома, і готовий був іти за другом, і йшов, хоч не раз відтак обоє були січені батьками за дурні витівки.

І тепер Чеславові вдалося-таки довести другові, що витівка його саме через свою зухвалість і зможе врятувати Неждану.

— Хай вибачать нам Великі! — тільки й зміг видавити із себе Кудряш, вражений нахабством задуманого.

Неждана сама не розуміла, як таке могло статися. Поява біля їхнього дому юрби розлючених жінок, які спершу почали голосно перемовлятися поміж собою, а потім викрикувати в її бік різні лайки та звинувачення, було для дівчини цілковитою несподіванкою. Вона було вийшла з дому довідатися, чого вони кричать, але змушена була негайно заховатися назад.

На зміну їй вийшла Болеслава, яка ще не оговталася після стількох втрат, що звалилися на родину. Її поява змусила всіх замовкнути.

— Чого ґелґочете, як голодні гуси? — оглянувши жіночу ватагу, ще слабким голосом запитала Болеслава.

І тільки тоді стало зрозуміло, що жінки дізналися про таємницю появи Неждани в їхньому городищі та про те, якого вона роду. Стало зрозуміло й те, що тепер вони звинувачують її, дочку проклятого ними роду, у всіх бідах і напастях, що трапилися в їхньому городищі останнім часом. Нібито вона, Неждана, відзначена прокляттям, накликала смерть на їхнє плем’я.

Вислухавши жінок, Болеслава довго мовчала, а потім вимовила:

— Тільки Рада та Великий Даждьбог скажуть, чи так це, чи ні, — повернулася й увійшла в дім.

Рада зібралася наступного ранку…

Неждана й Болеслава очікували на її рішення, причаївшись за дерев’яними стінами свого дому-прихистку. Ніхто не порушував їхнього самітництва, незважаючи навіть на те, що люди палали з цікавості. Мабуть, боялися. Боялися пристріту від Неждани.

Дівчина сиділа в темному куті, тиха й поникла. Вона не могла зрозуміти, у чому її провина. Потрапивши сюди не зі своєї волі, спершу боячись і відкидаючи все й усіх, вона мимоволі поступово почала звикати до життя в домі, куди привів її Чеслав, до доброї та по-материнськи чуйної Болеслави, до інших домочадців, до їхніх звичок та порядків. Вона, звичайно, часто згадувала своє втрачене городище, своїх рідних, родичів, але тепер вони були так далеко, а їй треба було якось пристосовуватися до іншого життя.

Уважна до всього, що відбувалося в її господі, Болеслава, побачивши якось заплакані очі Неждани, просто, без розпитувань сказала, що така, видно, її дівоча доля.

Доля! Неждана через свої юні літа не знала й знати не хотіла, що це таке. Невже упокоритися?

Коли навколо дому Велимира закружляв раптовий танок смертей, Неждана щиро переживала кожну втрату, співчуваючи родині. Та невдовзі їй довелося взяти на себе клопіт про дім і господарство, бо злягла від горя Болеслава.

Одноплемінники співчували горю, що впало на родину Велимира. Почасти це співчуття поширювалося й на Неждану, яка опинилася під їхнім дахом. Але тепер ці люди боялися її й обвинувачували в таких страшних діяннях, за які — вона знала — у її племені можна було наложити життям. Ворожнеча й прокляття, що лежали між двома Родами, робили її небезпечною для них, а отже, винною. Хоча в чому її провина?! Їй і самій було страшно. І так самотньо!

Вона немов крізь сизий дим від погано розпаленого багаття згадувала своє колишнє дівоче життя, свої маленькі й більші радощі й прикрощі, які тепер здавалися зовсім дріб’язковими, і з жалем і гіркотою думала про те, якою неслухняною та необережною була, порушуючи заборону батьків самій виходити з городища…

Згадувала вона й Чеслава — винуватця всіх її бід, і то сердилася на нього, то бажала, щоб він опинився поруч і захистив її від усіх напастей. Але його не було…

Болеслава як могла заспокоювала дівчину, але сама тим часом розуміла, яка небезпека загрожує чужинці, які заборони порушив її любий Чеслав, укравши та привівши полонянку в їхнє плем’я.

Коли сонце почало хилитися до заходу, за Нежданою прийшли кілька чоловіків, щоб провести її до капища Даждьбога Великого. Так розпорядилася Рада. Дівчина мовчки і якось зовсім уже байдуже рушила за ними. Болеслава, незважаючи на слабкість, пішла з нею.

Жінка бачила, як з-за осель чи з іншого укриття і зовсім вже мало хто відкрито, але з побоюванням спостерігали за їхньою ходою ті з нечисленних одноплемінників, хто не подався ще до святилища.

Навіть Крива Леда виглянула зі своєї халупи й, стрельнувши на них єдиним видющим оком, сховалася в тінь. Кажуть, вона зовсім тепер не виходила зі свого житла зо страху.

Паливоди-хлопчиська, побачивши їхню процесію, галасливою юрбою прилаштувалися за ними, улюлюкаючи, рикаючи й свистячи, але боячись наблизитися. Серед них біг і дурник Вишата, щось бурмочучи собі під ніс і час від часу вигукуючи:

— Чужачка!.. Чужачка з лісу прийшла!.. З лісу прийшла, лихо принесла… Чужачка! Чужачка!.. Лихо принесла!..

Болеслава, суворо глянувши на нього, посварилася:

— Негоже так, Вишато! Не малий же ти!..

І Вишата, послухавшись, гепнув себе в груди кулаком і, заявивши: «Вишата — хлопець уже ого-го!..» — замовк і далі йшов спокійно.

Зате хлопчаки не вгамувалися і лише за воротами відстали — їм до капища сьогодні дороги не було.

Тільки перед самим святилищем, біля підніжжя пагорба, Неждана стрепенулася, немов підбитий птах, і завмерла. Думка про те, що вона має стати перед верховними божествами чужого племені, на їхній суд, зробила її ноги кам’яними.

— Ну, ну, дочко, наш Даждьбог милостивий і справедливий. Усе бачить, усе відає, — шепнула їй просто у вухо, підійшовши до дівчини, Болеслава.

Неждана йшла стежкою, що утворилася перед нею, повз людей, які розступилися, опустивши очі, не дивлячись їм в обличчя. Спершу вона спробувала дивитися на них, очікуючи побачити розуміння й можливе співчуття, але бачила лише цікавість, страх, а то й відверту ненависть. Вона лише одного разу обернулася до Болеслави, що йшла за нею, з німим запитанням: «Чому?»

— Не бери до серця, дочко, вони лише бояться… Це зо страху очі такі… — тихо відповіла їй Болеслава.

Але від тих слів Неждані не стало спокійніше. Бояться кого? Її?!

Зробивши ще кілька боязких кроків, вона постала перед Радою.

Суворими й навіть жахливими здалися дівчині обличчя чоловіків, що вирішували її долю. Злом і холодом повіяло від них. А тиша, що накотилася на юрбу, підсилила жах, що підступив до дівчини. Від усього цього їй захотілося заплющити очі, затулити вуха, щоб не чути, зіщулитися, а ще краще — птахою вільною відлетіти з цього страшного судилища й податися далеко-далеко… до городища свого, дому рідного, до крові своєї…

І цієї миті, можливо, дійшовши до самого краю свого страху та розпачу, згадала Неждана, що сама вона дочка голови нехай і проклятого ними, але не менш славного для неї Роду. І негоже їй соромитися того. Немає за що! Нехай знають!..

І тому замість остаточно поникнути дівчина несподівано для всіх присутніх, відірвавши погляд від землі, з гідністю підвела свою прекрасну навіть зараз голову й подивилася на них великими чистими очима.

Її рух, звичайно ж, не залишився непоміченим, викликавши шепіт присутніх, а потім і гомін здивованої юрби: «Із чого б це голову так задирати чужинці?!»

— Диви, як гордовито випросталася, поганка! Може, ще чиєї погибелі шукає?! — обурено процідила оточена подругами Зоряна.

— Оце вже краще, люба! — долинув звідкись такий тепер рідний шепіт Болеслави.

І це ще більше додало їй упевненості. Ні, що б там не сталося і що б не вирішили зробити з нею ці жахливі люди, вона прийме це, як і личить жінці її племені. Тільки на ідолів чужих побоялася підняти погляд Неждана.

Тим часом народ уже потроху почав нудитися та виявляти нетерпіння, оскільки невідомим було рішення Ради. Почулися вигуки та спонукання найбільш нетерплячих та запальних донести до людей мудрість поважних мужів.

— Говори вже, Зимоборе… мля-мля-мля… не мордуй людей невіданням! — не витримав і найстарший дід селища Божко. — Оголоси, що ми вирішили!..

Нервово покашлявши і явно незадоволений тим, що повинен був сказати, черевань Зимобор подався трохи вперед і прохрипів:

— Усі знають, що змусило зібратися Раду нашу… — почекавши, поки народ стихне, захрипів далі: — Нині Чеслав, син Велимира, привів із лісу дівку в городище наше і, як тепер стало відомо, не просто дівку, а дочку Буревоя, з роду, проклятого предками нашими.

У юрбі знову почувся шум і гомін обурених та швидких на розправу:

— Позорище для нас!.. Негоже то — волю предків порушувати!.. Гнати погану!.. У річку її!..

Але Зимобор підняв руку й закликав нетерплячих до тиші:

— Відомо вам, люди лісові, і те, що як з’явилася чужинка в нас, то й погибель увійшла у ворота наші. І насамперед ударила в дім самого Велимира, позбавивши життя його самого, і сина старшого, і дівку прийомну Голубу. Чи не тому, що пригріли під дахом своїм прокляту кров?.. — і, звівши брови, люто подивився на Неждану.

І знову загула юрба…

— У річку поганку!.. У річку!..

Неждана витримала той колючий Зимоборів погляд, лише непомітно закусила свою червону губу та трохи білішим зробилося її обличчя.

— Ото й мудрували ми, поважні, та сперечалися поміж собою: чи є її провина в тих бідах і смертях… — перевів погляд із дівчини на людей черевань.

— Та що ж ти жили тягнеш? — почувся з юрби нетерплячий верескливий жіночий голос.

— Цить, бабо! — гаркнули на неї відразу кілька чоловіків, незадоволених жіночим втручанням у такий напружений процес.

— Рада не дійшла згоди… — нарешті повідомив Зимобор і, ще раз відкашлявшись, продовжив: — А тому вирішили покластися на волю Великих і просити їх відкрити нам цю таємницю. І довіряємо тобі, волхве Колоборе, звернутися до богів і випросити мудрості для нас у цій справі, щоб ухвалити праведне рішення.

Волхв повагом під пильними поглядами всіх тих, що зібралися, підійшов до Великих і тричі схилився перед кожним у шанобливому поклоні, приклавши руки до серця. Потім його помічник Миролюб підніс йому чашу мудрості, і Колобор зробив із неї кілька довгих ковтків. Почекавши, поки напій проникне в нутро й наділить своєю силою, він глибоко зітхнув, підвів руки до ідолів і промовив:

— Владики небесні всього сущого й невідомого нам, убогим і слабким, почуйте прохання наше й відкрийте істину для чад нерозумних… — Колобор замовк і якийсь час ніби прислухався до чийогось тільки йому чутного голосу, що звучав чи то всередині нього самого, чи то в просторі над капищем.

Потім, немов оговтавшись від того таємного чуття, що заворожило його, волхв урочисто, неспішно й багатозначно проказав:

— Великі готові поділитися мудрістю й волею своєю… — і знову замовк, оглядаючи присутніх затуманеними очима.

І багато хто знітився від його погляду, бо здалося їм, що ті очі здатні заглянути всередину них самих і пізнати їхню суть — думки потаємні та, можливо, нескромні.

Раптом у тиші, що запанувала, пролунало протяжне вовче виття, від якого кригою бралася душа…

І волхв Колобор уже не зміг продовжити…

Люди всі як один обернулися на цей звіриний клич і були вражені, побачивши… Неподалік від пагорба, на якому стояло капище, у низині спалахнули в темряві два вогненні ока. Вони горіли, розриваючи темінь і приковуючи до себе увагу спостерігачів язичками-вогниками, що, танцюючи, почали повільно рухатися посеред темряви.

Люди стояли й дивилися на це дійство, скуті марновірним жахом.

— Звір!.. Вовк!.. Вогненний!.. Вовк Вогненний!.. — луною покотилося по здивованій юрбі.

Наче на підтвердження їхнього здогаду знову почулося пронизливе вовче виття. І зовсім уже зненацька звідкись із лісу повторилося інше. Тепер звірині голоси перегукувалися, то відповідаючи одне одному, то зливаючись у пронизливій тужливій пісні.

Чи не сам Лісовик часом із ними перегукується?

Ще більше сум’яття серед людей спричинилося, коли вогненні очі умить метнулися кудись убік, а на тім місці спалахнуло і здійнялося до нічного неба, немов намагаючись лизнути його темряву, велике багаття. І біля цього буйного вогнища, що освітило все навколо, люди побачили величезного вовка, що стояв на двох ногах і дивився своєю страшною мордою в їхній бік…

Загальний крик подиву й жаху вирвався з юрби. Ті, що стояли скраю, подалися було мимоволі назад, але були зупинені тими, хто ховався за їхніми спинами. Незважаючи на загальний страх, ніхто не міг відвести очей від жахливого й водночас такого дивовижного видива.

Раптом Вовк зробив крок, другий, і ще, а потім повільно почав кружляти навколо вируючого полум’я, немов розпочавши якийсь дивовижний танець. Його протяжливе виття знову розкотилося навколо. А з лісу повторилося інше… Вогненний Звір продовжував свій заворожливий танець. Він то припадав до землі, стаючи невидимим, то, різко вистрибуючи, знову з’являвся на тлі полум’я, а потім повільно кружляв-хороводив круг нього, піднявши свої величезні лапи до неба, немов намагаючись обхопити вогонь і змусити здійнятися, поринути його ще вище…

Вражені побаченим, люди мимохіть впали в якесь заціпеніння, що позбавило їх волі. Навіть у найхоробріших чоловіків завмерли душі, а чимало жінок од страху впали навколішки, плачучи й підвиваючи вовчими голосами.

Закінчилося все так само несподівано, як і почалося. Звір раптом зупинився, завив ще страшніше, ще раз підняв свої лапища до зоряного неба й змахнув ними. Багаття враз погасло, і священне чудовисько поглинула темрява. Лише слабкі спалахи іскор, немов розсипані по землі зорі, виказували те місце, де тільки-но люди бачили ЩОСЬ…

Не одразу отямилися після побаченого вражені одноплемінники на пагорбі. Тільки за якийсь час вони нарешті змогли вільно зітхнути й поворухнутися. І тоді всі погляди звернулися до волхва Колобора.

Той, хоч і бачив у житті чимало й мудрістю не був обділений, сам під враженням побаченого не відразу зміг опанувати себе. Лише зрозумівши, що всі навколо в німому очікуванні дивляться на нього, він підвів руки до неба й не так упевнено, як зазвичай, мовив:

— Така відповідь… вам… Великих…

Народ, не зовсім зрозумівши зміст сказаного, здивовано зашумів. І цієї миті з юрби раптом пролунав тривожний крик:

— Зникла!..

— Хто?.. Куди?.. Хто зник?.. — пронеслося серед присутніх.

У юрбі почався якийсь незрозумілий рух і метушня, після чого на середину кола пробрався довгий Серга. Він тримався за свою ледь покриту волоссям після Посвяти потилицю і, очманіло водячи очима по присутніх, викрикував:

— Зникла!.. Щезла!.. Як є, зникла!..

— Тьху! Та хто зник, жердино дурна? — плюнувши на землю, не витримав дід Божко.

— Та… чужинка зникла! — Серга навіть обурився від того, що його не розуміють.

— Як це зникла? — висунув із юрби своє черево Зимобор.

— Та ти до ладу говори, хлопче! — підступив до юнака Сбислав.

Серга закліпав очима, не одразу втямивши, чого від нього домагаються, а тоді спробував, як міг, розтлумачити:

— Я поруч неї стояв… А коли Вовк, ну… Вогненний з’явився… то в мене… темінь в очах враз!.. Оговтався на землі… У голові гуде, на потилиці гуля, — показав Серга свою покалічену потилицю. — А зайди й сліду нема…

Затривожився, зашумів, зашептав народ:

— Звір!.. Невже він?! Вовк Вогненний вхопив!.. Забрав дівку!..

А потім усі, ще більше перелякані й спантеличені, знову подивилися на волхва Колобора…

При перших словах волхва, звернених до Великих, що мали визначити її подальшу долю, Неждана відчула, як її знову охоплює страх. Бо чого б це Великим бути милостивими до неї, чужинки, доньки проклятого роду? Усе наче зникло кудись, відлетіло, розчинилося навколо неї, і навіть Болеслава, що стояла неподалік, немов перестала існувати — настільки вона злякалася.

А коли поблизу капища раптово з’явився Вогненний Звір, то нічого іншого, окрім того, що це чудовисько з’явилося по неї, щоб зжерти її, вона й подумати не могла.

Дівчина тільки й бачила ці його вогненні очища. І тому навіть не зрозуміла: чому хлопець, що стояв поруч неї, раптом упав як підкошений на землю, а натомість звідкілясь узявся Кудряш, який смикнув її за руку й повів із капища. Потім він тяг її за собою, боляче вчепившись їй у зап’ястя, темним лісом, а вона слухняно тяглася за ним, бо хотіла втекти якнайдалі від Вогненного Чудовиська, що бажало її погибелі. Вона навіть не питала Кудряша ні про що, боячись, що він її кине.

Вони йшли довго. Неждана кілька разів падала, перечепившись через гілки, пні й інші лісові перепони, непомітні в темряві. Але вставала і, не ремствуючи, ішла далі за своїм провідником.

Попетлявши лісом, вони вийшли на якусь галявину. Цієї миті мінливий місяць, вийшовши з-за хмари, освітив округу. І тоді Неждана помітила, що на галявині вони не самі: там був ще хтось!..

Але яким же було її здивування, коли вона побачила, що посеред галявини стоїть величезний вовк!!!

Дівчина сіпнулася від жаху, намагаючись звільнити свій зап’ясток із руки Кудряша, і дико закричала. Чудовисько кинулося до неї…

Чеслав саме знімав вовчу шкуру, коли помітив, що з’явилися Кудряш і Неждана. Він почув її повний розпачу крик і кинувся до неї, встигнувши підхопити до того, як вона впала на землю, знепритомнівши.

— Неждано! Неждано, це ж я, Чеслав!.. — шепотів він їй, розтираючи скроні й щоки, намагаючись привести до пам’яті. — Що ж ти її не попередив, дурню! — докоряв він другові.

— Та мені не до того було! Неслися лісом, як лані злякані, тільки що ноги не поламали, — виправдовувався Кудряш. — Ну, подумаєш, зомліла, зараз відійде, отямиться.

Дівчина й справді незабаром розплющила очі. І, побачивши перед собою Чеслава, ледве прошептала:

— Ти?! Як же я хотіла, щоб ти… мене від того чудовиська… — її руки обережно торкнулися його обличчя. Вона все ще не вірила, що перед нею саме він.

І Чеслав уперше відчув її добровільний дотик, у якому нарешті була довіра. Ох, як же він хотів, чекав цього, і скільки разів думав про це, і бачив у снах! І тепер сам ледь дихав, боячись злякати довгоочікувану мить.

— Не було чудовиська… Це я… Я, щоб урятувати тебе… обернувся, — зашептав він. — Ось вона, вовча шкура.

— А я так злякалася!.. — сховала вона лице в нього на грудях.

Ніколи ще Чеслав не жадав жінки так, як зараз ту, що тримав у руках. І це було не просто бажання володіти, а щось більше, чого він не міг пояснити і що, — він відчував це, — робило його якимось іншим. Ні, він, звичайно, залишався тим самим Чеславом — сильним, зухвалим і впевненим у собі, але в якомусь куточку його грудей оселилося тепер радісне й щемливе почуття ніжності до цієї, такої беззахисної чужинки. І він знав, що тепер вона по-справжньому його.

Розбурхані думки та почуття друга остудив Кудряш:

— Довелося Сергу дрючком по тім’ячку врізати.

— Та навіщо ж?! — не одразу озвався Чеслав.

— Та він до неї, Неждани, зовсім близько стояв, міг помітити й усю втечу нам зіпсувати, — а потім простодушно додав: — А що?! Так йому й треба, лозині довгій. Він же мене якось на грищах так садонув!.. Давно хотів поквитатися. А тут така нагода!

Коли на світанку вони прямували до схованки, обмінюючись враженнями від того, що відбулося нинішньої ночі, Чеславові зненацька згадалося те, що пережив він, побувавши у вовчій шкурі:

— Але ж це та вовчиця з лісу голос подавала! Перегукувалася зі мною!.. — згадав він про той таємничий голос, що повторював за ним із лісової хащі, і подумки подякував сірій подрузі за допомогу.

Він майже не спав. Крутився й думав про Неждану, якої знову не було поруч. На світанку, після того, як пощастило викрасти її з капища, Чеслав привів дівчину в ущелину, де лежав поранений Вячко, і передав під його опіку. Спросоння побачивши сестру, чужинець спочатку не повірив своїм очам. Він навіть щосили потер їх долонями, мабуть, думаючи, що це лише гра його сну. Але після того, як сестра, радісно зойкнувши, обійняла його, зрозумів, що перед ним справді вона.

Чеслав, помітивши, як зраділа Неждана Вячку, відчув раптовий біль, немов його ножем полоснули по грудях. І хоча раніше йому майже не доводилося відчувати подібне, він здогадався — це в ньому забилися ревнощі, нехай навіть і до її брата.

Молодий мисливець, доклавши зусиль, непомітно відступив назад і, борючись зі своїми почуттями, пішов спати у сховок у старому дубі. Йому не хотілося відпускати Неждану від себе, а тим більше залишати її тому, хто прийшов забрати її в нього. Та Чеслав розумів, що в ньому все ще говорить пустотливий хлопчак, який підкоряється бажанням. А чоловічий розум, що входить у силу, і досвід мудро підказували, що так їй буде набагато безпечніше. Адже слід ще знайти того, хто погубив його родичів, і він не зможе повсякчас бути поруч із нею. А їй тепер потрібен захист.

Промучившись до вечора, але так і не знайшовши забуття у сні, Чеслав вибрався зі стовбура лісового велетня й спершу повільно, а потім дедалі швидше й швидше почав віддалятися від нього.

Він квапився побачити ту, що позбавила його спокою.

Ближче до ущелини Чеслав стримав свій біг, щоб не виказати В’ячкові свого нетерпіння побачити його сестру. Негоже це. Тому наблизився до схованки якомога тихіше й раптом почув вимогливий голос В’ячка:

— Чому мовчиш, Неждано?

Відповіддю йому була тиша.

Чеслав зупинився й прислухався…

Лише за якийсь час таки почувся тихий голос Неждани:

— Він не такий вже й… поганий… Я сама спершу так думала, боялася… Навіть ненавиділа його…

— Адже він викрав тебе!.. — немов ударом батога перервав її В’ячко.

— Хто-хто, а я те розумію, — так само тихо відповіла йому сестра. Але в голосі її чулася незгода. — Говорить, що люба я йому…

Та вона неначе захищає його, Чеслава, перед братом?!

— І ти віриш цьому поганцеві з проклятого й ворожого нам роду?!

Неждана мовчала.

— Мовчиш?.. — голос В’ячка втратив твердість, і тепер у ньому чулася лише смутна ніжність до сестри. — І що ж далі буде, Неждано?

— Якби я знала, — сумно видихнула дівчина.

Чеслав вирішив за розумніше не втручатися в їхню непросту розмову. Неждана сама має дати відповіді на запитання брата. А він, Чеслав, ще встигне сказати своє слово. Слово чоловіка…

А поки що йому необхідно зустрітися з іншою жінкою. Не з молодою, а вже в тому віці, коли жінку називають бабкою або старою, не з красунею, а швидше навпаки, та до того ж із норовом і язиком, від яких інші воліють триматися подалі. Загалом із жінкою малоприємною, але тепер дуже йому потрібною. Через небезпеку, що загрожувала Неждані, довелося відкласти спробу зустрітися з Кривою Ледою, але про бабу не забули. І щойно дівчина опинилася в безпеці, настала черга старої пліткарки.

— Я виманю цю битливу козу з городища, — натхненний вдалим порятунком Неждани, пообіцяв другові Кудряш.

Ранок. Селище поступово наповнювалося звичними господарськими справами й метушнею. Але цим ранком звичайну буденність порушила подія, що сталася напередодні біля капища. Люди збуджено обговорювали появу Вогненного Вовка біля святилища і саме йому приписували викрадення чужачки. Вони на всі лади обмірковували, до добра це чи до лиха і чи не загрожує поява Звіра городищу якоюсь бідою. Говорили про це, щоправда, жваво, але якось більше пошепки, обачно, немов боячись необережними словами накликати гнів звіриного духа.

Тихо та якось мляво було лише в халупі старої Леди. Так повелося відтоді, як хтось невідомий — а на її думку, знавіснілий вражина Чеслав — напав на неї й ледь не вбив. Після цього жінка, що так і лізла в чуже життя, затихла й зачаїлася, рідко залишаючи свою хижу. А оскільки Крива Леда через свою невгамовну вдачу та нелюдську цікавість стала причиною не одного скандалу й бійки, то й охочих відвідати лайливу бабу було не дуже багато. Жила вона сама, бо чоловіка свого втратила ще молодою, а дітей їй Великі так і не послали, напевно, за її злостивість. А може, саме через те вона й стала такою злою.

Та ось і в її хижі з’явився якийсь натяк на життя, почулися слабкі шерехи й бурмотання, посипалася лайка на чиюсь окаянну голову, щось упало, грюкнуло, ойкнуло, а невдовзі біля входу почався ледь помітний рух.

Спочатку з-за дверей показався гострий ніс, за ним — очі: одне позначене каліцтвом, напівзаплющене, а друге видюще та чіпке. Боязко озирнувшись на всі боки й оцінивши побачене своїм уцілілим оком, баба таки зважилася вийти з хижі. Голова Леди була підв’язана хусткою, що прикривала її хворе вухо, а два кінці кумедно стирчали на маківці. У руках у неї було дерев’яне цебро. Очевидно, бабі захотілося свіжої води.

Ступаючи занадто прудко як для свого віку, а то й короткими перебіжками від укриття до укриття, кинулася Леда до колодязя-журавля, виритого в самому городищі, на випадок негоди та небезпеки. Побачивши дорогою гурт бабів, що судачили про щось неподалік, вона було сповільнила крок і вже, напевно, готова була повернути в їхній бік, та потім, начебто отямившись, понеслася далі.

Озирнувшись, ніби збираючись зробити щось недобре, хоча, найімовірніше, це була лише набута за час бурхливої пошукової діяльності звичка, баба набрала води і, зігнувшись під вагою повного цебра, задріботіла в бік свого житла. Угледівши знову гурт бабів, вона ще раз сповільнила свій крок, зупинилася, засумнівалася, навіть було поставила на землю цебро, але потім, очевидно, згадавши щось страшне, підхопила його й кинулася далі.

Уже біля самої халупи, стомлена важкою пробіжкою й вагою цебра, Леда зупинилася, щоб відсапатися. І саме цієї миті перепочинку незрозуміло звідки в її бік полетів підступний камінь, що, треба ж, утрапив у те саме вухо, що своїм болем так вимучило стару жінку.

Важко передати ті почуття й настрій, що відбилися на кривому обличчі Леди після такої біди. Можливо, їй здалося, що її покалічене око раптом прозріло, бо іскри, які спалахнули перед нею, вона побачила двома очима. Від дикого болю, що увірвався в її голову, баба впала на свій кощавий зад, незграбно змахнувши руками й зачепивши ногами, що злетіли догори, цебро, яке перекинулося. З її очей рясно заюшили сльози, а рідкозубий рот відкрився, і вона пронизливо закричала на все своє старече горло.

Першим на нещасне бабине репетування приспів Кудряш, який випадково проходив повз.

— Що, що трапилося, бабусю?! — співчутливо запитав юнак.

Леда, мабуть, втративши від болю мову, спершу тільки плакала, обхопивши голову руками, а потім почала мукати й показувати пальцем то кудись убік, то на камінь, а потім тикати пальцем у своє побите вухо.

— Каменем у вухо?! — здивувався Кудряш із чиєїсь неймовірної жорстокості. — Ай-яй-яй! Які злидні нікчемні!.. Це ж треба таке вигадати!..

Збіглися й баби та почали співчутливо хитати головами, жаліючи потерпілу.

— Ну, зірвиголови вражі, лише попадіться до моїх рук! Без вух залишитеся!.. Уже я до вас доберуся!.. — погрозив кулаком невідомим бешкетникам Кудряш і почав утішати поранену жінку.

— У-у-у!.. М-м-ма!.. У-а-а! — голосила крізь сльози Крива Леда.

Зіваки та жалісливі баби, поспівчувавши ще трохи старій та пообіцявши влаштувати ретельний допит своїм малолітнім шибеникам щодо їхньої причетності до цього лиходійства, поступово розійшлися у своїх справах.

А співчутливий Кудряш старанно допоміг підвестися Леді, яка все ще охала й ледь метикувала від пережитого, провів її до халупи й навіть приніс нещасній цебро свіжої води.

Від доброти та сердечності Кудряша можна було тільки дивом дивуватися. Він ще знайшов час, щоб увечері заглянути до халупи Леди й довідатися, як вона почувається після всього пережитого.

Баба крижем лежала на своїй постелі й стогнала — то тихо, то гучно, то скрикуючи, то схлипуючи.

— Болить? — запитав Кудряш так лагідно, немов медом помазав.

— Так уже болить, так болить — несила мені вже!.. То ниє, то стріляє, то смикає, а то немов колупає, вивертає все зсередини!.. — голосила баба, рада-радісінька хоч комусь поскаржитися на свій нещасний стан. — Байстрюки-виродки погані влучили прямісінько у хворе вухо, що й так мене вимучило вже, як трясця. Щоб їх трясло в лихоманці болотній до кінця днів!

Кудряш, почувши такі злі побажання, непомітно для баби сплюнув на всі боки, щоб не пристало, а потім із розумінням похитав головою й порадив скористатися способом його матінки лікувати вуха — прикласти гарячий камінь.

— Та що я вже тільки не пробувала! І прикладала, і мазала… А воно болить, окаянне, і болить! — слабко відмахнулася на його пораду Крива Леда.

Юнак багатозначно пошкрябав потилицю, щось прикинув, але відразу й відкинув, а потім, озирнувшись навсібіч, начебто їх хто-небудь міг побачити або почути, по-змовницьки прошептав:

— Може, треба до Мари?..

Видюще око Леди слідом за Кудряшем теж зиркнуло навсібіч, після чого баба напівпошепки зізналася:

— Та я вже ходила до неї, як тільки почала мучитися через це вухо, та не дійшла. На стежці таке зустріла, що ледве втекла звідти. Чеслава-вбивцю!.. А тепер і зовсім боязно-а-а, — почала скиглити від нестихаючого болю та страху Леда.

На обличчі Кудряша яскраво відбивалося розуміння страждань нещасної жінки. Трохи помисливши, він нарешті зважився й запропонував:

— Ну, якщо так потрібно і терпець уже урвався, то… я б, може, і провів!

Леда, припинивши голосити й ойкати, з недовірою вирячилася на хлопця, про щось зосереджено розмірковуючи, напевно, про те, і чого б він такий добрий до неї. Підозріло! Ох, як підозріло! Прищуливши своє причепливе око-реп’ях і не виявивши на обличчі юнака жодної тіні підступу, вона, мабуть, уже готова була зважитися на пропозицію, але потім, щось згадавши, зі страхом у голосі заторохтіла:

— Ой, ні, ні, ні, боязно, дуже боязно. А що, як Колобор дізнається?.. — а потім зі ще більшим розпачем у голосі продовжила: — Та ще й губителі скрізь нишпорять і смерті моєї хочуть! Він же сказав мені…

— Хто? — швидко по-котячи присів коло неї Кудряш.

— Голос!.. — випалила баба, але одразу прикрила рот долонею, зрозумівши, що здуру бовкнула зайве.

Кудряш заглянув у її єдине живе око й побачив там такий жах, що зрозумів: більше баба нічого не скаже. А тому, промурмотівши, що лише хотів як краще, та якщо вона не хоче, то й хай буде так, юнак побажав їй полегшення страждань і якнайшвидшого одужання й покинув її житло.

Світанок ще навіть не зайнявся, коли мати розбудила Кудряша, сильно й наполегливо трусячи за плече:

— Вставай, снопе непутящий, там Криву Леду Лісовик приніс у таку рань нам під дім. Тебе питає, — повідомив її сонний незадоволений голос. — Нащо це ти знадобився цій заразі о такій порі?!

Кудряш хотів було нібито «не почути», але дістав від матері добрячого стусана й мусив підвестися. Він переліз через сплячих молодших братів, спросоння погано тямлячи і об щось або когось із них спотикаючись, вибрався з хати.

У темно-сірому сутінку юнак не відразу роздивився, хто прийшов. Баба сама випірнула з темряви просто перед його носом. Кудряш навіть позадкував від несподіванки.

— Тобі чого, бабо? — сторопіло запитав він.

— Ой, ой, ой! Несила мені терпіти, Кудряшечку-у-у!.. — заголосила Леда з підвиванням. — Ти ж мене, болящу, до Мари пропонував провести, тож я оце й зважилася-а-а… Зроби добре діло, голубчику, прислужися хворій-ой-ой-ій!

Очевидно, від болю, що її мучив, Леда переступала з ноги на ногу та, обхопивши долонями голову, хитала нею в такт кожному слову. Так сильно прихопило бабу.

Зрозумівши, що від нього хоче стара, Кудряш ліниво потягнувся й позіхнув, усім своїм виглядом показуючи ставлення до її нинішнього прохання.

— Та ти що, бабо?! То ж днем ясним було, а зараз яка темінь довкола! Туди підеш — то й без очей залишишся! — потім, дотягшись рукою до спини, почав неквапливо почухувати її. — Та й не хочеться мені тепер у таку сумнівну справу вплутуватися. Покумекав тут та подумав: а що, як волхв Колобор прознає, що до вигнаної з тобою ходив, заборону порушив? Навіщо мені така морока на голову?

Леда від його слів навіть присіла, відчувши слабкість у ногах, а потім мало не підскочила.

— Ай-яй-яй, та звідки ж він прознає те?! Я ж, як риба, мовчатиму, ти ж мене знаєш. Та й сама ж я теж порушую заборону ту, бо немає сил моїх більше терпіти… Проведи, любчику мій, до знахарки Мари, а то голова в мене ось-ось лусне від болю того-о-о-о, — плачучи, баба розмазувала гіркі сльози по перекошеному від болю обличчі.

А на обличчі Кудряша від Лединих страждань відбилася непідробна жалість, бо душа в нього була добра та незлостива. Та попри це зараз він не поспішав утішити стару, а тільки пробурчав:

— Тебе, Ледо, сам Лісовик, мабуть, не зрозуміє: то не проводь, то проводь. Плутаєш та збиваєш мене. Ось ночами тепер спокою не даєш. Адже вчора закомизилася навіщось, а тепер… — похитав він головою. — Та й ніколи мені ниньки. Мати за худобиною зранку прибрати наказала…

— Ну, Кудряшечку мій добресеньки-и-и-й!.. Замучить мене болячка погана, до смертушки-и-и, — заскиглила ще жалібніше Леда.

Вона схопила хлопця за руку й стала гладити по плечу та заглядати у вічі. Кудряш хотів було відсторонитися, та де там — Крива Леда чіпко його тримала.

— Ну, добре… — співчутливо, а швидше приречено зітхнув юнак і таки змилостивився. — Нехай тільки світанок у силу ввійде, — зайду за тобою. А ти готова вже будь! — суворо наказав бабі Кудряш.

— Авжеж, буду… Ще й як буду… Ти тільки швидше заходь-і-і… Та не забудь про мене, милесенький-ой-ой!

Повсякчас озираючись на хлопця, наче перевіряючи, чи не передумає він, Леда пішла геть і незабаром розтанула в ранковому тумані. А світанок тим часом зароджувався, женучи ніч, що й так уже відступала.

Кудряш ще якийсь час постояв, проводжаючи бабу поглядом, а потім розвернувся й пішов, але не до хати досипати, хоч як йому не кортіло, а в інший бік. Були в нього тепер спішніші й важливіші справи…

До халупи Кривої Леди Кудряш прийшов, коли ранок був уже саме в розпалі. На той час чого тільки не випробувала Леда, борючись зі своєю вушною болячкою й намагаючись угамувати або хоча б послабити її, хіба що в танок не пускалася — усе марно.

Тільки-но Кудряш опинився біля її порога, стара сама кинулася йому назустріч, виглянувши з хати:

— Ой, прийшов-таки, соколику ясний! — радісно сплеснула вона руками й відразу буркотливо прокаркала: — Що ж так довго-то?! Я вже хіба що на хату не вилізла від стражда-а-ань!.. — але відразу схаменулася, згадавши, що залежить тепер від юнака. — Ну, прийшов, і добре, чудово! — Завела вгору від нового нападу болю своє єдине око, та нова думка змусила її знову втупити його в гостя. — А зброю взяв?

Кудряш, знизавши плечима, показав їй свій лук, що й так був занадто помітний.

— Ходімо, бабцю, тільки бігцем, а то в мене справ ще багато, — суворо та поважно сказав Кудряш і, кивнувши в бік воріт городища, рушив до них.

Стара, не гаячи часу, підхопила свою ключку й кинулася за ним. Незабаром вони порізно вийшли з воріт й, роздивившись навколо, чи немає сторонніх свідків їхнього походу, та впевнившись, що все гаразд, уже разом квапливо рушили в бік печери знахарки Мари.

У лісових хащах Леда, гнана своїм нестерпним болем, спершу поспішала за хлопцем, намагаючись не відстати, а потім навіть обігнала його й швидко дріботіла стежкою попереду. Вона повсякчас крутила головою навсібіч, уважно зиркаючи своїм одним оком, очевидно, когось побоюючись. Те крутіння завдавало їй чималого болю, але страх перед кимось невідомим був, вочевидь, величезний. А тому вона весь час оберталася назад, перевіряючи, чи йде за нею її охоронець. А Кудряш і не думав залишати стареньку.

Так вони пройшли більшу частину шляху, жодного разу не зупинившись, щоб відсапатися, незважаючи ні на швидку їхню ходу, ні на похилий вік баби Леди. Вона лишень почала йти трохи повільніше, більше спиралася на ключку та рідше оглядалася. Нічим не порушуваний, окрім них самих, лісовий галас та присутність Кудряша надавали бабі більшої впевненості у своїй безпеці. Та й до печери знахарки було вже рукою кинути…

Раптом попереду почувся якийсь підозрілий шелест, і десь за десять кроків перед ошелешеною Ледою з кущів на стежку вийшов… Чеслав.

Напевно, якби вона побачила зараз самого хазяїна лісу Лісовика, то й тоді жах її не був би таким сильним. Баба заклякла на місці приголомшена й навіть трохи присіла — ноги від страху підломилися. Перев’язане хусткою лице миттєво налилося кров’ю, зробившись малиновим. Навіть видюще око розширилося, наче намагаючись більше та ясніше побачити, і набігло кров’ю. Рот її розчепірився німим криком.

Око кілька разів очманіло моргнуло, і тільки тоді страх, здається, покинув Леду. Вона, миттєво забувши про свій страшенний біль, різко повернула голову назад і… побачила усміхнену пику Кудряша.

«Це пастка!» — зрозуміла баба.

Зло зиркнувши знову на Чеслава, баба вивергнула зі свого горла якийсь неймовірний чи то клич, чи то виття:

— У-а-а-а! — підстрибнула на місці, жбурнула з усієї сили в юнака ключку й, підхопивши поділ своєї сорочки, кинулася зі стежки.

Кудряш очам своїм не повірив, побачивши, що виробляє обтяжена чималими роками та ще й добряче хвора бабка. Він навіть потер їх для переконливості. Чеслав, хоч уже й спостерігав Ледину спритність, знову був приголомшений нею. Обоє здивовано дивилися услід зниклій бабі.

Але остовпіння їх швидко відпустило. Не перекинувшись і словом, лише перезирнувшись, вони, дружно зірвавшись із місця, рвонулися слідом. А Леда, судячи з тріску кущів та гілок, що віддалявся, летіла лісом напролом, не розбираючи дороги.

Їхні молоді, сильні, пружні ноги ледве поспівали за, здавалося б, такими млявими й кволими старечими. Очевидно, невимовний жах, порівнянний лише зі смертельним, надавав сил Кривій Леді. Тільки десь на відстані двох польотів стріли від стежки їм пощастило наздогнати втікачку. Вона раптом спіткнулася об невеликий порохнявий пеньок, що підступно зачаївся в траві, і пролетіла ще трохи вперед.

Хлопці, помітивши її стрімке падіння, підбігли до нещасної, щоб переконатися, що вона не вбилася. Баба лежала якийсь час нерухомо, і могло здатися, що душа її вже вирушила до праотців, але впалі груди, що здіймалися від важкого подиху, свідчили про зворотне. У юнаків відлягло від серця: благо, що шию не звихнула й не розсипалася.

А тим часом око бабки сіпнулося й різко розплющилося. Побачивши над собою своїх переслідувачів, Леда голосно закричала і почала з усіх сил брикатися ногами, намагаючись дістати то одного, то другого.

— Кричи, волай, тебе тут хіба що почвара болотна почує, — сказав, ухилившись від чергового випаду кощавої старечої ноги, Кудряш.

— Ой, не вбивайте мене, нещасливу-убогу-бідолашну!.. Я нічого, нічогісінько… Я ж ні в чому не винна — мовчала, немов під воду пірнула!.. — заквилила Леда, затуляючись від них руками.

Чеславові, чесно кажучи, хотілося хоча б легенько тріснути бабку за всі її підлоти, та й щоб наперед знала, але вона й так ледь жива була від страху, і він стримався.

— Може, тебе й варто було б придушити, Ледо, щоб наклеп на мене підлий не зводила, та тільки ти нам жива зараз потрібна.

— А-а-а-а?!! — продовжувала підвивати перелякана жінка.

— Розповіси все, про що запитаю, по-доброму — ціла будеш землю топтати, — пообіцяв Чеслав.

— Ай-ай-яй! Я нічого, нічогеньки-и-и-и… — голосила далі баба, не зважаючи на його слова.

Бачачи, що Леда впала в нестяму, Чеслав схопив її за плечі й кілька разів добряче струснув, щоб отямилася.

— А коли пручатися будеш, так ми й передумати можемо… — багатозначно й грізно попередив Кудряш.

Стара не одразу, але все-таки припинила волати, замовкла й лише насторожено бігала своїм оком по обличчях хлопців.

— Спершу скажи, бабо, чого ти тікаєш від мене, як ошпарена… — поцікавився Чеслав.

Леда не відразу зважилася розтулити рота. Її губи спершу було розкрилися, але тільки тремтіли й кривилися, не видаючи ні слова, але потім, несміливо, та все-таки стара впертюха пробелькотіла:

— Так ти ж… мене, Чеславцю, порішити хотів… Стрілою цілив… Та ножичок кида-а-а-ав… — і знову схлипнула.

Чеслав від такої явної брехні ледь знову не схопив її, щоб струснути, але, боячись, що баба знову почне плакати й верещати, лише підвів очі до неба й, похитавши головою, запитав:

— Гм, із чого ти взяла, недоумкувата, що це я робив?

— Так більше ж нікому… — розвела руками бабка.

— А то ти мало кому крові за життя попсувала?! — уїдливо втрутився Кудряш. — Та тебе прибити… лише гукни — табун охочих збереться.

Леда від його слів знову тихенько завила:

— Злі-і… Ой, злі язики!.. То погані люди брешуть, як собаки скажені, про мене нещасну-у-у-у… А я ж, якщо що й скажу кому… то просто в очі, та тільки про те, що бачила чи чула, і тільки заради правди й справедливості-и-и…

— О, правдолюбниця вишукалася! Та ти, помело городищенське… — закипаючи праведним гнівом, Кудряш насунувся на криву бабу.

Він і тепер ще простити не міг Кривій Леді історію, коли вони, тоді ще хлопчиська, залізли в общинну комору поласувати медом, а всюдисуща Леда якось прознала про ті пустощі або запримітила та й розцвірінькала все його суворій матінці. Ох, і дісталося ж тоді Кудряшеві від матері за шкоду!

Чеслав, розуміючи, що цей наступ друга на їхню бранку закінчиться черговим нападом реву й користі від того буде мало, відсунув Кудряша вбік.

— Я ось що тобі скажу, Ледо, і хочу, щоб ти добре зрозуміла… — він навмисно говорив повагом. — Я зовсім не домагався погибелі твоєї… І ніколи ні стрілою в тебе не цілив, ні ножем не мітив, як би мені не хотілося те зробити за всі твої підлі плітки про мене й мого брата.

На обличчі баби явно читалася недовіра. І щоб слова його були переконливішими для старої лисиці, Чеслав додав:

— Клянуся пам’яттю предків своїх!.. — а потім, не в змозі перебороти юнацьке бажання похвалитися, з поблажливою усмішкою додав: — І коли б я хотів погибелі твоєї, бабцю, то та стріла, що летіла у твій бік, обов’язково влучила б і вже ножичка не знадобилося б. Кудряш не дасть збрехати. Та й зараз би тут із тобою теревені не розводив…

Леда від хвилювання через силу ковтнула слину пересохлим ротом і видихнула:

— А хто ж тоді?.. — і збентежено закліпала оком.

— Це ж ми й хочемо зрозуміти, бо… — але раптова думка не дала Чеславові висловитися. — Почекай… Але ж якщо стрілок той у тебе, стару, не поцілив, то він… чи зовсім вже недосвідчений, з невірною рукою…

— Та це я вертка така, — встигла вставити бабка.

— Або він зовсім і не хотів позбавляти тебе життя… — не звернувши уваги на її вигук, продовжив Чеслав.

— Хотів, ще й як хотів! Та далеченько був від мене. Я ж його й розгледіти не змогла. З-за дерева, гад, цілив!.. — заторохтіла невгамовна Леда. — Страху ж я, сердешна, натерпілася, до кінця років моїх вистачить! Он із хати зайвий раз висунутися боялася. Страх!.. Страх та й годі!..

— Тож він, може, і хотів саме настрахати тебе?.. — задумливо припустив Чеслав, і було не зовсім зрозуміло, кого він запитує — чи жінку, чи себе.

На обличчі Кривої Леди з’явилося щире здивування:

— Та навіщо ж?

— Бо ти знаєш або бачила таке, що інші сховати хотіли б, — вийшов із замисленості Чеслав й очікувально подивився на бабу.

А Леда з виразом дитячої невинності, за якою — хлопці знали — ховалися старечі вікові хитрощі, втупилася в нього. І, здається, не думала відкривати рот.

Першим не витримав Кудряш, який спостерігав за ними збоку:

— Говори, заразо, що ти ще прознала такого, за що тобі голову відкрутити хотіли? — накинувся на бабу.

— Ай! Ай!.. Та я ж… Та нічого ж… Великі й духи — свідки!.. — заголосила, затуляючись від нього, Леда. Але зненацька затихла. — Хіба що, ось тільки… тільки… — з-під рук зиркнуло хитре око. — Може, через…

І тоді Леда розповіла хлопцям про той нещасливий ранок, коли знайшли мертвим Велимира. Виявилося, що перед тим кривавим світанком дуже погано спалося старій лисиці.

— Ну, я й вибралася з халупи, щоб повітрям подихати. А чого в духоті сидіти? Та й усе-таки цікавіше, ніж на стіни витріщатися. Аж дивлюся, наче йде хто чи здалося… А світати ще тільки починало, і туман був!.. Придивилася, навіть за рогом причаїлася, точно, іде… А це Голуба до воріт городища йшла! Та… крадькома, озираючись… Я й подумала: чого це дівці зранку не спиться? Ну й рушила за нею. Тільки щоб подивитися… Так і так не сплю… — Леда дедалі більше розпалювалася від своєї оповіді. — Вона, отже, до воріт підійшла…

А сторожа наша міцно поснула, видно. Поганці!.. Так Голуба засувку — того… і за ворота — шасть. Я за нею. А вона до лісу побігла хутко, ну, і я… Довго йшли… Я вже ледь поспівати за нею стала. Усе боялася — загублю. А вона поспішала і поспішала. І ось зупинилася нарешті, озиратися стала. Може, місце, куди йшла, шукала?.. Я теж, звичайно, стала, а потім і присіла, віддихатися… — баба, що до досі тарахкотіла без упину, мабуть, теж вирішила відсапатися й замовкла.

— Ну, а далі, далі що?.. — у два голоси зажадали продовження хлопці.

А Кудряш, що слухав доти сидячи, з нетерпіння навіть підхопився.

Баба з недобрим прижмуром подивилася на одного, перевела погляд на другого, ще трохи помучила їх мовчанкою (певно, мстила за напад), але таки продовжила:

— А вона, Голуба, видно, розібралася й далі пішла, тільки тепер знову сторожко та помаленьку… Ну, я думаю, теж поспішати не буду, посиджу ще трошки, а потім наздожену. Стомилася ж!.. Коли чую, десь збоку гілка хруснула… Я туди — зирк… і зрозуміла, що там, за кущами… ще хтось є… живий. Спершу подумала, що звір який, але ні — людина! Невже Голуба мене побачила — кумекаю. Але ж вона в інший бік подалася… І отут я прозріла, що, окрім нас двох, хтось ще третій там валандається. І мене, нещасну, помітив… І очима дірявить тепер усю. Ой, я так й обмерла! З переляку навіть гикати почала безперестанно, — від знову пережитого хвилювання жінка навіть приклала руку до того місця, де мало стукати серце.

— Та хто ж це був? — чомусь пошепки запитав Кудряш.

— Так не роздивилася ж я крізь кущі!.. — у її голосі почулася щира досада. — Та й він же спритно сховався від мене. Не хотів, щоб побачила його… А отут і сама Голуба крізь кущі несеться. Так і ломиться напрямки, так і ломиться, як сліпа. А вся сама на себе не схожа. Бліда, розпатлана, рукою рот затисла, очі витріщила і вся в сльозах. Заметушилася з боку в бік: збилася, куди бігти. Ледь із тим, хто за кущами сидів, не зіштовхнулася. То він від неї, мабуть, шарахнувся, вона — від нього. А я від обох. Та як припустила!

— Голуба?

— Та я ж!.. Летіла, як та молодуха, відтіля. Лише біля самого городища отямилася. — Леда з полегшенням обтерла краєм хустки рот, а потім і чоло, нібито тільки зараз закінчила той стрімкий біг, про який розповідала. — А потім уже стало відомо, що батька твого, Чеславе, того ранку зарізаним знайшли…

Тепер була черга підхопитися Чеславові, який доти терпляче слухав розповідь Кривої Леди:

— Так чого ж ти на Раді, бабо, про те не сказала?! А все про нас із братом нісенітниці верзла?!

Леда ображено стулила губи:

— Авжеж! Нісенітниці!.. — передражнила вона Чеслава. — Про вас із Ратибором щиру правду казала. Усе, що сама бачила. А що про Голубу не сказала… Я спершу таки думала розповісти… Та промовчала, бо навряд чи дівка зважилася б, та й не встигла б вона таке діло криваве вчинити. Хоча хто його знає, чого її туди понесло… А ще я подумала собі: тоді ж доведеться зізнатися, що і я біля тієї галявини була. А навіщо мені така морока потрібна? Своїх болячок вистачає. Ой! — згадала вона про своє хворе вухо, чи воно саме нагадало їй болем. — Та, може, і той, хто за кущами сидів, був одним із вас, звідки мені знати?.. — і зовсім уже плаксивим голосом попросила: — А тепер відпустіть, соколики, бо так болить… Я все вже розповіла…

— Ні, не все, бабо! — різко перервав її жалібні прохання Кудряш.

— Як не все? — обурилася баба.

— А про голос не сказала?!

— Який такий… голос? — хитре око Леди забігало, як загнаний у пастку заєць.

— Про який мені обмовилася, стара!.. — Кудряш сказав це таким страшним голосом, що змусив-таки бігаюче бабине око зупинитися.

Леда перелякано ойкнула й у розпачі прикрила рот рукою:

— Не було!.. Нічого не було!.. Поплутав ти щось, Кудряшечку!..

Баба ще трохи поламалася, поплакала, поголосила. Але після погроз і вмовлянь усе ж таки змушена була зізнатися:

— Був… Був голос!.. Якось уночі… Уже після того, як погубити мене в лісі хотів хтось, — з острахом зиркнула стара в бік Чеслава. — Чую, виє потихеньку біля хижі моєї, за стіною. Я спершу подумала — вітер. А далі чую слова: «Чуєш мене, Ледо?» Я вже й не пам’ятаю, як сили знайшла відповісти йому, що, мовляв, чую… І тоді він звелів мені забути про те, що бачила того ранку на галявині. А то, сказав, коротким мій шлях до предків буде…

— А який він був — чоловічий чи жіночий? — спробував з’ясувати Чеслав.

Крива Леда подивилася на нього з подивом, немов він сказав якусь дурість, а потім прошепотіла:

— Моторошний!.. Немов сам Змій-Велес сичав. Спробуй розбери його… — і відразу ж, наче отямившись, у розпачі схлипнула: — Ой, він же ж мені мовчати велів!.. Що ж тепер зі мною, бідною, бу-у-уде? — завила баба не гірше від таємничого голосу. — Як же я тепер до хати дійду?! Адже він мене, лиходій, погубить!..

Але Чеслав уже не звертав уваги на її крики. Він повільно відійшов трохи вбік і, прихилившись до стовбура молодого дуба, завмер, наче слухаючи шелест його листя. А може, шепіт лісових духів? Їхня порада йому зараз ой як була потрібна!.. Час від часу він якось дивно й загадково поглядав у бік баби.

Кудряш, здивований такою поведінкою друга, вирішив не заважати, а сів неподалік від переляканої жінки, щоб не втекла, намагаючись не звертати уваги на її стогін.

Раптом Чеслав повернувся й заявив бабі:

— А нікуди ти, бабо, тепер не підеш.

— Це як же?! — Леда від несподіванки навіть вити перестала й втупилася в нього, наче вперше побачила.

— А ти нам тепер тут, у лісі, знадобишся.

Потім Чеслав звелів Кудряшеві тягнути бабу в самісінькі нетрі, і сам першим підхопив бранку. Леда несамовито пручалася що є сили, але що вона могла вдіяти проти двох здорових парубків? Як вона вже не виривалася та не брикалася — усе марно. Ніщо не могло перешкодити задуму Чеслава.

Дивна звістка про те, що Крива Леда зникла з городища й ховається десь у лісі, вужем заповзла за частокіл і почала передаватися від хати до хати, від одних цікавих вух до інших.

— І що це надумала дурна баба? — гадали в селищі, знизували плечима й хитали головами.

Але оскільки бабу за її невгамовну боротьбу із сімейними таємницями й вадами громада не дуже шанувала, то народ поговорив-поговорив про її зникнення та й махнув рукою. Хоче в лісі жити, хай живе — у городищі спокійніше буде.

Нова цікава звістка про зниклу бабу не забарилася. І звідки тільки ці чутки беруться? Отож незрозуміло звідки прийшла чутка, що баба та неспроста втекла з городища, а від сильного страху за своє життя. Бо дізналася про таємницю великого лиходійства… І зовсім уже неймовірною стала чутка про те, що Крива Леда перед втечею нібито комусь розповідала як велику таємницю, що точно знає, хто позбавив життя голову Роду Велимира, бо того кривавого ранку сама в лісі блукала й бачила…

Ці чутки та пересуди на якийсь час затьмарили навіть новину про народження в однієї з корів одразу трьох телят — явище, досі не бачене в городищі. Чуткам вірили й не вірили. Дуже вже добре поселянам була відома схильність старої пліткарки до вигадування, а часом і до відвертої брехні.

Дехто з чоловіків казав, що непогано було б розшукати стару й розпитати, щоб прояснити ті вигадки. Однак робити те ніхто не квапився. Можливо, тому, що найзацікавленішим у розкритті цієї таємниці був Чеслав. А він сам тепер — підозрілий утікач.

Незабаром почали базікати й шептатися, що комусь здалося, — а може, і справді бачили, — що ховається втікачка біля трьох пагорбів… Начебто там, серед дерев і каменів, знайшла нове пристановище баба. І як побачить кого з людей, то хапається сховатися стара.

Бешкетник Кудряш, чуючи такі байки про зниклу Леду, разом з усіма недовірливо хитав головою, цокав язиком і знизував плечима від подиву.

І звідки тільки ці чутки беруться? А Лісовик його знає!..

Далеко, на багато днів ходу тягнеться лісове безмежжя. Так далеко, що лише з казань та билин, переданих від покоління до покоління, та від рідкісних зайд народ лісового племені знав про те, що за їхнім лісом є ще інші землі. Нібито є місця з твердинями небаченої висоти й широти, з людьми та поселеннями дивовижними.

Але й їхня рідна лісова колиска була багата на земні дивовижі, створені Великими. І в одному з таких місць зійшлися три пагорби. А може, навпаки, розійшлися, народившись із однієї гори-матінки?

Чеслав недаремно обрав саме це місце для свого задуму. Схил пагорба, що стояв з боку городища, був кам’янистим і лише трохи поріс деревами, а тому добре проглядалися всі підходи до нього. І якщо хто захоче зійти ним, то ніяк не залишиться непоміченим для того, хто спостерігатиме згори. Два інші пагорби були нижчими.

А на те, що хтось незабаром таки має прийти до цього місця, дуже сподівався Чеслав. А сподівався тому, що у вибалку, який утворився між пагорбами, він сховав стару Леду, наказавши сидіти сумирно й для певності прив’язавши до ялини, щоб не втекла. І Крива Леда була тепер принадою, яку залишають мисливці біля пастки, намагаючись вполювати великого звіра. А прийти за нею, на думку Чеслава, повинен був той, чию таємницю Леда нібито знала й іншим відкрити могла. Якщо, звичайно, не перешкодити старій цокотусі…

З вечора вірний Кудряш мав прохопитися в городищі про теперішнє місцезнаходження Кривої Леди. А тому, найімовірніше, зранку випадало очікувати небезпечного гостя. І прийти він швидше за все мав із боку городища. А тому Чеслав і засів із самого світанку на ближньому до поселення пагорбі, заховавшись між лапами пишної ялини.

Він лежав на сухій підстилці з опалої хвої, весь обернувшись на суцільні слух та увагу. Серце юнака билося рівно — був упевнений у своїх силах, задумі й талані. Напередодні Кудряш вкрав із городища порося, яке вони принесли в жертву Лісові, щоб дух був прихильний і милостивий до їхніх незвичайних ловів. І Ліс прийняв цю жертву, розмірено й дружно прошумівши кронами вікових велетнів. Із собою молодий мисливець узяв лише ніж, бо лук та стріли цього разу мало чим могли допомогти.

Перед ним, мов на долоні, лежала вся околиця. Але ніщо й ніхто не тривожили її своєю появою. Уже й сонце піднялося над верхівками дерев, розтопивши сутінок, а того, хто бажав погибелі бабі Леді, усе не було. Чеслав як справжній мисливець був терплячим. Тіло його від довгої бездіяльності немов задерев’яніло, але він не відчував цього.

Зненацька там, куди дивився юнак, на далеких підступах до пагорба, у лісових хащах із гілок спурхнули горлиці, що вподобали ці місця. Подих і серце Чеслава завмерли… І знову тиша й спокій. І знову равликом потягнулося очікування. Але невдовзі кілька птахів знову залопотіли крилами в повітрі. Тільки вже ближче й праворуч від Чеслава. Тепер він був упевнений: там хтось крадеться.

Як же повільно!..

І ось нарешті крізь дрібні голки ялини, під якою він заліг, хлопець помітив, що від крайніх до пагорба дерев відокремилася чиясь постать. Ближче й ближче… Придивившись, Чеслав зрозумів, що це… дядько Сбислав! І йшов він просто на нього.

За мить у голові Чеслава майнула лавина думок і запитань: «Як?! Чому?! За що?!» — на які він поки що не міг відповісти. Йому важко було повірити, що ця людина, однієї з ним крові, могла бути вбивцею його батька. «Чи ні?.. Але що він тоді тут робить?» Чеслав вирішив поки що не показуватися дядькові на очі, а подивитися, що буде далі.

Сбислав ішов на пагорб повагом, але й напрочуд спокійно, не ховаючись, хоча час від часу й оглядаючись навсібіч. Здалеку він був дуже схожий на свого двоюрідного брата, батька Чеслава. Така сама кремезна статура, такі ж волосся, борода та хода… Але це був не Велимир.

Вибравшись на вершину та опинившись біля тієї самої ялини, під якою заліг молодий мисливець, досвідчений чоловік Сбислав зупинився, оглянув землю, очевидно, шукаючи слідів… Та Чеслав подбав, щоб залишити їх якомога менше. І тоді родич ще раз огледівся й зненацька для Чеслава неголосно покликав:

— Чеславе!..

«Невже він усе-таки виявив мене?..»

Сбислав гукнув ще раз, уже голосніше. Але Чеслав не квапився відгукуватися, а лише сильніше стис ніж у запітнілій від напруження долоні. Дядько ще раз понишпорив очима по землі, постояв і рушив донизу, туди, де була схована Крива Леда.

— Чого кликав? — не витерпівши, подав голос Чеслав, не показуючись з укриття.

Сбислав зупинився. Потім повернувся й, нікого не побачивши, почав роззиратися на всі боки, намагаючись зрозуміти, звідки йде голос.

— Я тебе прийшов побачити… Давно шукаю, — зрозумівши марність своїх зусиль, сказав Сбислав, не знаючи, у який бік звернутися. — Ледь розшукав…

Чеслав не одразу, але вирішив, що настав час вийти з укриття. Бо мовчання нічого не прояснить, а варто йому заговорити, дядько миттю визначить, де він заліг. Тому ховатися далі — нерозумно й марно. Юнак вибрався зі свого сховку, тримаючи напоготові ніж.

Скинути зброю для досвідченого мисливця — що кліпнути оком. У Сбислава був лук та шкіряна торба зі стрілами, а за поясом виднівся клинок. Але ніж юнака був уже в руці, готовий будь-якої миті до дії.

Побачивши збройного родича, Сбислав посміхнувся:

— Грізний! — і показав свої руки, даючи зрозуміти, що вони не обтяжені зброєю.

— Чого треба?.. — не розділив дядькової привітності Чеслав.

Обличчя Сбислава посерйознішало:

— Прийшов сказати, щоб ти повертався до городища, Чеславе, нема чого тобі по лісі звіром блукати.

Що це? Хитрість? Пастка? Але Чеслав не такий простий.

— І чого б це?.. А як же смерть мого батька?.. Ратибора? Голуби?..

На очі Сбислава, схожі кольором на Чеславові, набігла тінь:

— Я знаю, що в смерті Велимира й інших родичів немає твоєї вини, — спокійно сказав Сбислав.

Таке почути Чеслав зовсім уже не чекав. Він навіть сторопів трохи, але пильності не втратив:

— Звідки ж ти знаєш, що це не я? — у його голосі прозвучав виклик.

Але Сбислав залишався так само незворушним.

— Я давно це зрозумів, та тебе все ніяк знайти не міг.

Дядько зняв торбу, щось дістав відтіля, а потім підійшов, простягнувши руку в бік Чеслава, від чого той напружився, і розтиснув долоню.

— Оберіг твого батька, — на його долоні лежав талісман у формі лебедя з головою коня, птаха й скакуна Великого Даждьбога. — Там, на галявині, знайшов, де Велимира… Тепер він твій… По праву…

Це справді був оберіг його батька, про який усі якось забули, вражені кривавим убивством Велимира. Так ось що тоді знайшов дядько Сбислав на місці загибелі батька! Чеслав обережно взяв оберіг.

— Я так думаю, тільки з великої ненависті до Велимира, навіть до мертвого, хтось міг зірвати йому з грудей його оберіг і втоптати в землю. А в тебе не було такої ненависті до батька, а навпаки навіть… Кому, як не мені, знати про це?

— Ти-то знаєш, але інші ж думають, що я вбивця! — Чеслав майже прокричав ті слова.

— Є й такі, — погодився Сбислав. — Але Рід наш перед Радою твою сторону триматиме.

— Я не повернуся… — сказав Чеслав і твердо додав: — Поки не знайду нелюда, що вбив моїх кревних, немає мені вороття до городища.

Сбислав не одразу відповів юнакові, мабуть, обмірковуючи та підшукуючи слова, які могли б остудити його запал. А знайшовши їх, заговорив повільно й упевнено, так, щоб донести до Чеслава:

— Велимир із Ратибором і нам родичами були. І втратити їх — як від свого тіла шматок відрізати… Боляче й непоправно для крові нашої… Ми з твоїм батьком виросли разом, а якщо коли між нас і були суперечки, то в справах важливих завжди на одному боці стояли. І всі люди Роду нашого знайти вбивцю хочуть і шукатимуть.

Сбислав ще довго вмовляв Чеслава повернутися з ним до городища, говорячи розумні та вагомі слова про те, як буде краще, але Чеслав у своєму рішенні був непохитний.

— Що ж, твоє право… Ти вже дорослий чоловік і сам можеш вирішувати, — зрештою визнав Сбислав, зрозумівши, що хлопець не передумає. І потріпавши його по потилиці, схвильовано додав: — Пізнаю в тобі батьківську волю, тверду, Велимирову…

Попрощавшись, пообіцявши, якщо знадобиться, допомогу й побажавши успіху, Сбислав почав спускатися з пагорба, та зненацька повернувся й запитав:

— Невже напав би на мене?

Чеслав не забарився з відповіддю:

— Якби знав, що ти батька мого… Кров за кров — сам знаєш, — на обличчі юнака не здригнувся жоден м’яз.

Сбислав мовчки похитав головою й продовжив спускатися. Незабаром його постать зникла серед дерев, що оточували пагорб.

Чеслав знову залишився сам, хоча не зовсім сам, якщо зважати на Криву Леду, заховану неподалік…

Звістка про те, що найближчі родичі повірили й готові визнати його невинність, зняла частину кам’яної гори, що лягла на його душу останнім часом. Та залишилися й інші, хто сумнівався, а хто й твердо вірив, що смерть Велимира — справа рук Чеслава. І це не давало хлопцеві спокою.

«Це не дядько Сбислав. Але хто ж це? Хто?!»

Не встиг він знову сховатися у своїй засідці, як почув надсадний крик Леди, що лунав із балки.

«Він!.. Прийшов-таки, злидень кривавий!.. З іншого боку зайшов, видно, — загуло Чеславові в голові. — Ех, я, голова дубова, проґавив!..»

Поки він щосили біг униз пагорбом туди, звідки чувся ґвалт, крики баби раптом припинилися.

«Усе!.. Порішив бабу, упир! Вирушила до праотців її невгамовна душа!..»

Підбігаючи до того місця, де він прив’язав Леду, Чеслав побачив… чужинця В’ячка.

«Так ось хто той гад, що смерть сіє! Тепер і сюди приповз!»

Кров, змішавшись із дикою злістю, що охопила його, скипіла в ньому вогненним варивом і кинулася в лице. Він викрикнув щось нерозбірливе й, виставивши ніж для удару, кинувся на чужинця.

В’ячко, помітивши розлютованого Чеслава, що нісся на нього із занесеним для удару ножем, відступив, але відразу став в оборонну позицію.

Відстань між хлопцями швидко скорочувалася. І коли супротивників розділяло лише кроків зо два, раптом почувся хрипкий голос Леди:

— Налякав мене до смерті, паразит чужинський!..

Чеслав, почувши той голос, від несподіванки ледь не підскочив на бігу, потім спробував різко зупинитися, але вже не зміг і впав прямо на В’ячка, добре, хоч ніж встиг забрати. В’ячко від удару крекнув і, не втримавшись на ногах, упав разом із Чеславом. Ударившись об землю, він застогнав.

«Я ж начебто відвернув ніж», — подумалося Чеславові.

Він швидко підхопився, дивлячись то на живу-живісіньку Леду, що забилася під дерево, до якого сам її прив’язав, то на поваленого В’ячка.

— Ти!.. Ти чого тут?.. — ледве переводячи подих від швидкого бігу, запитав він чужинця.

У відповідь йому пролунав тільки стогін. Тоді Чеслав обернувся до баби:

— А ти, стара… чого… репетувала?..

Баба витріщилася на нього злющим оком і випалила:

— Щоб його лихоманка скрутила разом із тобою! Упирі прокляті! Поганці!.. — вона кілька разів плюнула в бік хлопців.

Тоді Чеслав знову повернувся до лежачого В’ячка і спробував роздивитися рану від ножа на його тілі. Але крові ніде не було. Та й сам повалений намагався вже підвестися. Тільки тепер Чеслав помітив, що в чужинця немає зброї, та й не могло бути, бо сам забрав у нього все, що тільки могло за неї слугувати.

— Ну ти й скажений!.. От дурило! — зціпивши зуби, цідив В’ячко.

— Куди я тебе поранив? — не звертаючи уваги на його лайку, запитав Чеслав.

— Та начебто нікуди… — глухо відповів В’ячко, важко підводячись на ноги.

— А чого стогнав?

В’ячко нарешті підвівся, хитаючись, підійшов до найближчого дерева й обперся об нього рукою.

— Так ти ж старі рани роз’ятрив, злидню! Тільки гоїтися почали, — стримуючи стогін, відповів В’ячко й лише прикрив очі.

Чеслав полегшено зітхнув.

— Лиходії пустоголові! Щоб вас здуло до вечора! Щоб вас пошесть болотна прихопила! Щоб ви один одного передушили, гади прокляті! — неслися злісні лайки Кривої Леди в їхній бік.

— Будеш лаятися, стара, зв’яжу й рот травою наб’ю! — грізно гримнув на бабу Чеслав.

У відповідь вона відкрила було рот і почала:

— А щоб тебе… — але, злякавшись, розсудливо передумала й замовкла.

Далі з її боку було чутно лише тихе бурмотіння собі під ніс, більше схоже на незадоволене шипіння.

Розібравшись із бабою, Чеслав підступився до В’ячка:

— А тепер скажи, навіщо прийшов сюди незваним.

Той уже цілком отямився й сів під деревом, обпершись для зручності спиною.

— Неждана мені розповіла, що ти на вбивцю родичів своїх лови влаштувати збираєшся і де тебе знайти можна. А я ж уже бачив ці місця раніше, коли за тобою бігав. От… прийшов допомогти тобі.

Чеслав згадав, як напередодні захотів побачитися з Нежданою й поділився своїм задумом. А тепер пошкодував про це. Очевидно, досаду на його обличчі помітив і В’ячко:

— Не сердься на неї. Я сам випитав, — те, що сказав далі, далося йому нелегко, бо він відвів погляд від Чеслава. — Ти мене з річки витяг, а я не звик у боргу бути, навіть перед чужинцем…

Чеслав сів поруч із ним, і якийсь час вони сиділи мовчачи. Потім Чеслав заговорив:

— За бажання допомогти вдячний. Та тільки який із тебе зараз помічник? Самому допомагати саме враз…

— Та ти, хлопче, за мене не бійся! Я здужаю. Сила ще є. Чи думаєш, один раз побити мене поталанило, то й завжди гору тепер наді мною братимеш? — скинув гонористо голову В’ячко.

Чеслав похитав своєю, стриженою.

— Зовсім не про те я… — і, помовчавши, додав тихо, але запально: — Моя кров пролита була, моїх родичів, і помста це моя! Моя й нікого іншого!

Чеслав був щирий і впевнений у своїх словах. Він навіть своєму найкращому другові Кудряшу заборонив допомагати йому, як той не просив.

В’ячко подивився на нього довгим поглядом, потім, переборюючи біль потривожених ран, але намагаючись не показати цього, підвівся. Хотів було сказати щось, але роздумав і мовчки пішов угору пагорбом. По тому, як неквапливо він ішов, було видно, що дається йому цей підйом нелегко. На півшляху до вершини він зупинився, напевно, щоб відсапатися, й оглянувся. Але побачивши, що Чеслав дивиться йому вслід, уперто поліз далі і більше вже не озирався, поки й не зник з очей.

Коли В’ячко пішов, Чеслав підійшов до ялини, до якої була прив’язана Крива Леда. Вона, помітивши його наближення, сховалася за стовбур і негусте гілля.

— Ти, бабо, напевно, у селище до предків дуже поспішаєш, що так кричиш та лаєшся, аж лящить?

Леда виглянула з-за стовбура й витріщилася на нього, свердлячи оком. А Чеслав спокійно продовжував:

— Гукаєш, кличеш того, хто шию тобі скрутити обіцяв… А втім, репетуй скільки хочеш, стара. Дивись, і справді почує та поспішить сюди прибігти на твою погибель. А мені чого тебе жаліти, мишу шкодливу? Так що труди на здоров’я свого язика та горлянку!

Баба зміряла його презирливим поглядом з голови до п’ят, знову плюнула в його бік, бо більше нічим його дістати не могла, але не промовила ні слова. І то вже добре.

Після раптової появи В’ячка з того боку, з якого Чеслав нікого не очікував, він вирішив діяти по-іншому І почав обережно, так, щоб не бути захопленим зненацька, обходити вершини всіх трьох пагорбів, оглядаючи підступи до них.

Даждьбог Ясний уже давно досяг на своїй колісниці верхів’я небесного. Його яскраво-жовтий лик не затінювала жодна, навіть малюсінька хмарина, і світило щедро ділився з Мокошшю — землею-матінкою — своїм теплом. А довгоочікуваного вбивці все не було…

Чеслав не розраховував, що його очікування так затягнеться, а тому й не подумав заздалегідь запастися водою. А тепер, крутячись на самому пригріві, він відчував, що спрага мучить його дедалі більше. Та він готовий був терпіти. Що для чоловіка їхнього племені такий дріб’язок, як спрага? Вони готові були ледь не з колиски і до більших обмежень і випробувань. А ось баба Леда, видно, була не така витривала й терпляча. Вона все жалісніше канючила в юнака дати їй води. І це допікало йому набагато сильніше, ніж спека й власна спрага.

Чеслав знав, що неподалік від одного з пагорбів із землі б’є невелике, але чисте джерело, і подумував, чи не зводити туди свою бранку. Він стояв на тому самому пагорбі й дивився в бік джерела, коли неподалік помітив якийсь рух… Щось світле блимнуло серед маєва лісової зелені… Так і є, там хтось ішов…

А за мить той з’явився на відкритому просторі, вийшовши з-за дерева й відразу пірнувши за частокіл інших, але й цього Чеславові було досить, щоб упізнати в подорожньому рудого Борислава. Усі думки про спрагу й бабу Леду миттю покинули його голову, станувши, як дим на сильному вітрі.

Ні, він не помчав слідом за своїм давнім суперником навпростець. Юнак спустився з пагорба з того боку, де Борислав не міг його побачити, і почав тихцем іти навперейми поселянинові. Він мав підкрастися якомога непомітніше й захопити лиходія зненацька.

І ось він ближче й ближче і вже чує, як неподалік іде лісовими нетрями Борислав. Чеслав не бачив його, але чув і відчував. І ось вони зовсім близько один до одного, менше ніж на відстані польоту стріли…

Раптом Чеслав випадково злякав ворона, що діловито вишукував якусь поживу серед лісової підстилки. Чорний птах перелетів на безпечну на його думку відстань, усівся на гілку й закричав на все своє голосисте горло, оповіщаючи округу про присутність Чеслава. Молодий мисливець завмер, а подумки побажав птахові скрутити шию. І як не дивно, це подіяло. Ворон замовк і почав уважно стежити зі свого сідала за діями юнака.

Його суперник Борислав, зачувши крик крилатого зрадника, теж зупинився й почав насторожено вдивлятися, крутячи головою, у лісові хащі. Але виждавши якийсь час і, мабуть, не виявивши нічого підозрілого, рушив далі. Тепер уже його рух злякав ворона, і птах з обуреним криком злетів у повітря, подалі від порушників його спокою. Це й дало можливість Чеславові вільно підійти ближче до Борислава та продовжити непомітно стежити за ним.

Тепер уже Чеслав міг бачити постать рудого, що миготить серед дерев і кущів. Він звернув увагу на те, що Борислав був озброєний луком і вже точно ножем, хоча цього Чеслав і не роздивився, але був упевнений, що це саме так. Ішов хлопець неспішно й обережно, явно боячись того, що його хтось помітить, навіть тут, у лісовій глушині. Чого б це? Так міг іти тільки той, хто вийшов на мисливську стежку. І здобиччю, за якою вирушив Борислав, мала стати, найімовірніше, Крива Леда. За те, що була надмірно цікава й бачила те, чого не повинна була бачити.

Але раптом Борислав змінив напрямок і пішов у бік від пагорбів. Трохи згодом Чеслав зрозумів, що рудий іде до джерела, про яке й сам він нещодавно думав. Теж, мабуть, спрага замучила. Водички схотілося попити злидневі.

Розгадавши його намір, Чеслав швиденько обійшов рудого й дістався до джерела першим. Саме там він і вирішив захопити супротивника зненацька. Краще місце важко було знайти.

Добре утоптана стежка вела туди, де із земних надр пробивалася вода. Її протоптали численні лісові мешканці, навідуючись до джерела. Саме воно било з-під невеликого каменя, що стирчав із землі там, де вона колись давно зсунулася, оголивши його й давши вихід воді. Згори, трохи віддалік, розкинулися зарості чагарнику вовчих ягід. За ними й сховався Чеслав.

Від джерела йшла приємна прохолода, звабливо дзюрчала вода, ще більше нагадуючи Чеславові про спрагу. Але він і не подумав напитися, бо зовсім скоро мав з’явитися рудий. І це сталося навіть швидше, ніж він міг очікувати.

Підійшовши до джерела, Борислав оглянувся, відклав лук убік, став навколішки, нагнувся до живлющої вологи й почав жадібно пити великими ковтками.

Чеслав тихо, непомітно вийшов зі свого сховку.

— Не вдавися!

Борислав, як був зігнувшись, так і завмер. І тієї миті, коли Чеслав уже хотів схопити його, відсахнувся вбік і побіг. Чеслав кинувся за ним. І знову, як уже бувало часто в дитинстві, а потім і в молодецтві, вони вступили в змагання «Хто — кого?», тільки цього разу все було надто серйозніше, бо на кону могло стояти життя одного з них.

Вони неслися, немов молоді самці козулі, петляючи між деревами й перестрибуючи перешкоди. Не змарнувалися старання старого Сокола, зробив він із них справжніх мисливців і захисників свого племені. Борислав біг, не озираючись, не гаячи на це дорогоцінний час. Чеслав не відставав. Його гнали вперед злість і дике бажання помститися. На ходу Борислав вийняв ніж. У Чеслава ніж давно був у руці…

Він наздогнав ворога біля повалених сосен і, штовхнувши в спину, змусив з усього маху впасти на землю. Але впавши, Борислав встиг перекотитися й опинився обличчям до супротивника з виставленим для захисту ножем.

Чеслав підскочив до нього й, ударивши по руці ногою, вибив залізне жало. Та Борислав, викрутившись, устиг його підсікти. Тепер і Чеслав опинився на землі, поруч із супротивником, але зброю свою при цьому не втратив. Вони люто кинулися один на одного, зчепившись, як два реп’яхи. Чеслав спробував дотягтися ножем до горла ненависного одноплемінника, але той встиг схопити його за зап’ясток. Вони кілька разів перекотилися по землі, бо кожен намагався підім’яти під себе супротивника.

Після запеклої боротьби, що супроводжувалася скреготом зубів, ричанням, спробами Борислава кусатися й образливими вигуками, Чеславові нарешті вдалося перехопити руку рудого й присунути ніж до його горла.

— За що? За що ти вбив батька мого й брата?.. — тихо, крізь зціплені зуби, а тому ще зловісніше запитав Чеслав, ледь стримуючись, щоб не натиснути на клинок сильніше.

Борислав швидко замотав головою і, відсапавшись, таки зміг подати голос:

— Про що?.. Про що ти?..

— Про своїх родичів!

— Я не вбивав!..

— Ні?!

Борислав ще завзятіше замотав головою:

— Нехай Перун мене вб’є! Нащо мені їхнє життя?..

Але Чеслав не вірив йому. Він знав Борислава як хитрого, а то й підступного хлопця, якому нічого не варто збрехати, пославшись як на свідків на кого завгодно, навіть на всевидющих Великих, а тим більше коли так близько від нього подих смерті.

— Навіщо ж ти прийшов сюди, Бориславе?

Борислав мовчав.

— Ну, говори!

Було видно, що Борислав не дуже хотів ділитися своїми таємницями. А тому Чеслав подряпав йому шию, і з поріза виступила кров. Це подіяло.

— Мене… Зимобор послав. Він… наказав одну справу зробити… — нехотя буркнув юнак.

— Що зробити?

Борислав знову замовк, прикусивши язика, і лише косився в бік приставленого до горла ножа. Але й Чеслав не думав відступати й готовий був полоснути ножем ще глибше. Борислав це зрозумів.

— Добре, скажу… Скажу… — здався він. — У нього отут неподалік схованка таємна є, де він ховає припаси різні. Ну, щоб із громадою не ділитися. Так він мені наказав принести дещо в селище, щоб інші не дізналися.

— Що? Які припаси? — спантеличено перепитав Чеслав.

Якось усе це не дуже в’язалося з тим, куди були спрямовані його думки.

— Те, що на полюванні добув: мед, шкури та інше… — продовжував Борислав.

Чеслав навіть завмер від такого несподіваного відкриття. А потім здивовано видихнув:

— От глитай клятий!.. Брешеш!..

— Я покажу, якщо не віриш. Тут неподалік…

На обличчі Чеслава з’явилася явна зневага:

— І ти йому тепер ті припаси з лісу тягаєш?..

Борислав мовчки кивнув.

— Але чому?

— Через Зоряну… — тихо промовив Борислав і прикрив очі.

Зоряна! Чеслав знав, що багато хто з хлопців їхнього городища та й з околишніх домагаються уваги Зимоборової дочки-красуні, і Борислав був серед них. Хитрун Зимобор, мабуть, вирішив скористатися з цієї симпатії до дочки з великою вигодою для себе, примушуючи хлопців брати участь у своїх ганебних справах.

Схоже було, що Борислав не брехав…

Чеслав не одразу, але все-таки відпустив юнака, уже без злості кинувши:

— Дурень!

Борислав ще якийсь час лежав нерухомо, чи то побоюючись його, чи то соромлячись, а потім підвівся. Доторкнувшись до рани на шиї, він обтер кров і, розтерши її на пальцях, не дивлячись на суперника, промовив:

— Легко тобі, Чеславко, судити, адже Зоряна у твій бік дивиться… Хоч і не потрібна тобі зовсім…

— А якщо б і потрібна була, то не стелився б перед Зимобором травою покірною, — різко відрубав йому Чеслав. — Не гідно так чоловікові племені нашого.

Сказав і, вочевидь, влучив у болючу рану Бориславову, бо той зиркнув на суперника, як опік очима, і відразу осікся.

— Іди, Бориславко! — сказав йому Чеслав. — А Зимоборові перекажи: багато в рот кластиме — черево лусне.

Борислав понуро побрів серед дерев, час від часу оглядаючись на Чеслава, але коли вкотре оглянувся, того вже не було на місці.

А Чеслав поквапився повернутися до того місця, де залишив бабу Леду. Лише розставшись із Бориславом, він згадав про неї і тепер, збагнувши, що не рудий полював на стару, злякався, що може вже не застати її живою.

І побоювання його виявилися немарними. Ще здалеку, тільки-но видершись на вершину пагорба, він помітив, що біля ялини, де він прив’язав Криву Леду, є ще хтось. Але з того боку, звідки він ішов, важко було розгледіти, хто це. Ялина приховувала невідомого. Чеслав вирішив підійти непомітно, щоб захопити прийшлого зненацька. То перебіжками, то й поповзом він дістався до місця, де прив’язав бабу. І саме вчасно…

Зоряна… Красуня Зоряна, яку він знав ще змалку і не раз смикав за довгу косу, чий поцілунок не раз зривав із губ на грищах… Та сама Зоряна простягала бабі Леді щось, згорнуте в кілька лопухів. І пустоголова баба несла вже це до свого ненажерливого рота!..

Чеслав метнувся до нерозумної Леди і, вдаривши її по руках, вибив згорток. Баба тільки встигла ойкнути. А зрозумівши, що сталося, завила й кинулася піднімати втрачене. Зі згорнутих лопухів виливалася якась рідина. Леда, швидко схопивши лопухи, почала жадібно злизувати з них залишки вологи. Але Чеслав і цього не дав їй зробити, вирвавши зелень із рук. Тоді баба накинулася на нього з кулаками й лайкою:

— А щоб тебе, вилупок роду людського, так підкидало!.. Та щоб у тебе руки відсохли, упирю проклятий!.. Та щоб тобі провалитися цієї ж хвилини!.. Знущатися з мене здумав!.. Ай-яй-яй!.. — до лайки додалися слізні завивання. — Замордував мене, стару!.. Замордува-а-а-ав!..

— Чеславе? — отямившись від такої зустрічі, тільки й могла вимовити Зоряна, вирячившись на хлопця.

Але Чеславові було не до неї. Він намагався вгамувати бабу, що розійшлася не на жарт, та хоч як відчайдушно не захищався, мусив таки відступити туди, куди прив’язана не могла дотягтися:

— Ти б, стара, замість того, щоб репетувати, краще подякувала, що живою залишилася! Так що вгамуйся по-доброму!

— Чеславе! — знову окликнула його Зоряна.

І тепер Чеслав звернув на неї увагу.

— Що?.. Що в цих лопухах було?.. — підскочив він до дівчини.

— Вода.

— І тільки?

— А що ж іще? Леда пити хотіла, молила дати їй води. Відв’язати я її не змогла, дуже вже міцно прив’язана… Ну, я тоді склала лопухи й води їй принесла…

— Простої води?..

Здається, Зоряна нарешті втямила, у чому її підозрює Чеслав. Її гарні брови різко заломилися:

— Та чи не вирішив ти, що я обпоїти чимось стару прийшла?

— А то ні?

Зоряна розчервонілася, зміряла його недобрим поглядом, а потім розвернулася і, ні слова не кажучи, пішла геть. Але Чеслав не дав їй піти. Він наздогнав її й схопив за руку:

— Ні, просто так не підеш!

— Чого тобі?.. Пусти!.. — смикнула вона руку, намагаючись звільнитися, але не змогла.

Чеслав розвернув її до себе лицем і, взявши за підборіддя, заглянув в очі. Зоряна спробувала було відвернутися, та не змогла. Чеслав не дав. Тоді вона, гордовито підвівши голову, подивилася на нього так, немов простромила наскрізь. Гнів, образа, ненависть, любов, мука й ледь стримувані сльози — усе змішалося й відбилося в її очах і впало на Чеслава.

— Не віриш?!

Чеслав не встиг нічого сказати, як Зоряна рвонулася з його рук і, зробивши кілька швидких кроків у бік Леди, підняла кинутий ним лопух і піднесла до вуст. Злизавши те, що залишилося на листку, вона з викликом кинула Чеславові:

— Ну?.. Бачиш, не побоялася.

Чеслав мовчав, сам відчуваючи, що заплутався остаточно. Та й як тут не заплутатися?

— Нащо мені Леда здалася? — гірко посміхнулася дівчина. — А може, ти мене ще в яких злих намірах або справах підозрюєш?..

Молодий мисливець, відчуваючи ніяковість через свій промах, зробив кілька кроків, відкинувши подалі суху гілку, що потрапила йому під ноги.

— Звідки мені знати було?.. — нарешті подав він голос.

— Я до тебе прийшла…

Від тих слів Чеславові не полегшало. Важко зітхнувши, він запитав:

— Навіщо?

Зоряна підійшла до нього, смикаючи в руках лопушину і, зупинившись поруч, дивлячись кудись убік, заговорила тихим, схожим на воркування розсердженої горлиці голосом:

— Ти, Чеславцю, тут, у лісі, зовсім здичавів. На людей, наче звір, кидатися почав. Та й кусати всіх поспіль став, без розбору. Але ж я прийшла, щоб допомогти тобі, уберегти, та ось злиднею стала, — відкинула вона листок убік.

Дівчина із сумом подивилася на нього. Але тепер Чеслав мовчки відвів очі, і лише подих його зробився нерівним. Зрозумівши, що це й уся його відповідь, Зоряна хотіла було вже піти, але, про щось згадавши, затрималася:

— Чула сьогодні, панотець мужикам говорив… що треба було б чутки перевірити про Леду й до пагорбів цих ватагу спорядити. А я ж зрозуміла, що неспроста Леда з городища зникла, після своїх страхів. Подумала, що твоя то витівка. Бачиш, не помилилася. Ось і прийшла про лови попередити. А ти… — у неї перехопило подих, і вона вже зробила кілька кроків від нього, але знову повернулася. — Я б якщо кого й хотіла обпоїти, так хіба що тільки тебе… Самого… — і тепер уже рішучо пішла.

А Чеслав доплентався до найближчого дерева й, сівши під нього, обхопив голову руками. Невже він і справді так озлобився й здичавів, що перестав розуміти, відчувати, звідки і від кого можна чекати на небезпеку? Він готовий був вступити в сутичку з будь-яким супротивником, але як розпізнати, хто він, у чийому обличчі причаївся? Від усього цього гуло в голові.

— Та такого пня дурнуватого, як ти, ні я, ні дух лісовий давно не бачили! — подала голос Крива Леда, що було притихла.

Чеслав ніяк не відреагував на її лайку. Але це її нітрохи не збентежило, а, здавалося, навпаки — ще більше долило оливи до вогню.

— Води дай, викидню! — заверещала сильніше баба. — Води!.. Води!.. Помира-а-а-ю!.. — і почала смикати себе за рідке волосся.

Чеславові хоч-не-хоч довелося вести Леду до джерела. Це було зовсім не легким випробуванням. Баба, незважаючи на свою недавню спритність, скаржилася на хворі ноги, ломоту в попереку, біль у голові, простріл у спині і в усі, тяжку втому, а тому доводилося часто зупинятися й чекати, поки вона перепочине. Окрім того, рот у неї майже не закривався й вивергав поперемінно то скарги, то люту лайку, яку вона сипала на свого провідника. Не допомогло й утамування спраги. Та Чеслав, схоже, її й не чув. Йому було зовсім не до баби та її стогонів.

Коли вони повернулися до балки між трьох пагорбів, тіні від дерев зробилися довшими, а спека вщухла. Сонце вже готувалося йти на спочинок, погасивши день.

Невже лісовий дух залишив його? Не захотів дати підтримки й заступництва? Чи ще зарано?

Чеслав уже вирішив улаштовуватися на нічліг, готуючись до тривожної ночі очікування й сторожкого сну, коли помітив, а ймовірніше, відчув, що в балку хтось спускається. Він пробіг очима по схилах пагорбів і за якийсь час таки побачив нового гостя. Це був Вишата.

Дивакуватий, як завжди, ішов, безтурботно озираючись навсібіч очима, повними цікавості. В одній жмені він ніс зібрані десь у лісі ранні, ще не доспілі ягоди, час від часу дістаючи їх відтіля й відправляючи у напіввідкритий рот.

Його-то чого сюди принесло? Дурня тільки й бракувало. От морока! Сам прийшов чи з кимось?

Чеслав через обережність вирішив не показуватися Вишаті на очі, а зачаїтися за деревом і подивитися, що хлопець робитиме далі. Може, пройде повз та й забереться геть? Аби тільки Леда не виказала. Чеслав глянув у бік, де сиділа на прив’язі його бранка. Але баба після походу до джерела, здається, угамувалася. Вимотавшись і стомившись остаточно від своєї долі невільниці, мабуть, задрімала в затінку під деревом.

А Вишата спустився вже схилом і тепер був зовсім близько від того місця, звідки спостерігав за ним Чеслав. Тут він сповільнив ходу і, здається, почав щось або когось розгублено виглядати серед дерев, обертався на всі боки, а його погляд обстежував геть усе, особливо там, де ріс чагарник. Хлопець явно когось шукав. Та, помітивши руду білку на дереві, він відвернувся й почав спостерігати за нею.

Чеславові набридли тривалі розглядини хлопця.

— Вишато! — тихо покликав він.

Той від несподіванки упустив ягоди з долоні, і вони розсипалися. Присівши, він відразу почав вишукувати їх серед трави, примовляючи:

— От дурні — розбіглися. Але Вишата знайде… Усіх знайде!.. Ось стривайте…

Та Чеслав гукнув його знову:

— Ти чого тут, Вишато?

Хлопець відповідав, наче й не було нічого дивного:

— Вишата ягоди збирав… Ось ще одна… Зорянку шукав. Вона від нього сховалася, лукава… Але він її все одно знайде!.. — тільки тепер Вишата підвів голову й почав роздивлятися, з ким же розмовляє. Нікого не виявивши, він обережно запитав: — Тут хтось є?.. Вишата чув… — і на його мармизі цікавість змішалася з тінню страху.

Чеслав не схотів більше лякати хлопця й вийшов з-за дерева. На обличчі дивака засяяла радісна усмішка. Він задерикувато почухав голову й розтріпав волосся, що і так стирчало, як сніп соломи.

— Вишата чує, а нікого немає… Чує — а немає… Дивно!.. — і засміявся веселим, безтурботним сміхом великої дитини.

— Так ти Зоряну шукав?

— Зорянку. Утекла від Вишати. Кинула його… — перестав сміятися хлопець і засмутився. Згадавши про Зоряну, він знову почав стурбовано озиратися.

— Немає її тут. Бачиш, немає. — Чеславові хотілося якнайшвидше спровадити настирливого дурника.

— О, Вишата бачить… Інші не бачать, а Вишата бачить!.. — ударив себе в груди хлопець. — Вишата часто до лісу ходить. Багато бачить… Любо йому… — і знову почав нишпорити в траві, збираючи загублені ягоди.

Сказане дурником зацікавило Чеслава. А що, як?.. Він присів поруч із Вишатою і почав допомагати йому шукати лісові ласощі та класти в його долоню, а потім запитав:

— Говориш, часто до лісу ходиш та бачиш багато що?.. — і після того як Вишата ствердно кивнув, продовжив: — А пам’ятаєш, Вишато, свято було, Посвята нас у чоловіки?

Вишата невдоволено сьорбнув носом, насупився і, закопиливши губи, з образою в голосі пробурчав:

— Вишату не взяли на Посвяту. Вишата плакав… Він уже великий, а його не взяли!.. Погано, ох, як погано!.. — і відразу, звівши очі на Чеслава, з великою цікавістю запитав: — А лук коли Вишаті подаруєш? Чеслав обіцяв…

— Подарую, Вишато, обов’язково подарую. Сам зроблю… А потім, після Посвяти в капищі, усі на полювання пішли…

— А Вишату знову не взяли… А лук великий подаруєш? Справжній?

— А після полювання вранці дядька Велимира мертвим знайшли, пам’ятаєш?.. — гнув своє Чеслав.

— А стріляти навчиш?

— Навчу, ще й як навчу! Білці в око влучатимеш.

— А оленеві?

— Кому захочеш… — Чеслав навіть схопив хлопця за руку, намагаючись змусити того стежити за своєю думкою. — А Вишата того ранку в лісі був?

— Може, і був…

— А бачив там кого?

— Усі до лісу ходять… — відповів Вишата й, обережно звільнивши свою руку, продовжив шукати ягоди.

— Згадай, Вишато!

Дурник подивився на Чеслава чистим, нехитрим поглядом, слабко посміхнувся й, зітхнувши, мовив:

— Не пам’ятаю… — знизавши плечима.

— А ти постарайся… — Чеслав сам готовий був влізти хлопцеві в голову, аби тільки той згадав. — Ну ж бо!

Бачачи, як наполягає на відповіді Чеслав, Вишата замислився, потім зненацька схопився за голову руками і стис її. На його обличчі виникла гримаса напруження, після чого він сильно замотав головою, навіть застогнав і раптом, різко завмерши, простодушно зізнався:

— Не пам’ятаю.

— Дурень! — вихопилося в Чеслава.

Вишата вперся в нього здивованими очима, не розуміючи, за що на нього сердяться.

Чеслав від невдачі навіть стукнув кулаком об землю, а коли досада пройшла, відчув ніяковість. Що з убогого візьмеш? Він звернувся до хлопця якомога м’якше:

— Ну, ти, Вишато, іди до городища, а то ніч незабаром упаде. Заблукаєш іще… Зоряна, напевно, давно вже в городищі, у хаті на тебе чекає.

Зачувши ім’я Зоряни, дурень ніби занепокоївся, його обличчя зробилося стурбованим. Він залишив своє заняття, висипавши ягоди назад у траву, і підвівся з колін.

— Зорянці з Вишатою добре. Вона так сміється з ним!.. Солодко!.. — сказав хлопець серйозно й зненацька сам зареготав. — Ось так!.. Так регоче… — і, одразу вгамувавши сміх, додав твердо: — Вишата її від усіх захистить, — і для більшої переконливості хитнув головою, схиливши її трохи набік.

Старанно поправивши свою брудну, просочену потом, давно не прану сорочку, він ще раз серйозно подивився на Чеслава.

— Вишата піде… — і рот його розплився в нехитрій посмішці малолітнього хлопчака. — Піде швиденько, швиденько…

— Іди. — Чеслав не стримався і сам мимоволі посміхнувся йому у відповідь.

Помахавши рукою, Вишата почав підніматися на пагорб. Він ішов, часто озираючись і благодушно посміхаючись чомусь, тільки йому відомому, поки не зник з очей у променях призахідного сонця.

День повільно йшов за вершину пагорба, не принісши розгадки, не відкривши обличчя того, хто розпорядився життям його родичів. Залишившись майже на самоті, Чеслав відчув, як із вгасанням Світила на його плечі, ноги, душу насувається величезна втома, неначе день, що минає, вирішив перекласти на нього всю вагу своїх турбот і хвилювань, намагаючись відійти без прикрого тягаря. А ще більш обтяжливою вагою була невідомість і марність полювання на ворога його крові. І лише глибоко заховане десь усередині звірине чуття, що з’явилося в нього тоді, після Посвяти, і прокидалося в ньому час від часу, ледь-ледь, але все ж таки шепотіло, що це має статися, він повинен пізнати цю таємницю. Не давало знати, коли, де, але зберігало цю надію. Може, ніч, що поспішає на зміну дню, дасть таку довгоочікувану відповідь?

Тільки тепер, коли послабло гостре напруження денного очікування, Чеслав відчув, як буркоче його порожнє черево, підказуючи, що непогано було б підживитися самому та й бабу Леду пригостити. Щось давно її не чутно… Мабуть, дуже стомилася стара.

Він рушив за прихованим у кущах вузликом із хлібом, що напередодні притяг йому з дому Кудряш. Підійшовши до захованої їжі, помітив, як від неї кинулася якась мала звірина, найімовірніше, лісова миша, перелякана його приходом. Очевидно, теж зголодніла й хотіла поласувати його припасами. Він потягнувся за вузликом… І раптом почув, як щось штовхнуло його зсередини, загостривши всі почуття й змусивши насторожитися. Це чуття звіра дало йому знак…

Чеслав застиг. А далі почув якийсь неясний, тихий звук. Такий тихий, що будь-хто інший навряд чи вловив би його й зауважив. Але такий тривожний і позначений загрозливою небезпекою! І Чеслав відчув це.

Молодий мисливець різко повернувся на той шерех… І побачив, як Вишата, незрозуміло звідки з’явившись знову, замахується в бік дерева, де мала сидіти Крива Леда. А в руці в нього… ніж!

— Не можна, Вишато! — тільки й встиг вигукнути Чеслав.

Але ніж, уже відірвавшись від руки дурника, блиснув у повітрі й ударив у ціль.

— Чого ж це?.. — почув Чеслав спокійний голос і побачив перед собою цілком осмислені й здорові очі Вишати.

Спершу він навіть не повірив побаченому. Це не був той дурнуватий Вишата з напівдитячою душею, якого він знав і який нещодавно пішов звідси. Перед ним стояв хлопець із самовдоволеним, рішучим лицем і холодними, пронизливими очима, у яких відбивався… ясний розум.

Може, у нього вселився якийсь дух лісовий та зробив іншим?..

І тільки згодом повільно й важко завіса туману почала сповзати з його, Чеслава, очей і йти з голови. Йому здалося, що щось подібне до того, що зараз відбувалося, з ним уже було… Або це тільки йому… здається?..

Раптово його свідомість, немов повернена назад річка, відкинула його в черево Вогненного Вовка й Змія-Велеса, куди він був посаджений у ніч своєї посвяти. Перед ним, як і тоді, устали видива… Ті видива, що промайнули в його голові, або він сам пронісся серед них у якийсь незрозумілий йому дотепер спосіб… Але не це зараз було важливо. Там, у видивах, серед багатьох інших був Вишата… Вишата!.. Так, і ця балка там була… І Вишата стояв із ножем… І саме ця мить із тоді побаченого спалахнула в його пам’яті так яскраво… Проте лише тепер Чеславові відкрився потаємний зміст тих видінь… Ох, якби йому зрозуміти ті знаки раніше!..

— Так ти?..

— Вишата тихий, Вишата всіх любить, — розсміявся хлопець.

І в цьому сміхові почувалося явне глузування. Чеслав мимоволі зробив крок у його бік. Але Вишата завбачливо вихопив ще один припасений ніж і виставив його перед собою. Похитавши заперечно головою, а для більшої переконливості й поводивши в повітрі лезом ножа, він дав зрозуміти, що Чеславові не варто наближатися.

Але Чеслав і сам уже зрозумів це.

— Славно я підкрався?

— Славно. Ох, і славно, Вишато! — у Чеслава ще була слабка надія, що це якась незрозуміла, небезпечна й страшна, але все-таки гра, затіяна нерозумним дурником.

— Я й не таке вмію! — гордо заявив Вишата.

Судячи з того, як точно він метнув ніж у бік Леди, у хлопця були й інші приховані таланти й здібності.

— Здивував? Не думав, що я повернуся?

— Не думав, — відверто зізнався Чеслав.

— А я повернувся. Тому що не міг не повернутися.

Схоже, що це була не гра. Занадто розважливо говорив Вишата, занадто справжньою була зброя в його руці.

— Ти хотів знати, чи був я в лісі того ранку, коли батька твого життя позбавили?.. Тож я постарався й згадав — був-таки. Вишата слухняний! — знову благодушно посміхнувся хлопець. — Сказали згадати — і згадав… І бачив там, на галявині, декого з племені нашого.

— Кого?

— Дівку Голубу бачив… Горлицею летіла переляканою… І бабу Леду Криву, що палала від цікавості, бачив. Її не одразу помітив. Ховалася, лисиця стара. Хитра крутійка!

— А ще кого? — боячись злякати його зізнання, обережно запитав Чеслав.

— Хочеш знати, хто батька твого?..

Чеслав ствердно кивнув. Знати йому зараз хотілося до неймовірного напруження, до болю у всьому тілі. Стільки днів мучиться цим невіданням, метатися, вистежувати, шукати, і тепер перед ним той, хто, можливо, зможе покласти край його пошукам…

Але Вишата не квапився відповідати. Він невиразно похитав головою, немов із чогось дивуючись, посміхнувся якоюсь неясною посмішкою й, повільно підійшовши до дерева, обперся на нього спиною.

— І про те знаю…

Чеславові здалося, що все довкола нього втратило чіткість: віддалилися кудись у неясну далечінь дерева, ліс, пагорби, призахідне сонце, звуки й шуми. Залишився тільки він і цей новий Вишата… Чого ж він так тягне?! Чому мовчить, не розповідає, не говорить — хто?

А Вишата, немов забувши про його існування, задумався й дивився кудись незрозуміло далеко, а говорити почав зовсім зненацька, наче продовжуючи вголос уже почату у своїй пам’яті розповідь:

— Туман зачинав стелитися по траві, і він не одразу знайшов сплячого. А знайшовши, довго сидів над ним і вдивлявся у заспокоєне сном обличчя… Так уважно й довго, немов сам закляк, скам’янів… А потім швидко скинув руки з ножами, начебто боячись передумати… А на лиці його при цьому злилися обожнювання й ненависть. І вони, ці пристрасті затяті, разом із ножами ввійшли в груди Велимира. Так легко!.. А той… той навіть не скрикнув, тільки здригнувся… і перестав дихати…

— Хто це був? — від напруження в горлі Чеслава пересохло, а рука судомно стисла ніж.

— І то був син його…

— Ратибор?!!

Вишата повільно похитав головою:

— Ні.

«Але не я ж! — майнуло в голові Чеслава. — Або… Я?! Я!.. Ні! Не може бути!.. Чи все-таки… Я?!!»

Невже Великі наслали на нього затьмарення розуму й він, сам того не знаючи й причин того не відаючи, зарізав свого батька?! Від тих думок Чеслав відчув, як кинуло його в тремтіння, жар, а потім у холод крижаний.

— Вишата! — долетіло до нього чомусь здалеку.

Чеслав здивовано подивився на Вишату. Чи він це сказав?

— Ти хочеш сказати, що Вишата…

— Вишата!

— Син… Тобто ти син Велимира?!

— Ти сказав ці слова. А я нарешті їх почув.

Але це якась нісенітниця. Вишата не міг бути сином його батька. Не міг!..

Але саме він убив Велимира! І щойно сам зізнався в цьому!..

Ніж у руці Чеслава давно готовий був до дії. Залишалося тільки зробити кілька кроків… І не важить, що супротивник його теж озброєний. Кров за кров!.. Кров за кров!..

Але слова Вишати, випередивши, зупинили його:

— Велимир пізнав матір мою Яру… і любився з нею таємно, а за дружину взяти не схотів. Не знаю чого… І навіть коли довідався, що я в неї забився під серцем, рішення свого не змінив і дитя не визнав. Сина, мене, не визнав своїм!.. Мати нікому не сказала, від кого понесла. Може, через те, що любила його віддано. А може, від того, що боялася: не буде віри в племені словам її. Змовчала… А Велимир іншу взяв, ту, що твоєю матір’ю стала… Я ж народився й ріс байстрюком, не знаючи батька свого, крові своєї й роду предків. Вилупком безрідним! — обличчя Вишати, до цього безстороннє, спотворила гримаса болю й пекучої образи. — Поки малий був, нетямущий, то й турбот про те не знав, а як підростати почав, то й зачув, що негарне навколо мене діється. Погляди криві, смішки та посмішки, перешіптування, а особливо як, малий, шкоду якусь скою, то слова образливі та незрозумілі, як ті плювки та шипіння зміїне. Навіть дід по матері, й той у серцях огудою обпалював. Мати втішала, говорила, що то просто нерозумні люди. Тільки, бувало, дивилася на мене та раптом слізьми заливалася, хоч і ховала їх від мене. А я все одно бачив.

А потім я трохи підріс і зрозумів, що в інших не тільки матері, а й батьки є, та й запитав матір про свого… Уже і не пам’ятаю, що вона мені першого разу відповіла, а от відтоді, як згадати можу, то мовчала у відповідь, лише губи кусала. Видно, нелегко їй було, бідній, ох, як нелегко з тією мукою-ганьбою жити. Та терпіння те було не безмежне. Було, було й висохло. Розбудила вона мене якось уночі. Цілувала та шепотіла слова ніжні та ласкаві… І плакала… А насамкінець наказала, щоб запам’ятав я добряче, що зовсім не безрідний син її і батька має, і то Велимир. Я спросоння все те слухав та мало що розумів, але про батька добре запам’ятав, бо давно про те знати хотів. З тим і заснув.

А вранці прокинувся, кинувся, а матері ні в хатині, ні в городищі немає. Відтоді й згинула вона… Але слова про батька залишила зі мною… — Вишата трохи помовчав, а губи його скривилися в посмішці. Але потім обличчя стало знову спокійним. — Доти я бачив Велимира в городищі щодня й для мене, малого, він був один серед багатьох чоловіків племені, нічим особливо не примітним. Тепер же я подивився на нього іншими очима. Він видався мені набагато кращим, розумнішим, сильнішим, ставнішим за інших. Та що там, він був для мене майже ідолом, хай простять мене Великі! Єдиним! Батьком! Давно шуканим моїм родом, кров’ю!.. Але чого ж він не звертає на мене, свого сина, жодної уваги? Я навмисно стільки разів намагався потрапити йому на очі, вирізнитися серед інших малюків, навіть чимось догодити. Але для нього мене немов не існувало. Або він того показувати не хотів. А я ж бачив, як він при цьому пестує синів своїх, — тебе й Ратибора, — повчає їх словом, прикладом, а часом й суворістю. А мені хотілося, як же мені хотілося, щоб хоча б прутом або ціпком відходив мене, але помітив!.. Однак і цього був позбавлений!.. Я довго не наважувався, але одного разу таки підійшов до нього. І сказав, що знаю про те, що він, Велимир, батько мені… Він довго дивився на мене й мовчав. І я зрозумів, відчув, що він сам знає про це. Сам знає, що я, Вишата, — син його!!! — Вишата витер вільною від ножа рукою лице від поту, що виступив, хоча спека вже давно спала. — Після того довгого мовчання, що мені здалося пекучим катуванням, він відказав, що це не так… Я не син йому і про таке повинен забути й думати. Забути й ніколи більше не вимовляти тих слів! Забути!.. А я знав, бачив, що говорить він неправду, бо не міг дивитися мені в очі. Синові своєму!.. Він пішов, а я, малеча дурна, ще довго не міг рушити з місця, бо відчував, що не можу кроку ступити — земля піді мною хитається. Чому він не визнав мене?.. Довго я після того провалявся в страшній гарячці. Бабка вже думала — помру, усе не могла причини хвороби зрозуміти. Нічого, вижив, здужав, піднявся. Та думати про те, що Велимир відмовляється від мене, не припинив! Але й любити його синівською любов’ю теж тоді ще не перестав. Чого я тільки не передумав, щоб виправдати його слова й рішення. Може, уся причина в мені? Може, я якийсь не такий?.. Спершу мені й самому здавалося, що я якийсь не такий, як усі, як ви з Ратибором, бо ж батько рідний не визнавав мене, народженого від його плоті! Уже як я просив Даждьбога нашого вказати батькові шлях до прозріння!

У бабки стільки курей передушив та переносив у капище до жертовника! Та все марно… Велимир тільки ще більше цуратися мене став. Тоді я… — у Вишати перехопило подих, але він упорався. — Тоді я мало-помалу почав прикидатися дурником, щоб йому совісно було, що я, його плоть і кров, ось таким вилупком стаю. Може, думав, пожаліє!..

— А ми ж усі гадали, що ти справді дурнуватий… — раптом мимоволі вихопилося в Чеслава.

І не дивно. Адже він стільки років знав Вишату таким, а тепер виявилося…

— То ти сам дурнуватий, і всі інші, всі, все плем’я. Думали, що Вишата — недоумок? Дивачок?! А я вже постарався!.. Навіть бабка моя, й та повірила, бідна. Жалувала! Одним Великим було відомо, що це не так!.. Та Велимирові не дошкулило й це. Зустрічаючи, лише очі відвертав. Але час минав, я ріс. А зі мною й образа. Та я ще сподівався, що батько передумає й простягне мені свою руку. І на людях дурів, а сам подалі від усіх пізнавав премудрості ті, яких вас Сокіл навчав, — хлопець раптом зареготав. — А лук Вишаті великий подаруєш? Чеслав обіцяв?.. — запитав він, регочучи, з тим самим виразом, із яким запитував колишній Вишата. Але одразу ж обірвав сміх. — Та я стріляти з лука можу не гірше за інших, а то й краще. Пам’ятаєш, на галявині, біля Світлої Лади, коли ти із Зоряною шептався, у твій бік стріла полетіла? Так це я тебе злякати вирішив. А ти на чужинця тоді подумав, дурень! — знову посміхнувся Вишата, але вже невесело. — Я хотів бути не гіршим за інших, не гіршим за Ратибора й тебе, Чеславе. Хотів, щоб Зоряна дивилася на мене, як на хлопця гідного! Як дивиться на тебе!.. Я хотів, щоб мене, Вишату, як вас, посвятили в чоловіки мого Роду й племені. І благословив щоб на те мене Велимир… Перед святом Посвяти я знову вирішив поговорити з ним. Зустрів його якось у лісі, щоб не перед очима в інших. Тут йому вже не було чого цуратися мене, вислухав. Я сказав: якщо він визнає мене за свого, то ману напускну відкину, повинюся перед плем’ям і буду йому за сина гідного й люблячого. На що він розгнівався й сказав, що, може, і породив мене по молодості гарячій, нерозумній, а може, і не він зовсім… Немає в нього віри в тім повної, а тому й немає в нього сина такого й ніколи не буде. І що мати моя… сама… сама нерозумною була… Здається, так сказав, я не пам’ятаю достеменно. І прогнав… І тоді я зненавидів його. Ось на що моя любов перетворилася, виродилася вона! Як же я його зненавидів! Люто!!! — він раптово різко підніс руку з ножем і з дикою жорстокістю розсік повітря, а потім ще і ще, так, немов хотів уразити, знищити щось, виникле перед ним. Хотів, але не міг. Потім рука його знесилено опустилася.

Чеслав не дав йому перепочити, бо хотів знати все до кінця:

— А Голубу?.. Ти загубив?

— Голубу… — Вишата похитав головою й гірко посміхнувся. — Побачив я її на галявині в Лади. Прибігла на зорі ранній, ще від сну тепла, тілом запахуща, про щось заступницю просити почала… А я ж знав, що живе вона з вами — з Ратибором і з тобою — як із чоловіками. Чого ж, думаю, з ними, з братами, можна, а зі мною? Я ж теж їхньої крові. Ох і заграла в мені та кров! — і знову сміх колишнього дурника ввірвався в його розповідь. — А Вишата-то вже великий!.. — і знову лице кам’яне. — Дівки мене за дитя мале вважають, квіти та трави у волосся вплітають, бавляться зі мною, а хлопця в мені, силу чоловічу не зауважують. А вона ж у мені повною мірою, до країв! Сила!!! Ось і зажадав я Голубу тоді, та так, що сил терпіти не стало, не до потайності було. Підступив я до неї, а дівка спершу за жарт усе прийняла, думала, грище яке затіяв, повеселити її вирішив, покомизитися. А як зрозуміла, чого мені від неї насправді схотілося, вперлася, пручалася, а мене це ще більше розохотило та злість розбудило. Тому що вам же відмови не було, а мені, Вишаті безрідному… Раптом затихла дівка й твердо промовила, що тепер знає, хто був на галявині того ранку, коли вбили Велимира… Вона здогадалася!.. Не відала, а тепер розпізнала!.. І тоді мене страшна лють охопила, у голові вихром усе закрутилося, кільцями квітчастими в очі кинулося, не пам’ятаю, як і ніж у неї всадив. Отямився, уже коли вона осідати бездиханна стала… Голуба…

Вишата переклав ніж з однієї руки в другу і, витерши зіпрілу долоню об сорочку, знову повернув усе, як було.

— А що ж ти мене й Ратибора разом із батьком не порішив там, на галявині? — запитав Чеслав.

— А вас навіщо? — щиро здивувався Вишата. — Ви брати мені, моя кров. І не провина ваша, що не знали про те.

— А ножі, мій і брата, взяв, щоб провина за батькову смерть на нас упала?

Вишата гикнув із протяжним стогоном:

— Не через злість. Хотілося, щоб скуштували ви те, чим я все життя частуюсь, розсмакували й зрозуміли, що це таке. А злості до вас не було. І брат наш старший, Ратибор, марно смертоньку прийняв, не зі злого наміру народжену. Недогледів я. Застав він мене на галявині, де предки наші спочивають, біля погребальниці Велимирової. Поговорити мені з батьком закортіло, усі свої образи висловити, що при житті його не зміг. Став би він мене тоді слухати! А так вислухав!.. Та тільки відповісти не міг!.. І тоді схотілося мені горщик із порохом його знищити, розвіяти по вітрові, розтоптати, щоб не залишилося від нього нічого. Як він моє життя, синівське, розтоптав. І тільки я той горщик дістати потягнувся, як за спиною Ратибор з’явився. Уже й не знаю, коли підійшов і скільки він там простояв. Але чув і бачив досить. Я бігти кинувся, а він за мною. Ось тут мої навички й стали в пригоді. Недаремно я таємно готувався. Ратибор швидко за мною біг, а я ще швидше. Але ж він не знав, що в мене в лісі, у місцях різних, луки та стріли приховані про всяк випадок. Вишата розумний!.. Ось я до такого сховку його й приманив. Він так і не зрозумів, звідки стріла полетіла. Розкинув руки й упав… Я навіть поплакав над ним… Трішки… Адже не хотів загибелі його… — і подивився на Чеслава світлим поглядом. — І твоєї не бажаю…

І що найдивніше, Чеслав справді не побачив в очах його злості або ненависті. Це знову були очі того нехитрого, доброго Вишати, якого він знав до цього дня.

— Адже я й сюди прямував, не знаючи, що тебе тут знайду. Почув про Криву Леду… що ховається нібито тут десь, біля пагорбів… А я ж її попереджав, щоб язик свій притримала та про те, що тоді біля галявини була й що там бачила, не тріпала. Стрілою та ножем у лісі лякав, у городищі в хатині її виттям і голосом утробним страхав. Думав дошкулить бабі: страх матиме — сумирно сидітиме. Тож ні, бігти удумала… Мабуть, усе тобі розпатякала? А я коли тебе тут побачив, то подумав: «От як гарнесенько вийти може!» Бабу все одно до праотців відрядити доведеться, щоб кому ще не розбовкала про смерть батька нашого. А всі на тебе, братику, подумають. А на кого ж іще? Не на дурника ж Вишату? Ось і повернувся… А знаєш, коли я тебе полюбив по-справжньому, як брата, Чеславцю? Коли ти втік і вигнанцем жив у лісі, гнаний усіма. Отоді ти став мені рідним не лише по крові. Ти став таким самим, як я! І може, тепер, побувавши у моїй шкурі, зрозумієш, як було мені, вилупкові, — і раптом відкинув ніж убік, якомога подалі.

До цього Чеслав був зовсім не готовий. Ще мить тому він хотів убити Вишату й вирвати йому серце. І навіть уся правда про Велимира не могла зупинити його, бо цей нелюд позбавив життя і батька, і брата, і Голубу. Але раптово відкинутий ніж вселив у його рішучість сумнів.

— Залишилися ми тепер із тобою тільки удвох, братику. І берегти маємо один одного, крівцю нашу. А інакше не стане її на цьому світі, у землю-матінку піде. Брате!.. — посміхнувшись братові, Вишата повернувся й повільно пішов геть.

Брат!.. Чеслав на превеликий свій подив чомусь не кинувся за ним, не наздогнав, вражаючи гострим лезом його спину.

«Невже сили залишили мене? Чому ноги не несуть услід за вилупком? Чи це лісовий дух таки карає мене, недбайливого, за якусь провину? І що за думки плутаються в голові? І думки знову без відповіді. Навіщо Вишата відкинув зброю свою? Чому захотів залишитися беззахисним? Смерті шукав? Чи думав, що я, Чеслав, не побажаю крові новоявленого брата? Тому що немає страшнішого табу, як позбавити життя кров свою! І той, хто зробить це, буде проклятий у всіх поколіннях! Але він, Вишата, позбавив же!.. А тому й він, Чеслав, повинен!..» — усе це, як вихор, неслося в голові Чеслава.

Мабуть, якби Вишата сам спробував напасти на нього або хоча б у руці його залишалася зброя, Чеслав не вагався б, та коли ось так він ішов від нього, підставивши беззахисну спину… Невже тільки це зупиняє його? Ні, було щось іще! І Чеслав зрозумів, що… Чуття… дароване йому звіром!..

Щойно Вишата перетнув вершину пагорба й зник з очей, як молодий мисливець, ні, не почув, а знову відчув ледь уловиме, але таке знайоме йому, Чеславові, ричання. Чи здалося? Ні. І це вже не слабке ричання, а злісний рик!

Чеслав щосили кинувся до вершини пагорба. На півдорозі він усім своїм нутром відчув стрімкий стрибок і почув придушений крик жаху й болю…

Коли він вибіг на вершину, усе вже було скінчено… Трохи віддалік він побачив розпростерте тіло Вишати. Поруч нікого не було. І не тільки поруч.

Чеслав неквапливо наблизився до тіла. Нерухомий Вишата дивився в небо широко розплющеними, немигливими очима, і знову в них були ті здивованість і щирість дурника, яким знав його Чеслав раніше. Горло його було перегризене…

Хто це був? Вовчиця чи сам дух убитого ним вовка?..

Ліс і дух його зберігали таємницю, огорнувши все тишею. Але зненацька серед цієї тиші пролунало протяжливе, наповнене тугою вовче виття, таке знайоме й таке пронизливо рідне, що Чеславові навіть здалося, начебто це виє він сам.

Ніч тим часом дедалі сміливіше підкрадалася до притихлого лісу. Молодий мисливець спустився в балку.

— Вилазь, Ледо!

Найближчі зарості зненацька заворушилися. Баба, блідо-сіра, як перекисле молоко, але жива-живісінька навкарачки вибралася тремтячи з кущів, що росли з боку, протилежного до того, куди поцілив ножем Вишата. І що найдивніше, рот її, хоч і посмикувався час від часу, не відкривався.

Ох, і наслухався ж Чеслав від старої всього й різного, коли змушував її віддати свою сорочку, а натомість одягтися в його руб’я! З бабиного ганчір’я він зробив опудало, набивши його сухою травою й зверху пов’язавши її хусткою, і приховав за деревом. Як виявилося, його обережність була не марна. Саме в це опудало й влучив ніж спритного Вишати. Зате сама сварлива баба, хоч і натерпілася страху, залишилася жива й здорова (якщо не зважати на її вже наявні болячки). Подяки від неї чекати було марно, але ж буде тепер кому все в городищі якнайдокладніше розповісти.

Він тримав її в обіймах, і дівчина не пручалася, притихла, покірна. Вона знову, як і тоді, коли юнак украв її, мовчала. Але наразі йому й не потрібні були слова…

Дівчина ніжно провела рукою по його ледь відрослому волоссю, заглянула в очі й, зашарівшись, сховала своє обличчя на його грудях. Губи Чеслава вловили пасмо її волосся.

— Ну, годі вам, час! — подав голос В’ячко, що стояв віддалік.

Брат Неждани з удаваною суворістю намагався не дивитися в їхній бік. Він уже вкотре, задерши голову, розглядав верхівки найближчих дерев, начебто усе ще сподівався побачити там щось нове.

— Я приїду за тобою, обіцяю! — сказав Чеслав не голосно, але твердо, із залізом у голосі, як колись це робив його батько Велимир. — Щойно схилю плем’я й Раду на свій бік, одразу ж і приїду. Адже стільки років тій ворожнечі вже! Може, Великі таки повелять нам забути чвари?

Неждана промовчала, і тільки було чутно, яким переривчастим став її подих. Зненацька, не дивлячись на Чеслава, щоб очі не виказали її, вона відірвалася від нього й попрямувала до брата. Чеслав пішов слідом.

Він допоміг їй піднятися на коня, на якому вже сидів В’ячко. Це був кінь Ратибора, подарований нині В’ячку на честь примирення. Подарунок занадто щедрий. Вони й справді знайшли з гарячкуватим братом Неждани спільну мову і за ті кілька днів, що передували від’їзду, навіть заприятелювали. В’ячко обіцяв поговорити зі своїм батьком, Буревоем, про примирення родів і про те, щоб віддати сестру за Чеслава.

Настав час рушати…

Чеслав ще раз подивився на Неждану, немов прагнучи запам’ятати її якнайкраще, передав торбу з хлібами, що напекла Болеслава, В’ячку й ляснув скакуна по крупі.

— Нехай Великі будуть із вами!

— Зустрінемося! — нарешті відкинув суворість В’ячко й підігнав коня ногами.

Кінь рушив і неспішно пішов уперед. Попереду в брата й сестри був довгий шлях додому, у городище роду Буревоя…

Вони вже від’їхали кроків із тридцять, і тільки тоді Неждана раптом повернулася й прокричала:

— Я чекатиму!

Чеслав підвів догори руку, показуючи, що чує її.

І вони продовжили свій шлях…

Знайшовши вбивцю своєї крові, Чеслав повернувся в рідне городище. Плем’я знову прийняло його у своє лоно, тепер уже як справжнього чоловіка, що зазнав нелегких випробувань, відстояв своє добре ім’я та честь свою, а значить, і свого Роду.

Щоправда, не одразу всі повірили в те, що дурник Вишата виявився тим звіром лютим, що тримав їх у страху й позбавив життя їхніх одноплемінників, але повірити довелося. Тим паче, свідком усього була Крива Леда, що щасливо пережила смертельну небезпеку. Вона кілька днів трудила свого довгого язика, переказуючи всім і кожному все те, що довелось їй пережити, та підтверджуючи невинність і правоту Чеслава. І слухали її тепер із великою увагою й зацікавленістю. Нарешті вигадки старої пліткарки могли послугувати добрій справі!

Що ж до Неждани… Чеславові довелося погодитися з розумними словами Мари, що не час поки що знову приводити її в городище й називати своєю дружиною, особливо після того, у який спосіб він її викрав, рятуючи, з капища.

Та Чеслав і сам розумів це. Потрібен був час… Одноплемінникам — щоб забути побачене й заспокоїтися від пережитого. Йому — щоб схилити Раду примиритися з родом Буревоя або хоча б погодитися на те, що він візьме у свій дім, а значить, і в їхнє городище, Неждану. А Раді — щоб таки дати згоду на це. Неждані ж — щоб за допомогою брата (і Чеслав сподівався на це) умовити їхнього батька піти на примирення…

Тому, як не важко йому було, Чеславові довелося погодитися на від’їзд Неждани.

І ось тепер він стояв і сумно дивився, як за деревами зникла та, котра — він знав це, відчував — має бути його єдиною, його дружиною.

Валентин Тарасов — відомий український актор, драматург, телережисер. 2004 року ввійшовши до Спілки письменників України, він розпочав просто-таки колекціонувати премії «Коронації слова»: І місце за п’єсу (2005), III — за кіносценарій (2006), перемога у «Ґранд-Коронації» — знову за п’єсу (2010).

І—II століття. Мова, обряди та боги у поганських племен спільні, та лише найповажніший із волхвів чує їх... Юнаки проходять обряд Посвяти, перш ніж їх визнають чоловіками. Тож син голови роду Чеслав чекає, коли сивий Колобор убереться у довгу білу сорочку, червлену немовби сонячними променями, і випросить Даждьбожого благословення на випробування. Чеслав принесе в жертву Велесу вовка, щоб звільнитися від батьківської заборони брати за дружину чужинку. А невдовзі все городище збереться до поховального багаття голови роду, і Чеславові закидатимуть батьковбивство...

Content

Валентин Тарасов
Чеслав. В темряві сонця

Передмова

Частина перша Чеслав — син Велимира

Частина друга Утікач

Частина третя Полювання. Кров за кров!