Олексій ВОЛКОВ

ЕМІСАР

Бій був коротким і жорстоким. Їх оточили одразу за млином, що стояв на річці, коли половина загону вже переправилася на інший берег. Кіннота наскочила несподівано, і хто не встиг перебратися вузьким містком, змушені були повертатися обличчям до ворога, вступаючи у бій. Охоронна сотня полковника знесла супротивника просто у річку. Дзвін шабель зливався з іржанням коней і криками поранених. Їх скидали у потік разом з кіньми, і вода кипіла намулом уперемішку з людьми. Вершники, вивільнившись від своїх скакунів, намагались урятуватись у чорній, пінній після коліс млина, воді.

А по той бік містка також здригалась земля. Кілька десятків запорожців, котрі стояли у містечку, піднялися на диво швидко, попри те, що задовго до півночі лежали напівмертвими від горілки, готові були зробити те ж саме з частиною ворогів, які встигли переправитись. Їхні списи вже опустилися додолу, а гикання і свист разом із хмарою пилюки мали накрити решту непроханих гостей.

Бастюрк вихопив з піхов ятаган, перелякано озираючись на свого ватажка. Тубілай же на якусь мить, здавалося, застиг. Навіть кінь його підсів, захарчав, наче готуючись до стрибка, напевно, в обличчя самій смерті. Але померти зараз не входило у плани вершника. Смикнувши дівчину з коня до себе у сідло так, ніби вона була пір’їнка, Тубілай обхопив лівою рукою її стан, утримуючи водночас повіддя, правою ж підняв над головою блискучий ятаган, і лише тоді кінь забив копитами, несучи воїна, прикритого дівчиною, наче щитом, просто на списи запорожців.

Відстані між ними майже не залишалося і запорожці з криками: «Панна з ними! Панна…» на повному ходу присаджували коней, здіймаючи догори вістря списів. А Бастюрк, дико гикнувши, кинув решту яничарів у шпарину, яку прорубував собою у рядах ворогів Тубілай. Усе змішалося. Козацькі списи таки увіп’ялися в задніх, та кілька тих, які встигли проскочити за ватажком крізь хмару пилюки, уже летіли степом, огинаючи гай.

Їх врятувало те, що інші яничари, котрі ще встигли проскочити міст після них, хоч-не-хоч змушені були вступити у бій з козаками, й оскільки тих було небагато, запорожці таки зчепилися у герці замість того, щоб одразу кинутися навздогін утікачам.

Бойові вигуки лунали недовго. Останній воїн султана впав від удару козацької шаблі. Кількох, виловлених з каламутної води, вже в’язали на березі. А запорожці були майже неушкоджені, лише той, кого мало не навпіл розрубав ятаган Тубілая, кривавив траву біля поламаного верболозу і ще один затискав рану на боці.

За мить козацький загін, об’єднавшись, зі свистом і гиканням нісся слідами тих, кому якимось дивом поки що вдалося уникнути загибелі. Та однаково вже було відомо, що їм судилося. І жоден зі сп’янілих битвою козаків у тому не сумнівався. Їх наздоженуть, а ні, то перехоплять. Куди подітися чужинцям у цьому степу?

Кафе «Артист»

Я завжди боявся, що ця робота рано чи пізно підсуне мені свиню, якесь западло конкретне, стопудове. І навіть те, що я давно її покинув і осів хтозна-де, у дідька на задвірках, не надто мене заспокоювало. Хоча, якщо по правді, подібні думки зринали рідко. Просто перспектива, що наздожене минуле, завжди малася на увазі.

Цього дощового вечора у кафе товклося досить люду. Дванадцятеро — за нашими мірками багато. Начальник податкової прихопив одразу чотирьох — де ж їм іще подітися від людських очей, попити, вирішити свої чиновницькі проблеми. Двоє ментів з якоюсь панянкою — також наші; пацанва, яка торгує на базарі. Звідси польовою дорогою, за Чортову Гору попри став і вдома — п’яний, не п’яний… Зручне місце, для усіх. Бувають і заїжджі, як оті двоє — просто зупинилися перехопити чого, бо дорога замучила.

Вони засиділися, і Микола, зазирнувши у двері, поглядом попросив дозволу їхати. Я вимкнув електроніку і вийшов до нього надвір.

— Ну що, Сергійовичу, я чухаю. Начебто, культурні… — він кивнув убік останніх відвідувачів.

— Давай, Коль… — погодився я. — Завтра зрання по продукти.

Вони вийшли і молодший попрямував до «Волги», залишеної на майданчику. Другий неспішно витяг цигарку і невизначено кивнув у бік гори:

— Гарне місце у вас.

— Прошу на другий раз.

— Хмм… — його відрижка вийшла переконливою. — А знаєте, ми вас також хотіли б запросити.

— Куди? — не зрозумів я.

Простягнуте посвідчення підполковника СБУ неприємно колупнуло десь у середині.

— Що я можу мати до вашої поважної організації? — невдоволено запитав я, і щось ніби стиснуло у грудях.

— А от і можете, — натягнуто посміхнувся він. — Ми тут не випадково. Навмисне до вас їхали. Хочемо запропонувати вам вигідну справу.

— Ні, дякую! — я підняв обидві руки. — Не хочу ніяких справ. Мені час іти, пробачте. Дякую, що завітали. За вечерю можете не платити.

Іноді доводиться вдаватися до такого. А ці двоє, схоже, на те й розраховували, щоб поїсти надурняк.

— Шановний пане Володимире, — він знову зупинив мене. — Ви не так нас зрозуміли. Плата за вечерю на столі. А ми дійсно хочемо, щоб ви розглянули нашу пропозицію. Усе добровільно. У вас є вибір. Не схочете — відмовитеся. А от вислухати доведеться. Повірте, тут у вас вибору немає.

— Гаразд, — сказав я, відчуваючи все більший і більший неспокій. — У чому ж пропозиція?…а звідки вам відомо моє ім’я?

На це він поблажливо посміхнувся:

— Не лише ім’я, пане Байдо… Не будьте таким наївним, ви ж не такий. Давайте завтра, коли вам зручно, на алеї Перемоги у напрямку до Кільця.

— Це я що, маю їхати до…

— Там вистачить і на бензин, — розвів руками гість, не давши договорити. — Я сидітиму на одній з лавочок, побачите. До речі, я не сказав — це приватна пропозиція. Займатися державним шпіонажем вам не пропонуватимуть.

— А не можна тут і зараз? — наполіг я.

— Пізно, — він показав на годинник. — А розмова довга. Упевнений, вас це зацікавить.

Я повернувся мовчки і застиг біля одвірка. Люба домивала посуд. Оксана вийшла з бару і спробувала зазирнути мені в очі, а потім провела долонею перед моїм обличчям:

— Егей! Альоу! Шефе, ви у відключці? — вона засміялася. — Ти що, побачив те, що на столі, й очманів?

— А що на столі?

Я повільно повернув голову і побачив на скатертині розкладені, наче карти, три купюри по сто доларів. Гроші були справжні. Новісінькі.

— Класні клієнти, — співала Оксана. — Правда? Це завал… Зараз Ігор за Любкою приїде. Мені з ними їхати? Га? Чи не їхати?

Вона легенько штовхнула мене боком.

— Їхати, — упевнено сказав я. — Їхати, сонце… Мені завтра рано вставати. А ти за старшу. На цілий день.

Якщо їхати за сто кеме, треба обов’язково ще сьогодні замінити реле. І не щедра платня несподіваних клієнтів штовхала мене у дорогу. Я розглядав три сотенні купюри, отримані за дві яєчні з беконом, салат і пиво, а відчуття було таке, наче мені вручили чорну мітку. Ті, хто спромогається на подібні жести, не відчепляться так просто, незалежно СБУ вони насправді, чи ні.

У гаражі робота не клеїлась, я згадував оту колишню свою кляту роботу, намагаючись витягти зі спогадів про неї те, що, можливо, й привело двох служак такої поважної організації до кафе «Артист».

Аргумент, що вбиває наповал

Він сидів на лавочці якраз посеред алеї і читав газету. Навколо клумб з квітами мами возили немовлят, старші діти каталися на роликах і скейтах, бабусі-пенсіонерки несли хліб з кефіром, а більшість просто квапилися у своїх справах.

Я привітався і сів поруч. Він відклав газету, і та ж сама натягнута посмішка скривила його обличчя:

— Радий вас бачити, пане Байдо. Як доїхали?

— Дякую, давайте до справи, — попросив я. — До речі, ваша платня виявилася надто щедрою, я привіз решту.

— Ну що ви! — засміявся він, зупиняючи мою руку, яка смикнулася до кишені.

— Це на випадок, якщо не зможу задовольнити вашу пропозицію.

— А от тоді й поговоримо про здачу, — він дружньо поплескав мене по плечі і почав: — Власне, нічого такого я вам не пропонуватиму. Всього-на-всього, зважаючи на ваші ммм… так би мовити, таланти… зіграти роль. Вам доведеться проїхатися в одне-друге місто, з деким зустрітися, поговорити… Ось таке. Кілька зустрічей, з гарними жінками у тому числі. А платня буде немалою. Конкретні умови можемо обговорити зараз.

— Господи… Звідки вам відомо?! — я не зміг стриматися. — Хто? Костянтин нацькував вас на мене? От, сучара… Значить так, — я зірвався з лавки, — запам’ятайте: я цим більше не займаюся! Ви зрозуміли? Можете стріляти, до в’язниці садити… Я сказав — ні! Ніколи!

Очі його звузилися, ніс загострився, це було помітно, не зважаючи на злість і розпач, що охопили мене. Він не скочив слідом за мною, лише підняв застережливо палець:

— Не гарячкуйте, Володю. Ви не бачили ще моїх аргументів «за». Сядьте, прошу вас.

Я хляпнувся на лавку і зарікся, що хоч якими б були його аргументи, якщо цей щур не відчепиться, завтра пошлю під три чорти свій кабак з хатою, машину, не кажучи вже про Оксану і всіх решту, і заберуся туди, звідки приїхав. Нехай краще стану алкашем і здохну там від білої гарячки, аніж влізу ще раз у таке.

— Так ось, — вів своє есбеушник, — ось мій головний аргумент. Ви бачите цю людину?

Він показав пальцем на чоловіка, котрий сидів неподалік. Більшість лавок розташовувались уздовж алеї, спинками до ряду дерев, які відгороджували її від проїжджої частини з кожного боку. Але там, де переривалися клумби, лавки стояли ще й упоперек. От на такій і сидів цей, нехай ще не дід, але… словом, пенсіонер. Я розглядав його, намагаючись упізнати. А мій співрозмовник неквапно підійшов до нього і нахилився, щось промовив, але я не почув. Чоловік зняв окуляри і глянув на годинник, а потім відповів.

Він повернувся і сів поруч.

— Не знаю, хто це, — похитав я головою. — Уперше бачу.

— А це не має значення. Ви, головне, дивіться на нього уважно, зараз усе зрозумієте.

Це сталося зненацька. Я не одразу збагнув. Голова пенсіонера якось різко смикнулася назад з дивним звуком, наче щось вдарилося об неї, і, незграбно махнувши руками, він звалився з лавки на бруківку. Чоловік лежав нерухомо, лише кілька разів смикнулися старі поношені черевики. Капелюх злетів з голови, цівка темної крові поповзла по його скроні, зливаючись з калюжею, що вже розпливалася під його головою.

А я відчув, як усередині все німіє. Дихання робилося не моє і я ніяк не міг повернути голови до свого співрозмовника, розуміючи, що його тут уже немає. Це ж він… знав, що зараз станеться… Скоївши таке, людина мала б одразу втекти!

Він залишився там, де й був, не звертаючи уваги на пронизливі крики перших очевидців. Люди, зрозумівши, спочатку кинулися навсебіч, а потім навпаки навколо помаленьку почав стікатися натовп.

Він обережно взяв мене попід руку і повів геть. Я ледь пересував ноги, а його скриплячий голос повчально віщав у саме вухо.

— Зараз поз’їжджаються — швидка, міліція, — це долітало до мене наче з далекої планети. — …Але вам це не загрожує, якщо погодитеся на пропозицію… Це просто, так би мовити… додатковий аргумент, аби переконати вас. Якщо гроші не переконують, то це ммм… зовсім інша річ. Бачите, вибір у вас однаково є… ну, якщо відмовитеся, ми ще кілька разів пред’явимо вам подібні аргументи, як оце щойно, ммм… шкода, звісно, чоловіка, а що зробиш, як ви не розумієте? А потім… Ми ж не можемо перестріляти половину громадян, бо ви, бачте, такий впертий! Ну, ще одного, другого, — полякаємо вас, а там…

Я їхав у крайньому ряді, намагаючись не впертись у якусь машину сусіднього ряду або ж бордюр. Чомусь руки не могли тримати кермо у стійкому положенні. Машина постійно відхилялася то вправо, то вліво, а коли я намагався вирівняти, кермо оберталося забагато і «дев’ятка» виписувала якісь вісімки. На КП мене зупинив даївець і попросив дихнути.

— Чого ви такий? — запитав він. — Вам може погано?

— Ні, все гаразд… Просто… нещастя сталося…

— Обережно їдьте.

Я не збрехав. Дійсно, сталося нещастя. Таке, якого підсвідомо чекав уже давно.

* * *

Андруш Підкова видерся крізь останні кущі і скочив у сідло. Він був єдиним з козаків — як полковникових, так і запорожців, хто не кинувся за втікачами, а верхи скочив з насипу просто у верболоз. Вони завернуть рано чи пізно, оскільки, попрямувавши у степ, віддалялися від меж козацьких вольниць. А їм потрібно на південь. І Підкова не шкодував коня і нагайки, намагаючись дістатися до потрібного місця.

Андруш іноді й сам дивувався, звідки взялася у нього ця поміркованість і коли вистигла голова, що завжди була надто гарячою. Нове становище сотника Іванівського куреня якось само вибило зайве хлоп’яцтво з голови. І хоч як крути, не відірватися у степу шістьом на п’яти конях, з яких лише чотири повноцінні. А хлопці полковника в степу наче вдома… Знав Андруш і те, що турки також це розуміють. І той, хто зумів так вправно прорватися крізь козацькі ряди, обов’язково щось вигадає, щоб врятуватись удруге. Їхня мета — дівчина, онука старого полковника, яку викрали, щоби продати у Кафі, як і годиться. Отже, ймовірно, вони розділяться, тоді легше стане як тим, так і тим. Устигнути б…

Сонце якраз повернуло на захід, коли Андруш дістався до підніжжя і, залишивши коня, на одному подисі видерся нагору. Степ ходив рівними хвилями, підкоряючись вітру, такому лагідному сьогодні. У небі кружляли шуліки — його вартові. Тиша переривалася тільки розбурханим диханням козака. Тепер пан або пропав. Якщо їх зловлять десь у степу, з нього довго глузуватимуть. Якщо ж його міркування вірні… Сотник потяг шаблю з піхов. Він тоді першим опинився на шляху навіженого бусурмана і ледве встиг, кинувши списа, вихопити шаблю і прийняти страшний удар, навіть кінь присів і позадкував. Зарубка на його булаті була дуже глибокою. Та не чіпався неспокій козацького серця. Що з того? Аби зустрітися. Відібрати панну… Про це усі думки. А що там далі…

І він оглядав обрії, не заплющуючи очей ні на мить і навіть не згадуючи про люльку. Не зринала у козацькій голові і думка про те, що воно вельми дивно, коли загін яничарів гине заради однієї полонянки, нехай навіть це онука полковника. Давно б уже мали кинути здобич і рятувати власні голови, як личить порядним бусурманам. Нехай навіть дівчина дуже гарна і варта високої ціни золотом на невільничому ринку…

Так гадав сотник. Просто не доводилося Андрушеві бачити її раніше.

Втеча

Усе летіло з-під рук. Я кидався по хаті, перевертаючи те, що потрапляло під ноги, і сипав прокльони невідомо на кого. Я збирався. Подалі звідси. З цієї клятої країни, де мені вочевидь немає і не буде місця. Тільки легко сказати — подалі. Як зникнути?

Перше з почуттів, які охопили мене вдома, була прикрість. Я вже не думав про людей, котрі усерйоз зазіхнули на моє життя і свободу, і краявся лише одним — навіщо я повернувся. Навіщо?! Сидів би зараз за тисячі кілометрів, на протилежному боці земної кулі, і прибирав їхнє чистеньке сміття чистенькими рукавичками, попиваючи у вільний час їхнє віскі — нехай гімняне, а все ліпше аніж втягувати голову у плечі в очікуванні кулі, яка прилетить не знати звідки без звуку, так, як у бідолашного пенсіонера, котрий загинув тільки через те, аби полякати мене.

За вікном усе спокійно. Пролітають по трасі машини — рідко, адже дорога наша не магістральна. Проїдуть дві-три і пусто. Відвідувачів у кафе немає. Хто може зараз стежити за мною, щоб знати, спробую втекти чи ні? Швидше за все ніхто. Я знову обводив поглядом обрій і переконувався у цьому. Хто завадить мені втекти? Хто знатиме про це, коли уночі тихенько вислизну через задні двері і, обійшовши Чортову Гору, піду полями?

Голова відмовлялася аналізувати те, що сталося. Я давно вже не копирсався у своєму минулому і зв’язати зараз усе до купи було надзвичайно важко. Одне тільки не викликало сумніву — цей хвіст притягся за мною звідти, з дев’яностого-дев’яносто другого року, коли я був неперевершеним у своєму жанрі. Стільки часу минуло… І ще я був упевнений, що ні до якого СБУ цей мудак не належить. Маячня. Хоч якою б паскудною була наша країна, її силові структури не відстрілюють громадян. До цього у нас не дійде. Швидше за все посвідчення цього підполковника липове, а сам він — звичайний бандит, навіть якщо і працює у поважній структурі. От тільки хто мною зацікавився? Хто зумів вирахувати мене за стільки років і у такій дірі? Невже просто невезіння? Ну отак-от, їхав хтось і побачив старого знайомого… Ні, такого не буває. Світ тісний, але ж не настільки!

Валіза зібрана і я чекав темряви, наводячи останні штрихи. Мені дали час оговтатись і відпочити. Чомусь вони упевнені, що я не втечу. Дарма, хлопці. Завтра-післязавтра я буду в аеропорті одного з наших міст або ж на залізничному вокзалі. А сьогодні цілу ніч ітиму, переконуючись, що жодна жива душа не бачить — хто я і де. І тоді Польща — так найлегше, найшвидше. А потім яка-небудь Бельгія або Німеччина. А там… Так воно і станеться. Якщо, звісно, це насправді не таємні служби, про які ніхто не має уявлення. Тоді мене перехоплять під час перевірки паспорта на митниці, хоч куди б я пхнувся. Тоді, аби перестрахуватися, кордон потрібно переходити нелегально…

Я стиснув голову руками, вона починала боліти.

Оксана з’явилася несподівано.

— А це що… — не зрозуміла вона, побачивши розгардіяш, а потім і сумку. — Ти кудись збираєшся?

— Збираюся, — сказав я. — Але про це ніхто не повинен знати. Зрозуміла?

— Куди? — вилупила вона очі.

— На Кудикину гору.

— У нас тільки Чортова… — розгублено промовили губенята, до яких мені тепер було байдуже. — А коли вернешся?

— Не знаю.

— А… тут хто буде керувати?

— Хто хоче, — відповів я. — Можеш ти керувати. Скільки влізе. Ти вмієш.

— А… Я нічого не розумію…

Їй дійсно важко було зрозуміти, що це коїться.

— Відчепись, — попросив я. — Що тобі не ясно? Приходь собі і працюй. Що заробиш, то твоє.

Вона так і залишилася посеред кімнати з розведеними руками. Мені навіть стало її шкода. Я сів, намагаючись сконцентруватися, та Оксана мені дуже заважала. Вона сперлася на одвірок і мовчки водила очима по стінах.

— Слухай, сонце… іди чимось займися. Прошу тебе. Я не можу зосередитися, — я підійшов до неї і обійняв. — Давай… Будеш приходити, працювати… Хто питатиме, скажеш, що поїхав на якийсь час, а куди не сказав. У податкову плати, гроші рахуй, витрачай. А там… буде видно.

Оксана більше нічого не промовила, тільки ще раз глянула, демонструючи образу.

— Оксано, — сказав я, — якщо ти зараз хоч комусь бовкнеш, що я кудись збираюся…

Вона застигла, так і не прочинивши дверей. Я взяв важку та криву шаблю і витяг з піхов. Клинок блиснув у світлі лампочки. Раніше я ніколи не показував їй цього. Очі Оксани стали зовсім круглими, коли блискучий клинок зі свистом затанцював навколо мого тіла, розсікаючи повітря, а на закінчення чиркнув кінцем по скатертині, що звисала з краю стола. Скатертина так і не посунулася, зате рівна довга прорізь утворилася від кута до кута.

— Жарт, — промовив я, ховаючи зброю. — Можеш узяти собі. Повісиш на стіну. На пам’ять.

Цю річ я мав залишити тут, як і всі мої химерні мрії. Час, коли мандрівні лицарі тягали із собою таке начиння, назавжди минув.

Заповіт писати передчасно

Зі своїм скомпрометованим закордонним паспортом я міг розраховувати потрапити на чужину лише обхідними шляхами. Тим паче у такій ситуації їхати до посольства і намагатись отримати візу — це виглядало повним божевіллям. Я не мав бувати там, де на мене можуть чекати. Тому Чернівці здалися мені привабливим містом. На відшибі і близько до кордону. Ніхто не знав, що я тут. Два дні минули у важких роздумах, та все ж рішення визріло: за два дні їхатиме бус і я нелегалом потраплю до Португалії. Не до Польщі. Звідти через океан до Сполучених Штатів. А от там я дійсно загублюся. Біс із ним, буду вічним нелегалом. Це краще, аніж на мушці у тих кедебістів.

Під кінець третього дня я вже заспокоївся і не смикався через найменший шурхіт. Ніхто не міг знати, де я зараз. Понад триста кілометрів відділяли мене від кафе «Артист», з якого я вийшов пізно уночі і до ранку ішов полями сам-один. Лише о десятій наступного дня, зловивши попутку, дістався до Вінниці, а звідти знову ж таки на перекладних сюди. Ніхто мене не бачив, ніхто не стежив — гарантія. Тому і зважився на це. Усі справи необхідно завершувати.

Приватний нотаріус Машковський Павло Петрович ще обідав, і двері, на яких вилискувала табличка, були зачинені. Я передивився документи. Усе було законно. Я будь-де міг оформити генеральне доручення на свої справи — кафе та машину. Нехай Оксана займається на законних підставах. Чому має пропадати? І кому ще я можу доручити? А тут мене однаково ніхто не знає. Потім залишу у якійсь камері схову і якось повідомлю їй.

Я закурив, відвернувшись убік від черги, що почала шикуватися за мною. До мене поверталося самовладання, а впевненість, що вдасться викрутитися, міцнішала. А у Штатах я наче риба у воді. Шкода от тільки, що там усе доведеться починати з нуля і на голому місці, бо повертатися до Чикаго, де я провів вісім років і залишилися знайомі, все-таки було ризиковано.

Крик, що пролунав над самим моїм вухом, був страхітливим — вона волала так, що мороз ішов по шкірі і, повертаючи голову, я вже знав, що зараз побачу. Чолов’яга, який сидів через одного, з’їжджав спиною по стіні додолу. Акурат на чолі у нього була дірка, з якої вже текло, а потилиця розмазувала по кремовому набризку будинку густе і червоне. Навпроти височіла якась споруда на шість поверхів. Вікна її відблискували від сонця. Я так і не встиг роздивитися віку цього нещасного — голова його з’їхала набік і завалилася у щілину між лавкою і стіною.

Згадався скриплячий голос мого знайомого з посвідченням підполковника: «Зараз міліція, швидка…». А коли неслухняні ноги занесли мене у хтозна-який район Чернівців на хтозна-яку вулицю, абсолютно незнайомий чоловік, який проходив поруч, промовив наче ні до кого:

— Оформляти заповіт вам ще рано.

І потім неслухняна моя голова ще довго намагалася зрозуміти правильний зміст цих слів.

* * *

Тубілай озирнувся і, наздогнавши Бастюрка, стиха промовив до нього кілька слів, а сам зупинився, різко осадивши коня. Останній погляд Бастюрка, яким той прощався зі своїм воєначальником, блиснув хижо, адже запахло новою здобиччю, незрівняно ціннішою за будь-яку жінку — власним життям. Тепер вони зможуть втекти. Четверо на чотирьох здорових конях. Та й полонянки з ними не буде. Коли вороги це побачать — одразу кинуть їх і шукатимуть її. А для яничар-аги, котрий впав у немилість султана, однаково шляху назад немає. Той, хто не виконує волі повелителя, карається смертю. І тепер він, Бастюрк, швидше за все займе його місце після повернення, адже є справжнім воїном. А це дивне бажання султана він також задовольнить. Бажання, за яке щойно загинуло тридцять відбірних яничарів — еліти воїнства всемогутнього Сулеймана-паші.

Кінь воїна, який наче вирішив здатися разом із здобиччю, йшов з відпущеним повіддям назустріч переслідувачам, які ось-ось мали б з’явитися, адже неважко тримати слід утікачів, які скачуть неторканими степовими травами. А ось і той, хто безнадійно відстав. Згадалося, як це було. Запорожці відсахнулися, боячись пронизати списами дівчину і, збивши конем першого, Тубілай рубонув наступного, тільки той якимось дивом встиг вихопити шаблю і навіть зумів її втримати після удару яничар-аги. Він-то і вдарив потім Ханіма, який наступним, услід за Бастюрком, кинувся у прорив. Щоправда, влучила козацька шабля по крупу коня…

Вони зрівнялися і Ханім осадив скровавленого скакуна, який і сам вже готовий був упасти. Що це замислив ага? Повернувся по нього? А чому ж разом із полонянкою? Ханім зрозумів усе лише тієї миті, коли просвистів ятаган. А крику дівчини він вже не почув. Розрубана голова Ханіма похилилася на груди. А Тубілай, підхопивши повіддя його пораненого скакуна, звернув зі сліду, прямуючи у низину, де кілька верб пообростали очеретом і проглядався вузький потічок.

Тіло Ханіма давно вже випало із сідла, і, озирнувшись ще раз, Тубілай залишив пораненого коня, який тепер спотикався, ледве переставляючи ноги, а сам верхи перескочив потічок і заїхав до яру. Звуки наближення переслідувачів уже долітали його вух. Кінь Ханіма важко поводив боками. Тепер вони не звернуть з основного сліду, побачивши, хто залишив оцей. Усе на грудях Тубілая змокло, адже їхав, увесь час притискаючи до себе полонянку, її гаряче тіло. А дівчина виявилася на диво тендітною, легкою, наче пір’їнка. Не така, як більшість невірних, яких продавали у Кафі, які потім потрапляли до їхніх гаремів. Ті вгодовані, грудасті і якісь драглисті. Вона — тоненька, немов лоза, хоч надвоє складай і ховай до кишені. При усіх султанових дивацтвах смак його на жінок тепер зіграв на руку.

Але насправді складати її надвоє Тубілай не збирався. Це диво має не пожмакатися, поки доїде до Істамбула. Інакше він не зможе виконати дивне бажання повелителя. Вона доїде. І тоді султан пробачить йому не те що втрату сотні кращих яничар — взагалі усе. І озолотить його.

Тубілай, взявши руки дівчини, завів їх за спину, збираючись зв’язати. І цієї миті вона, розуміючи, для чого це робиться, вигнулася, немов куна, і увіп’ялася зубами у його обличчя, намагаючись видерти руки. Біль був дикий, і його пальці мимоволі схопили шию полонянки. Лише якесь диво зупинило їхній останній рух, не давши зламати гортанку дівчини. Напевно, розуміння, що цього султан не пробачить. А вона, так і не зумівши видерти рук з лещат його вільної долоні, намертво зімкнула зуби, дихаючи у саму щоку викрадача. Тубілай міцно стискав однією рукою обидва її тонкі і вже безсилі зап’ястки, намагаючись іншою так притиснути обличчя дівчини до свого, щоб не дати їй дихати. І тоді вона розтисне зуби.

Тупіт коней ставав усе відчутнішим. І якби це тільки було можливо, він видер би зуби полонянки зі свого обличчя разом зі шкірою. От тільки, чи витримають вони? Адже такі ж тендітні, як і уся дівчина. А повелитель цього не пробачить. Тому і божеволів від болю, чекаючи її «милості» і ризикуючи втратити взагалі усе. А мить тяглася, наче густа кров по шиї. І вона продовжувала дихати — переривчасто, зі звуком, стогнучи з останніх зусиль і розмазуючи його кров. Тільки б не захлинулася нею…

І раптом біль минув. Натомість у ньому з’явилося щось нове. Відчуття, що ця, притиснута до його тіла жінка, була частиною того, що його чомусь хвилювало — цього степу, сонця, вітру — не таких, як у Туреччині, чимось незрозумілих і наче знайомих. І разом з тим зараз вона, увіп’явшись намертво, була наче як його частиною. Уявлялося, як його кров, що завжди належала всемогутньому Аллаху, змішується з кров’ю та слиною цієї невірної — такої казково прекрасної. Усе це загрожувало відібрати розум. Тубілай відчув, що якби міг вирішувати сам для себе, то хотів би, щоб її зуби не розтискалися ще довго, а дихання було ще ближчим… Він ще сильніше притис голову дівчини до свого обличчя. Якщо це божевільне дихання не зупиниться, він-таки втратить розум і тоді однаково не виконає своєї місії.

Воно зупинилося — її дихання. Якраз у ту останню мить, коли яничар-ага ще міг володіти собою.

Друга освіта

Я отримав доволі дивне завдання, з яким упорався просто блискуче. Була глибока ніч, коли інструмент, яким мене озброїли, почав тихо підлазити під дерев’яну раму вікна на першому поверсі міської поліклініки. Ця стіна стояла до огорожі, за якою ішов ряд кущів, і мене ніхто не міг бачити. Звісно, руки були наче не своїми, коли виконували таку незвичну роботу. Одного разу скрипнуло досить гучно. Зрештою рама піддалася і я вліз у темний коридор, де навіть від обережних кроків ішло відлуння. Я бував тут останні два дні цілком легально, тому легко знайшов вихід на сходи і піднявся на третій поверх. До коридорних вікон тут потрапляло світло з сусідніх будівель і я навіть прочитав табличку на дверях з номером 34. Другий інструмент підсунув під планку дверей там, де був замок. От тепер скреготнуло добряче. Серце моє бухало, хоч злам цей відбувався не у банку, а закладі, де навіть немає сторожа. Далі пішло легше. Двері з номером 12 на другому поверсі відчинилися без проблем. Нічого не взявши, але перекинувши папери у ящиках столів і шафах, я виліз через те саме вікно і втулив раму на місце.

Три дні мене не чіпали, а потім був новий наказ. У камері схову, номер якої мені повідомили, я взяв гроші у сумі сто тисяч гривен і цього ж дня в автосалоні купив «Ниву-Шевроле». Папери оформив на себе офіційно, на що пішло ще два дні, а потім вирушив у Тернопільську область шукати хутір Діброва. Це виявилася глухомань дай Боже. Район містечка Бережани, але у таких лісах… По карті це практично межувало з Івано-Франківською областю. Боротьба зі звичкою оглядатися давалася важко, але мене попереджали, що позбутися її треба обов’язково. І я намагався робити це непомітно. Останні двадцять кілометрів горбатої та безлюдної дороги я міг заручитися, що за мною ніхто не стежив. Жодної машини не було поруч і лише іноді якась розвалюха траплялася назустріч. Мою ж люди, що пасли корів, завжди проводили очима. Напевно, сюди рідко заїжджав хтось незнайомий.

Колії у тій Діброві були настільки глибокими, що я ледве продерся навіть таким всюдиходом. Потім мені вдалося знайти напіврозвалену будівлю на краю хутора. Я сподівався, що це вона, оскільки інших поблизу не було. Частина її була з цегли, частина з каменю. Цеглу селяни поступово розібрали, камінь так і лишився. Я провів там кілька годин, обшукуючи закутки. За стіною, ззовні будівлі знайшлася яма близько метра завглибки, яка заросла кропивою, стінки її обсипалися. Можливо, це і була схованка, яку мені наказали шукати. Я не розумів — навіщо? Який сенс у цьому? Тим паче, зважаючи на своє минуле, я очікував дещо інших завдань.

Потім я їздив навколишніми хуторами і розпитував про якихось Андрусевичів — батька та сина. Ніхто нічого не знав. Люди замислювалися, знизували плечима і я їхав далі. Лише у Слов’ятині кілька селян сказали, що донедавна тут жили батько та син, з приїжджих, які начебто пробували займатися фермерством, але кілька років їх вже тут немає. От тільки не були вони Андрусевичами.

З цими результатами я й повернувся до Чернівців, у свій готельний номер. Ніхто не забаг у мене звіту про поїздку, а ще за два дні мені наказали виїхати на тій самій машині до Славути Рівненської області. Там я залишив її на стоянці і пересів у чорного «Опеля», який проїхався кілька кілометрів глухими дорогами до зустрічі з червоною «сімкою». На ній мене і завезли у якийсь склад. Приміщення, куди заїхала «Лада», було здоровезне. У середині залишки цементу в мішках, решта виметено. Не те слово — вилизано. У куті з цегли вимурувано приміщення з віконцем. Там кілька кімнат. Одразу мені показали моє ліжко, дали їсти і увечері усе розпочалося. Мені ще раз нагадали про заборону зайвих запитань, дали спортивний костюм і я почав мотати кола по складу. Потім кілька фізичних вправ до втоми. Потім я змушений був сидіти за столом навпроти свого теперішнього, скажімо так, безпосереднього боса. А як ще назвати цю людину?

Мені читали дивні лекції сам-на-сам. А швидше це було репетиторство. Про конспірацію, стеження, способи проникнення у приміщення, замітання слідів, користування різними пристроями типу відмичок, засобами зв’язку. Другого ж дня я почав засвоювати основи рукопашного бою та володіння різною зброєю. У склад час від часу заїжджали нові, інакші машини, і я вчився їздити на них. Навіть трактори потрапили сюди за кілька тижнів. Окрім цього я тільки їв і спав — і те й інше у необхідній кількості.

Відтепер у мене не було нічого свого, особистого. Відібрали, звісно, й документи. Білизна, одяг — усе мені давали. Мотузку, на якій трималося моє найближче минуле, також перетяли. Під суворим наглядом я зателефонував Оксані і повідомив, що вже у Штатах і, напевно, тепер напостійно, а також, щоб чекала на папери, завірені нотаріусом. Ці самі папери я підписав увечері і тепер не сумнівався — їх завірять і передадуть Оксані, яка невдовзі стане власницею кафе «Артист». А потім мене там просто забудуть. Назавжди. І ніхто завдяки такому розв’язанню проблеми не шукатиме. Отже, моє повернення не передбачалося.

Той, хто мав зі мною справу, звався Ілля. Він же щовечора давав мені уроки англійської та німецької мови. Усе робилося поступово, але навчання йшло на повну силу. Ставити якісь запитання тут дійсно було неможливо, окрім тих, що стосувалися суто підготовки. Вчитель мій не любив зустрічатися зі мною поглядом і робив це лише у крайніх випадках, при необхідності пояснити якісь непрості речі.

А щовечора, падаючи у ліжко після годинного блоку новин по відео, я намагався думати про те, що усе це могло б означати. Виглядало так, наче з мене готують такого собі диверсанта або агента якоїсь секретної служби. А кому ще може знадобитися увесь цей комплекс навичок? От тільки одна думка заводила мене в глухий кут. Чому саме я?

Спеца такого профіля належало б готувати з молодих років. Засвоїти такий фах, стати досконалим — на це потрібен час. А мені вже рочків дай Боже… Ну, нехай здоров’ям не обділений, не дурний та все ж таки… Пізно вже з мене суперагента робити. Не вийде. Отакому, як цей Ілля, завжди програю за усіма параметрами. Отже, є якась конкретна причина, що потрібен їм саме я, а не хтось інший. Саме я маю якомога краще володіти усіма навичками, щоб мати шанс, очевидно, виконати якусь справу. І я продовжував марно плутатися у своїх припущеннях, поки не зморював сон.

Кажуть, що людина до усього звикає. Я не зміг звикнути бути у когось на мушці, проте відчуття жаху, паніки притупилося, вляглося. І думки про це втратили нервозність і безнадійність. Добряче допомогли й уроки психології, аутотренінгу у викладанні того ж Іллі. І відтоді я вхопився за навчання наповну, намагаючись взяти від них усе, що можливо. Мені спокійніше думалося про те, що оскільки вчать усьому цьому, то, очевидно, до чогось готують. Отже, куля моя прилетить не скоро. А за той час я зможу щось зрозуміти і щось придумати. Тільки вчіть мене краще…

За неповні два місяці я звик почуватися набагато впевненіше і лише раз залишив стіни складу. Нас удвох з Іллею з атрибутами конспірації доставили до Рівненського аеропорту, а приземлилися ми у Харкові. Зійшов з літака я сам. Знявши номер у призначеному готелі, я три дні, а точніше — ночі «громив» харківські поліклініки. Вочевидь чомусь саме медичні заклади відповідали уподобанням моїх нових хазяїв. І враховуючи усі мої набуті навички, робота була елементарною: я зламував двері з указаними номерами, заходив і виходив нічого не взявши. Усе. Кому і навіщо це потрібно, збагнути було важко. Хоча остання ніч супроводжувалася пригодами. Мене застукали. Напевно, хтось щось побачив і зателефонував до міліції. А попередні злами були зафіксовані, тому й приїхали швидко. Вікно для можливої втечі я залишив завбачливо. Тому, пробігшись коридорами, скочив у клумбу і, перемахнувши паркан цієї установи, став недосяжним для стражів порядку. Навіть іронія про те, що ніколи ще суперагента не ловили працівники міліції, напросилася мимоволі.

До Рівного я повертався сам. Було дике бажання уночі на темному харківському провулку звернути убік і ніколи не повертатися до готелю «Україна». Тільки я не вірив, що це принесе бажаний результат. Швидше за все через кілька днів десь у Львові чи Вінниці прилетить куля і розмаже голову ще одному пенсіонеру або пенсіонерці, яка сидітиме поруч і ні сном ні духом… Щоб укотре настрахати мене, поставити на місце. А можливо, цього разу мішенню нарешті вже стане моя голова.

Дивна жінка

Вона дійсно була такою. Важке біляве волосся, укладене в оригінальну зачіску, вишуканий діловий костюм по фігурі, від якої не диво збожеволіти. Що вже казати про без перебільшення незрівняні ніжки у модельному взутті. А манера триматися повністю відповідала спокійному, впевненому та розкутому виразу гарного обличчя. Голос цієї жінки звучав наче з висоти і тембр його та інтонації будь-кому мали б довести, хто є хто. От тільки в одному я помилявся. По-справжньому дивною вона була аж ніяк не з цих причин. А дійсної причини, чому її слід вважати такою, я поки що не знав.

— Пані Інго, — якомога ввічливіше промовив я. — Я змушений особисто просити вас. У мене просто виходу немає. Прошу вас, увійдіть в моє становище. Я так розумію, вам пояснили, у чому річ…

— Так, мені пояснили, — промовили її губи. —

І я також думаю, що у вас немає виходу, тому що я на це не піду. І ви також мусите мене зрозуміти.

— Пані Інго, — доводив я. — Ваша фірма не постраждає. — Частину належних грошей я даю вже, розумієте? Готівкою. Другу частину — протягом тижня. Поки той, інший клієнт, почне вам сплачувати дивіденди… Уявляєте?

— Уявляю, — сказала вона. — Але є така річ, як добре ім’я фірми. Воно вартує більше, аніж гроші. І якщо я зроблю те, про що ви просите, клієнт, якого я «кину», піде ображений. Солідний клієнт. А це обов’язково відіб’ється на нашому майбутньому.

— Але можна знайти компроміс, — не здавався я. — Ну чисто по-людськи прошу. Я не винен, що спізнився на день! Просто невдача непередбачена. Це мені вважайте — смерть!

Тут, звісно, я був на коні. Згадалися артистичні таланти, які відкрив і розвинув у мені свого часу Костянтин. У цьому амплуа Ілля, який вантажив оцим завданням, їй-Богу не мав що мені передати.

— Пробачте, — криво і все-таки мило посміхнулася вона. — Якось не вмію проливати сліз над чужими історіями і не маю змоги вести подальшу дискусію з вами.

Мені пропонували звернутися за місяць, коли відкриються нові можливості, і вказали на двері. Не скажу, щоб я зачиняв їх з особливо важким відчуттям. З одного боку, усе йшло за планом, навіть враховуючи її категоричну відмову. З іншого — поклавши руку на серце, не час перейматися питанням, що ці неперевершені ніжки ніколи не будуть моїми. Адже у мене була інша, набагато серйозніша гризота.

Тиждень і ще два дні я натхненно засвоював науку Іллі, знаючи, що на десятий день виїду своєю «Нивою» до Дніпропетровська. Так і сталося. У заздалегідь призначений час я стояв на побитій дорозі за міською смугою Дніпра і чекав. Приймач передавав новини. Тут, де я був до певних меж відданий самому собі, слухати їх увійшло у звичку. Якщо Ілля примушував робити це, отже, воно могло знадобитися. Найгучнішою подією останніх днів був крах Українських мереж мобільного зв’язку. Говорили про якусь атаку хакерів, завдяки чому зв’язок практично припинився, хоч і обіцяли його швидко налагодити.

Ішов дощ, неприємний, з вітром. Я навіть увімкнув пічку, не бажаючи мерзнути, хоч була й не зима. Вона згадувалася без особливих зусиль. Ще б, таку жінку не запам’ятати. І від думки про близьку зустріч одразу починало холонути усередині, хоч зізнатися, холонути і так було від чого. Дивина. Образ, який поставав переді мною, був повністю позбавлений хоч найменшого романтизму. Просто… Словом, абсолютно досконала жінка. Я завжди гадав, чи бувають такі насправді? Виявилося — бувають. І з однією у найближчі години мене чекала зустріч.

Сірий «Опель» пригальмував біля узбіччя, а потім «передумав» зупинятися. Це був умовний знак, і я рушив з місця, розвертаючись за ним. Зараз. Щітки працювали наповну, а з-під коліс розліталася вода. Погода — гірше не буває. Ми звернули з об’їзної на якусь не надто широку дорогу і за годину їзди я побачив її. Але подібні жінки навіть у такій ситуації виглядають круто. Піднявши комір жакетки, вона махала моєму «Опелю», намагаючись зупинити. А дощ крізь парасольку сік по її розкішній залакованій зачісці. Звісно, «Опель» не зупинився. Я також. Дозволив собі насолодитися, прогнавши метрів так зо двісті уперед, і лише потім почав гальмувати. А задом здавав узагалі помаленьку. «Шевролетка» моя зупинилася навпроти неї і склопідйомник флегматично загудів, опускаючи скло. Я мовчки запитливо вирячився на цю супервумен.

— Послухайте! У мене машина серйозно поламалася. Я так не вписуюся… Навіть таксі не можу з мобільного викликати — усе як на зло… — навіть промовляючи ці слова її голос та інтонації однаково давали зрозуміти, хто тут хто.

— По-перше, доброго дня, — промовив я і додав: — Пані Інго.

Вона була шокована лише перші секунди. Так, упізнала.

— О, б-блін… Н-да… Навмисно не придумаєш… — вона вражено похитала головою.

— Дійсно, — погодився я. — Іноді зайвий раз переконуєшся, що світ тісний. То що там, кажете, смерть? Спізнюєтеся? Розумію. Буває. А потім приходите туди, а там якийсь ввічливий і порядний чоловік пояснить, що вже пізно. І по барабану йому будуть ваші молитви. Хоча… гарну жінку можуть і послухати.

— Ну, ось… — промовила вона, опускаючи парасольку. — І це також наче навмисно. Послухайте, давайте по-діловому. Я вам добре заплачу за те, що ви дотягнете мене до міста. Скільки ви хочете за це?

— Ніскільки, — сказав я. — Уже за вашого сприяння грошима наївся під зав’язку. І ваших кілька папірців мене не врятують.

Давши по газах від душі, я залишив її позаду. А потім, під’їхавши до узбіччя, повернувся впритул до її машини. Вискочив під дощ, витяг трос і почав пристосовувати для буксування її машини.

— Що ви збираєтеся робити? — запитала вона.

— А ви про що просили щойно? Відтягну вашу машину на стоянку, щоб її тут не розкурочили. А потім усе кину і завезу вас туди, куди ви спізнюєтеся. Сідайте, пані Інго, бо не встигнете. Гіршого немає, як не вписатися, повірте.

Вона їй-Богу не знайшла, що відповісти. Припнявши її «Ауді», я сів у кабіну. Проте моя знайома була не з тих жінок, які розчулюються від такого.

Тому завагалася лише якусь секунду, а потім промовила:

— Гаразд, їдемо. Там розберемося.

Усе йшло за планом. Я затяг машину на стоянку, а потім її саму повіз на завод штучних шкір, загублений у нетрях цього шкарадного містечка. Вона була стурбована, щоб не сказати більше, і запитала:

— Ви можете бути цей день зі мною, щоб допомагати?

— Як скажете, пані Інго. Якщо вам потрібно.

— Дякую, — відповіла вона, ніби й не було отої нашої зустрічі тижневої давнини. — І давайте без пані. По-простому. І скажіть, як вас звати. Пробачте, я не пам’ятаю.

Ну, ще б…

Місто було поділене вузькими вуличками з купою світлофорів, на яких ми весь час застрягали. На одному з них поперед нас вперся пенсіонер на роздовбаному «Москвичі». Ящики не давали закритися кришці багажника, а сам бідолаха заглох і ніяк не міг рушити з місця.

— Б-лін… Коли вже бензин скочить до двадцятки за літру, щоб усі ці консервні банки одночасно припинили плутатися під ногами!

Я промовчав, обережно вивертаючи на перехрестя.

На заводі вона затрималася годину, і тоді ми погнали до Дніпропетровська вирішувати ще якісь справи. Вона знову спізнювалася. Машина її так і залишилася на стоянці. Дорогою переважно мовчали. Інга спромоглася, правда, поцікавитися моїми справами і наслідками свого чуйного ставлення, але я бачив, що їй не до цього, тому й відмахнувся. А невдачі, схоже, збиралися затягтися. Заминка в якомусь управлінні виявилася серйозною і, залишивши її у Дніпропетровську, я повернувся назад, на ту саму фабрику, де мав просити і пропонувати вже від її імені. Зустрілися ми лише о п’ятій наступного дня.

— Ну як? — запитав я, коли вона сіла в машину.

— Країна олігофренів… — безбарвно промовила Інга. — Все. Оформила. Дістали вони мене по повній програмі. А ви?

— Нормально. Тримав їх, поки не прийшов факс від вас. Тепер усе в ажурі. Навіть папери мені на руки видали.

Я віддав їй теку. Переглянувши кілька аркушів, Інга промовила:

— Якби не ви, я могла б ой як влетіти. Трапляються такі накладки. Хтось інший з фірми просто не встиг би приїхати і зробити те, що зробили ви. Отак-от, не знаєш, де тебе западло підстереже… Тепер лишається тільки одна проблема.

— Ну, це не проблема, — знизав я плечима. — Повертаємося, знаходимо автомайстерню, а далі — були б гроші…

— Та ні, я не цю проблему мала на увазі, — похитала головою Інга. — Це дійсно дрібниці. Я про інше. Мала на увазі вас.

— Хіба я проблема? — подив мій звучав більш ніж природно. — Мені здається, швидше навпаки.

— Тепер для мене проблема. Мушу вам сказати, що я справедлива людина і не маю звички робити з морди халяву.

— Я помітив…

Та не звернувши уваги на мій заштрик, Інга продовжувала:

— Тоді я вчинила справедливо. А от тепер… Тепер мені так не виходить. Я хочу знати, які наслідки для вас це мало.

— Давайте краще облишимо, — запропонував я, заводячи мотор. — Поїхали. Потрібно закінчити з вашою машиною.

— Потрібно. Але спочатку пообідаємо, хоч швидше це вже буде вечеря. Поїхали, тут недалеко.

Вона не бажала слухати моїх заперечень і невдовзі ми під’їхали до ресторанчику під назвою «Загреб». Ця одноповерхова споруда пропагувала балканську кухню і, судячи з інтер’єру, була недешевою.

— Мені не подобається цей ресторан, — заявив я, ступаючи на поріг, і пояснив на її німе здивування. — Він, здається, дорогий.

— Володю, — вона взяла мене за руку. — Оскільки ви вже слухаєте мене від початку нашої зустрічі, то давайте вже до кінця. Я вас прошу. Не пошкодуєте. Дивіться, як усе йде гарно. Покладіться на мене. Вважайте, ми відмічаємо вдалий контракт. Я можу собі це дозволити.

— Гаразд, — скривився я. — Дозволяйте.

Образа моя виглядала непідробно і це вже не було акторство. Я дійсно, на відміну від неї, не міг собі дозволити не те що шикарного ресторану, а практично взагалі нічого.

— Випийте, розслабтеся, — сказала вона, коли офіціант відійшов. — Я поведу машину. До мене не вчепляться, я вмію з ними.

Я мовчки слухняно перехилив келишок коньяку і вп’явся поглядом у точку на стіні.

— А тепер усе-таки скажіть, — попросила Інга, — які наслідки вашої невдачі тоді… коли ви просили мене, а я відмовила.

— Втратив роботу. Там також не вписатися — означало солідні фінансові втрати.

— Я візьму вас на роботу, — сказала вона.

— У вас погана звичка, — зауважив я, взявшись за виделку. — Хочу страчую — хочу милую. Замашки якісь… царські. Не всім таке подобається. У мене, наприклад, викликає бажання триматися від вас подалі.

— А допомагаєте мені…

— Не знав, що це у вас так відверто.

— Ви не так зрозуміли, — терпляче пояснила вона. — Просто хочу щось зробити для вас. Якось виправити те, що сталося.

— Дякую, — сказав я, — мені під вашим керівництвом працювати не хочеться. Чесно, не хочеться.

— А дарма, — щиро промовила Інга, дивлячись мені в очі. — Шкода, що у вас про мене склалося неправильне враження. Ну, ви ще подумаєте, вечір тільки починається, якщо, звісно, не кинете мене тут і зараз. А тим часом запропоную вам поділити прибуток від цього контракту. Мій особистий прибуток, звісно. Це буде справедливо.

Я промовчав.

Їжа була смачною, а я добряче голодним. І я захопився, не одразу помітивши, що вона дивиться, як я їм. А коли побачив, шматок мало не став поперек горла.

— Пробачте, — злякалася Інга. — Я… мала вас давно нагодувати по-людськи. Просто пішла з головою у свої справи.

Не в змозі нормально відкашлятися, я не побачив, що до нашого столика підійшли, і лише коли «мою» даму почали галантно запрошувати, підвів погляд. Це «диво» було у чорній шкіряній куртці з пасмами уздовж рукавів і клепаними металічними вставками, а на голові мало піратську бандану та темні окуляри. Змірявши його поглядом, Інга відповіла, що не танцює.

— Тоді ми вас просимо до свого столика, — вів своєї молодик.

У кутку сиділо ще троє схожих і вели розмову, навіть не дивлячись у наш бік.

— Я також вас прошу, — сказала Інга, — дати мені спокій. Дайте нам поїсти.

— А ви подумайте, — наполягав той. — Мої друзі вас також запрошують.

Далі мовчати з мого боку було б не логічним.

— Послухайте, — промовив я, — вам же ясно сказали, що не мають бажання з вами спілкуватися. Облиште нас, інакше ми звернемося до адміністрації закладу.

Як на мене, це звучало переконливо. Чомусь здалося, що адміністрація подібного закладу такі питання повинна вирішувати. Він подивився на мене довгим поглядом крізь окуляри і не сказав нічого. Хлопці сиділи ще зо п’ять хвилин, а потім усі разом підвелися і вийшли. Той, що підходив до нас, навмисне перекинув пляшку на своєму столі. Пиво потекло по скатертині.

— У нас будуть нові пригоди, — впевнено сказав я, хоч і такий поворот аж ніяк не був запланований моїми босами, адже мене не попереджали.

— Не думаю, — промовила Інга. — Здається, я їх бачила десь поблизу. Знаєш, зараз вештаються такі, ну, типу байкери. Вже наче й не діти, але дур з голови ще повністю не повиходила. От їхні чотири мотоцикли наче перед очима стоять.

Я з усіма своїми «розвідницькими» навичками не міг пригадати чотири мотоцикли поза всяке бажання. Сидіти у ресторані більше не хотілося.

— Ходімо, — запропонував я. — Не стирчати ж нам тут вічно.

Я простяг їй ключі від «Ниви-Шевроле».

Усе стало зрозуміло одразу по виході з ресторану. Чотири мотоцикли стояли у рядочок метрів за десять позаду нашої машини, а вони курили, посідавши збоку на них.

— Значить так. Ти ідеш перша. Машина на сигналізації. Відкриваєш — і зразу під моїм сидінням монтировка. Даєш її мені. Це у разі, якщо вони зразу кинуться до нас. Якщо ні, то зразу сідаєш на пасажирське місце і вестиму все-таки я.

Вона тільки здивовано глянула на мене. Напевно, з цією жінкою досі так не говорив ніхто.

— Якщо зчепиться бійка, — додав я, — то одразу розганяєшся і тараниш задом усі їхні мотоцикли. Зрозуміла?

— А машина? — тільки й вимовила вона.

— Слухай, що тобі говорять, — просичав я, крокуючи уперед.

Ситуація пішла за першим сценарієм. Вони відліпили свої зади від мотоциклів і рушили на нас. І металеву трубу в руках одного з них я також побачив одразу. Цієї ж миті пискнула сигналом наша машина, розблоковуючи замки, і почулося відкривання дверцят.

— Хлопці, одну хвилину, — підняв я руку вперед у намаганні виграти якусь секунду, аби й собі отримати зброю. — Давайте інакше вирішимо справу…

Але слухати пропозицій вони не хотіли. А я зробив ще крок назустріч, затуляючи собою Інгу та відчинені дверцята «Ниви», щоб вони не зорієнтувалися. Ні, це було чортзна-що. Мої «господарі» не мали б зараз вбивати мене металевими трубами у руках цих ідіотів!

Залізо у відставленій назад руці відчулося вчасно, і хоч я, звісно, волів би, щоб це була не монтировка, а дещо інше, вона зіграла свою роль. Дзенькнуло — і труба, що мала проламати мені голову, відхилилася убік, а я, відбивши удар, рубонув тією ж монтировкою його по обличчі. І моментально заревів мотор «Ниви», яка, скреготнувши шинами, понеслась у шеренгу незвичного вигляду довготілесих мотоциклів. Гуркіт, з яким усе це ввалилось у стіну будинку, справив враження, а я, не чекаючи слів, які мали зірватися з язиків цих байкерів, рубонув по руках найближчого, що тримав ланцюг. А потім ще раз того першого, щоб «відключити» зовсім. От тепер вони спам’ятались остаточно, і я вже не мав можливості вскочити у прочинені Інгою задні дверцята.

Фехтувати з цими хлопцями було одне задоволення, навіть монтировкою, яка тепер уже була у моїй правій руці. Кожен має займатися своєю справою. Тому один отримав колючий удар у верхню частину живота і, якби це була шабля, йому б нічого вже не допомогло. Другий, так і не зумівши поцілити у мене трубою, отримав два удари з розвороту по руках, а потім в коліно і його тільки довелося штовхнути ногою для довершення ефекту.

Знову заскреготали шини і ми понеслися вулицями найбільш бандитського, як потім пояснила Інга, району Дніпропетровська. Я розслабився лише тоді, коли ми переїхали міст і потрапили на правобережжя. Вона вела машину зосереджено і мовчала. А я думав, що все-таки приємніше мати справу з жінками, які не вищать і не хапаються за голову, а мовчки роблять що належить.

Їй відлягло тільки за межами об’їзної.

— Н-да… промовила Інга. — Не мій день сьогодні, не мій. Надто багато неприємностей. Знала б, краще було взагалі «закласти» на цей контракт…

— Усе позаду, — промовив я. — Тепер уже все.

— Так, — погодилася вона. — Завтра ремонтуватимемо вже дві машини. Якби хто сказав, що можна вляпатись у таке, ніколи не повірила б.

— Ви необережні, — зауважив я. — У такі поїздки не годилося б їздити самій. Я гадав, що возите з собою хоч якогось охоронця.

— Ото ж бо й воно, що якогось, — їдко посміхнулася Інга. — У Черкасах мій… охоронець. Нажерся чогось, дебіл. В інфекційному відділенні. Перед Черкасами вже щодесять хвилин зупинялися.

— З кожним може трапитись. А самі? Судячи з вашого іміджу, могли б хоч якийсь газовий пістолет мати, — припустив я.

— А я маю. І вже навіть дістала. Але ви з ними так розібралися, що я і моргнути не встигла. Ну ви мене здивували… До речі, і зі мною так, по-хазяйськи. Чого тепер знову «ви»?

— Тоді була екстремальна ситуація, — знизав плечима я. — А зараз знову ви — це ви, а я… так…

— Ну припиніть, — попросила Інга. — Я ж вам кажу — не така вже я погана. Просто звикла тримати всіх на відстані, щоб не тягло першого-ліпшого на панібратство… Світ такий. Не будеш зуби показувати — з’їдять. А ще жінка…

— Иги… тебе з’їси.

Це моє зауваження звучало цілком щиро. Їй сподобалося.

* * *

Вони збиралися заїхати у яр — не інакше. Копита коней тупотіли за крайніми деревами. Це зрізала шлях частина полковникових козаків, що відстала. Ярок був маленький, і вони бачили тіло Ханіма на протилежному схилі та його пораненого скакуна, що кульгав у високій траві. Вирішивши, що здолати відставання від запорожців не вдасться, троє козаків спустилися в яр, аби напоїти коней.

Тубілай лежав на боці, відчуваючи своєю правою ногою усю вагу кінської шиї, саме під неї посунулася його нога, коли кінь слухняно завалився на бік разом із полонянкою, яка тепер сиділа у сідлі боком. Руки дівчини були зв’язані за спиною, а обличчя майже повністю сховалося у ліктьовому згині його лівої руки. Це й не давало їй можливості закричати. Вона чула тупіт коней переслідувачів і розмову козаків. І тоді, до останнього не бажаючи коритися, стискала зуби, намагаючись угризтися в його руку. Тубілаю доводилося напружувати м’язи і терпіти біль. Правиця яничар-аги стискала ятаган, нею ж він мав у разі потреби відштовхнутися від землі, допомагаючи коневі підвестися разом з ними обома.

Їх закривав край байрака, що нависав разом з кущами та травою. Тільки б не почули дихання коня…

Двоє проїхали зовсім близько. Вона запручалася скажено, силкуючись видати хоч якийсь рух, якийсь звук, товкла ногами у кінський бік і Тубілай притиснув їх своєю ногою, налягаючи зверху тілом. Це було вимушене — інакше б їх почули. Але те, як стиснулося під ним щось слабке та ніжне, змусило закалатати його серце. Клята невірна… Ось що почує зараз ворог! І правиця його сильніше стиснула грізну зброю. А кращий воїн султана розумів, що саме відбирає зараз у нього сили.

О, великий Аллах! Відгороди тіло цієї невірної від нього тим, що грубше за одяг, міцніше за булат і стійкіше за його розум! О, всемогутній Владико! Допоможи не зійти з розуму і зроби знову твердою руку і холодним серце!

А та, що з останніх сил ще ворушилася під ним, не бажаючи коритися, мала страшну силу, проти якої у нього чомусь не знаходилося потрібного захисту. І вся надія на Всевишнього. Тільки він не квапився рятувати вірного слугу могутнього Сулеймана-паші. І якби знати істинну причину цього — не диво було б нині опальному кращому воїну особистої гвардії султана зовсім опустити руки і попросити для себе шовкової мотузки.

Захлюпала вода, коні затупотіли і козаки з гиканням вискочили з яру. Здійнялася пилюка у степу. Чулись пташині співи, чомусь схожі на її плач. Вона тепер не робила жодних зусиль і лише здригалася усім тілом.

Кінь уже стояв, готовий продовжити шлях. Тубілай спустився до води і наповнив бурдюк. Тепер можна. Дівчина лежала тихо, дивлячись у небо крізь листя дерев. Він налив води у долоню і обмив її обличчя. Впиваючись у його тіло, дівчина таки прикусила собі нижню губу і тепер ранка кровоточила. Отже, його кров змішалася з кров’ю цієї невірної. Вона гарна, наче небесні зорі, навіть тепер. О великий Аллах…

— Як тебе звати, невірна? — запитав Тубілай, омиваючи і своє обличчя.

Її звали Марією, але у відповідь яничар-ага отримав лише зневажливе мовчання.

Вони виїхали з яру і поскакали у степ, завертаючи на південь.

Про користь сексу

Це була порядна діра, якщо сприймати з позицій Інги — а їх я вже встиг добре вивчити.

— Коли та дама прийде, скажи їй, будь такий добрий, щоб хоч столики нормально повитирала — дивитися бридко… — цим єдиним зауваженням вона висловила невдоволення умовами, у які потрапила.

— Гаразд, — я знизав плечима і, схилившись, глянув на відблиск поверхні, яка їй не сподобалася. — Провінція…

Вона добряче втомилася. Машина стала ще однією краплею, оскільки поломка була серйозною, а необхідну деталь довелось замовляти. Переколовши волосся на потилиці, Інга склала руки над головою і відкинулася на спинку крісла, дивлячись у стелю. А я таки перейшовся мимоволі поглядом по її бездоганній фігурі, адже бачити цього вона не могла. До такої погляд прилипає сам. Навіть якщо у голові стільки думок і усі такі важкі й невтішні… Вона дивилася на мене. Виявляється, я відволікся.

— Ти якийсь дивний, — промовила Інга. — Розглядаєш мене як у стриптиз-барі, а думаєш хтозна про що.

— Пробач, — сказав я, отямившись. — Мені дійсно є про що подумати.

— А очі працюють на автоматі… — глузувала вона.

— А що дивного? Ти ж вся така… Пробач. Залицятися не буду, не переживай.

— А я не переживаю, — засміялася вона. — У таких випадках даю собі ради, без проблем.

— Знаю, — скривився я. — За кілометр видно.

— А у нас інакше не виживеш. Треба або гідного мужика мати, або самою мужиком бути, — у цих словах я не почув злості — лише спокійне розуміння життя. — І того часом недостатньо. От як у ресторані. Був би мені екстрим… Давай, я тобі ванною поступаюся, хочу просто посидіти.

При цій жінці, яка за ліком років виявилася «тигром», а місяців — «скорпіоном», можна бути лише «Івановим» — це я давно зрозумів, та боротися не збирався. З ким боротися я мав і без неї.

— Ну, для тебе гідного мужика в усій країні, схоже, не знайдеться, — кинув я з коридору, беручись господарювати.

— Дуже дякую — обізвалася Інга. — Порадував. Хоча… мені вже однаково. Можна і так дожити. А претензії, до речі, у мене стосовно цього доволі скромні.

— І можна дізнатися які? — запитав я, домивши ванну. — Ні, я не збираюся претендувати, не подумай. Просто цікаво. Які ж запити у таких жінок щодо нашого брата.

— Банальні, — скривилася вона. — Щоби був порядною людиною, не залежав від пляшки, не зробив западло у відповідальний момент… Ну, звісно, щоб було цікаво з ним поговорити. Розумієш? Щоб я поважала його як людину.

— І це все?! — здивувався я. — Нормальна позиція. А… ну, словом, руки-ноги… брови…

— А руки, ноги і член у всіх, у принципі, однакові, — ущипливо промовила вона. — Достатньо, щоб усе це не було нижче середнього.

— Дивно… — знітився я, закриваючись у ванній. — Запити у тебе надто скромні.

— Скромні?! — вигукнула Інга. — Навпаки, нереальні. Ви ж усі…

Я мився і слухав лекцію про те, які ми усі деграданти і наволоч, дивуючись, що все більше її розумію. Дійсно, навіщо такій жінці зайві проблеми на власну голову?

— Між іншим, я не образився. Пробач, що у такому вигляді, — я розвів руками, влаштовуючись на дивані. — Футболку довелося випрати.

— Молодець, — здивувалася вона, підкреслено розглядаючи мене — в самих штанях. — Тут ти, звичайно, набагато вище середнього рівня. Давай, тепер я пішла, а ти поквап ту даму, нехай якусь трапезу принесе у номер, якщо у них таке практикується. Ресторанами я вже сита по горло! Давай, на свій розсуд. Тільки мені м’ясного не замовляй, хто їх знає, з якої дохлятини вони тут готують…

Інга насолоджувалась у ванній довго, і коли вийшла, усе вже було на столі.

— Стіл сам протирав, — я чомусь намагався імітувати її в’їдливість. Виходило добре, ще б… — Смачного.

На ній була чиста сорочка з підгорнутими довгими рукавами і джинси. Мені вона простягла футболку.

— А налізе? — засумнівався я. — Де взяла?

— Завжди з собою вожу. Життя ж у роз’їздах.

Її футболка на мені не репнула, ми сіли вечеряти.

— Незручна ситуація, — сказав я, коли вона спитала, чого я так мляво їм. — Ніколи не думав, що буду з тобою на «ти», наодинці та ще й за вечерею за твій рахунок.

— Ну, я також не планувала вечора при свічках, — скривилася вона, — з…

— З людиною не зі свого кола, — договорив я.

Не знаю вже, які б слова підшукала вона сама для визначення мого статусу, якби я не підказав.

— Та припини… Усі ми з одного кола… — махнула рукою Інга.

— Ні, — твердо сказав я. — Я не з твого.

— Чому? Тому що не директор власної фірми?

— Та ні, — пояснив я. — Тому що не хотів би, щоб бензин був по двадцятці за літру.

— Хмм… — вона не приховала свого здивування. — А мені вже здалося, що я тобі в усьому подобаюся. Не треба бути самовпевненою!

— У всьому крім цього, — ввічливо пояснив я. — І потім, я не сказав, що не подобаєшся, просто деяких твоїх позицій не розумію. Пенсіонер, на мою думку, також повинен мати змогу завезти на дачу дві дошки у багажнику. І не менше, аніж ми з тобою, має право стояти перед світлофором. Та й потім… я б не сказав, що у нас «країна олігофренів». Усякі є.

— Хмм… — вона помаленьку допивала своє вино. — А ще які мої позиції не розумієш?

— Ну, ще в «чоловічому» питанні. Не розумію, наприклад, як можна закохатися у першого-ліпшого, аби тільки не був свинею. Навіть якщо усі решта свині.

— А хто казав закохатися? — вона скинула бровами. — Я мала на увазі вийти заміж. Так, якби знайшовся приємний чоловік, у порядності якого я була б упевнена на усі сто, я просто створила б з ним сім’ю.

— А кохання, пристрасть — це непотрібні речі? Чи може ти вважаєш себе не здатною…

Моє питання дійсно звучало непідробно, тому вона відповіла тихо і серйозно:

— Знаєш, кохання, як ти кажеш, пристрасть… На щастя, закохатися дійсно немає в кого. Цього я боюся. І не хотіла б, щоб таке трапилося зі мною. Тому що це робить людину слабшою, залежною, вразливою. Чесно, не хочу, щоб колись це сталося.

— Розумію, але ж… — я і не збагнув, що вже не граю роль. Просто говорив з жінкою, до якої неможливо залишатися байдужим. — Але ж прожити життя без цього, ну щоб жодного разу… Це ж обікрасти себе! Для чого ж тоді жити?

— Не думала, що ти романтик, — здивувалася Інга.

— Я не романтик, але це загальновизнана думка. Не лише моя. Це надбання людства. Можливо, найцінніше. Ти що, ніколи не відчувала, що це таке? Хоча, пробач, звісно, це не моя справа.

— Давай без умовностей, Володю, — попросила вона. — Я дійсно ніколи не була закохана, але знаю, що здатна. Тому й боюся. Тоді усе життя може піти шкереберть.

— Як це? — не зрозумів я. — Від щастя і шкереберть?

— Кажуть: не проси у долі надто багато, — спробувала пояснити Інга. — Тому що його може виявитися забагато настільки, що не упораєшся. А щастя… Людина може бути у житті щасливою один день. Але цей день дається не кожному.

— Та ні, — не погодився я. — Шкереберть — це якраз коли смерть на порозі, а ти ще ані-ані.

— Ну… — вона засміялася чарівно і щиро. — Смерть, сподіваюся, ще не на порозі… Ще є час. Може якраз? — Тон її розмови став жартівливим. — А ти, отже, такий собі — живеш заради кохання? Спробував сьогодні такого, завтра іншого, порівняв, яке краще… Буде що на старість згадувати. Так?

— Ні, не так. — Тепер серйозним був я. — Хоча від кохання, якщо пощастить, не звик відмовлятися. А живу… У мене є заради чого жити.

— І заради чого ж? — у її очах я несподівано побачив справжній інтерес.

— А живу, і чим далі, тим більше у цьому переконуюся, заради однієї речі. У мене є мрія, велика така, одна. Мрія усього життя. От заради цього й живу. Але тобі не зрозуміти. У тебе мрії немає. Сто відсотків. Можеш сміятися.

— Чого ж мені сміятися? — здивувалася Інга, підставляючи свій келих. — Дама залишилася без вина. Дякую. Просто не розумію. Ну, ти ж мене також не розумієш. А яка твоя мрія?

— Узагалі-то я не готовий розповідати про це, даруй. Знаєш, навіть дуже близькій людині часом важко розповісти про щось потаємне… Може ми з тобою більше ніколи не побачимося, але однаково не хотілося б виглядати у твоїх очах якимось схибленим диваком.

Ми говорили довго, бо ж розумом її Бог не обділив. Я намагався бути галантним кавалером і чим більше порожніла пляшка вина, тим далі відходили убік обставини, які привели мене сюди. Я навіть запросив її на танець — музику добряче було чути з бару під готелем. Інга, щоправда, не сприйняла це серйозно і постійно сміялася, говорила. А я б не відмовився протанцювати з нею мовчки — може зробити це з такою жінкою вдруге вже ніколи не вдасться. З огляду знову-таки на обставини. Та попри усю свою зовнішню сексуальність, вона була на дотик якоюсь холодною і взагалі… ніякою. Від неї не відходило жодних хвиль, і я попри все бажання не потрапляв у хмарку її аури, яка мала б існувати навколо неї і примушувати паморочитися у голові.

Музика у барі, нарешті, стихла. Народ ще гуляв унизу. А моя несподівана подруга по нещастю насамкінець вирішила і собі зайнятися господарськими справами. Вона зібрала посуд і постелила обидва ліжка. Я дізнався, що вона непогано готує, причому завжди робить це не з напівфабрикатів, як мені здавалося, а з натурального базарного продукту.

— Усе, — промовила вона. — Вибирай собі ліжко. Ні, не так. Оте — моє. А тепер вибирай. Це щоб тобі легше було. Люблю, коли усе ясно. Пробач, романтикою не наділена.

Світло загасло. Це була ідіотська ситуація. Мені пропонувала себе жінка, на яку я узагалі не заслуговував. Та разом з тим я не міг упевнено сказати собі, що хочу її. Тим паче, з урахуванням обставин. Хіба думатимеш про секс, коли не знаєш, що тебе чекає завтра? Не раз у п’яній компанії за столом точилися балачки про те, чого хотілося б перед смертю… Це якщо смерть не загрожує реально. Тоді хочеться і того, і другого, і третього. А якщо вона поруч? Тоді не хочеться нічого, тільки щоб зникла ця перспектива.

Я сів на край її ліжка і знайшов рукою тіло, не вкрите простирадлом. Вона лягла у сорочці. Отієї хмаринки я так і не відчув, навіть коли зігнувся і поцілував її губи, а потім шию. А обійми Інги виявилися на диво легкими й обережними — зовсім не такими, як манера спілкування. І не відчувалося у них нічого наказового. І я все-таки забув про те, що лишилося назовні. Дивно було б, якби воно не з’явилося — бажання мати цю жінку. Яке щастя, що вона не нав’язувала своєї волі тут! Ні граминки! А я поступово починав втрачати глузд від того, що тримав у руках. Господи… Вона не вміла поводитися у ліжку! І біс з тобою! Чи мені не однаково? Така жінка може бути холодною, наче снігова королева. Добре, що дозволила, а усе, що потрібно, я візьму сам.

Дихання унормувалося, а серце ще довго надриватиметься. І я запитав чи добре їй було зі мною. Інга опустила руку до моєї щоки і легенько приголубила її замість відповіді. А моє вухо, притиснуте до її грудей, чуло мертву тишу.

— Нечесно брехати, — зітхнув я. — У мене серце вискакує, а ти наче на робочій нараді…

Ще хотілося сказати, що у таких жінок взагалі немає серця, але це було б занадто.

Її друга рука також потяглася до мого обличчя і я відчув, що мене кудись спрямовують. Чого ж ти хочеш? А вона притулила мене вухом до свого тіла з іншого боку і тоді я відчув. Ого! Воно бухало так, що не варто було сумніватися у тому, що мене-таки сприйняли як чоловіка. Ну, слава Богу. Адже мені зараз щиро хотілося, щоб їй було добре. І не тільки у ліжку, взагалі.

А за хвилину я зірвався і сів. Різко та несподівано, від чого вона здригнулася. Сон пропав. Розслабленість кудись поділася і усе в середині стислося. Досі, від того нещасливого вечора у кафе «Артист», я тільки й думав — «чому», ламаючи голову, а тепер, завдяки кільком хвилинам у ліжку з Інгою, дістав шанс дізнатися. Чорти б забрали! Невже…

Це було воно. Шлях до відповіді.

— Що сталося? — запитала Інга. — Володю, що сталося?

— Нічого, пробач. Хочу в душ. Поможи мені.

— Що помогти? — не зрозуміла вона. — Помити тебе?!

— Так, якщо тебе не коробить таке прохання з мого боку.

— Ну, чого ж… Н-да… Вовчику, з тобою не засумуєш.

Вода у ванні зашуміла, а у мене дедалі більше вирувало у голові. Ось чому… Ось чому я! І нова тривога, нове важке передчуття огортало холодом щойно розпалене тіло.

Ось, виявляється, чому…

Артист з погорілого театру

Загорнута у сорочку Інга стояла у нерішучості. Я поставив поруч з ванною крісло і повернувся з двома чашками кави.

— Це що… ми питимемо каву? Тут?! Милий мій, а спати коли? Завтра тре…

— Схоже, спати сьогодні не доведеться, — перебив я, відкручуючи воду ще більше і стишуючи голос. — Принаймні мені. Ти питала, що сталося? Дуже важливе сталося, поки ми займалися коханням. Дякую тобі, що запросила, інакше б… Словом, тепер ти мусиш мене вислухати. Гадаю, це важливо і для тебе. Сідай ближче і говори тихо, так як я.

— Ну, кажи, — розвела руками вона, украй здивована моїми інтонаціями. — А чому тут, у ванній? Чому тихо?

— Так треба. Я можу говорити?

Струмінь води тарабанив у решітку, створюючи шум у ванній кімнаті. Інга заклала свої незрівняні ноги одна на одну і промовила:

— Не відволікайся. Давай. А вода що, так і має бігти?

— Має. Не бійся, я не збоченець. Але… і не колишній менеджер, як ти вважаєш.

— А хто ж ти? — безпосередньо запитала вона.

— Я — артист. Так, просто артист. Закінчив Щукінське свого часу. Пощастило вступити з першого разу при конкурсі двадцять три особи на місце. Прийняли за особливі таланти. А потім… Потім усе полетіло під три чорти. Дві епізодичні ролі у кіно, експериментальний театр, який розбігся за рік, порожні кишені…

Вона запитливо дивилася на мене і мовчала.

— Якось доля звела мене з одним мудаком. Ну, бандюган, грубо кажучи. Такий, сам по собі. Хоча фінансист був неабиякий. Він і замовив мені першу роль. Я мав бути професором-фармакологом. Ішла мова про угоду з однією компанією з продажу ліків. Був і справжній професор, керівник науково-дослідницького інституту, який надсилав рецензії, балакав по телефону… От тільки в очі його ніхто не бачив. А для укладання угоди приїхав я, добре вивчивши роль. І мову вів про те, чого б отой справжній професор ніколи не сказав. Минуло усе на біс. Костянтин кинув їх конкретно. Ну а я заробив кілька кусків «зелених». Потім я був директором ринку, капітаном суховантажу… Він був аферист з великої букви, Костя… Розробляв геніальні проекти і кидав товстосумів на тисячі. Словом, нормально усе йшло, хоча інколи ставало страшнувато. А потім він несподівано зателефонував і сказав, щоб я терміново мотав куди подалі. Навіть дав гроші.

Інга мовчки сверлила мене очима, передчуваючи, до чого я веду. Проте навіть вона мала б впасти у розпач, якби здогадувалася, як воно усе насправді.

— В останню мить мене мало не взяли. Пощастило. Якби ні, напевно, просто б замочили. Ті, хто пошився у дурні через останню нашу аферу, були крутими хлопцями.

Обличчя Інги не збиралося висловлювати співчуття.

— Я виїхав до Штатів нелегалом, знайшов роботу прибиральником у супермаркеті і просидів там… знаєш скільки?

По очах було видно, що їй це не цікаво. Схоже, вона помилилась у порядності ще одного чоловіка.

— Вісім з половиною років, — не зморгнувши, продовжував я, допиваючи каву. — А потім… Слухай, тому що усе це має значення. Потім усе кинув і повернувся. Я почав пити. Пити конкретно. А мав уже, як то кажуть, усе. І житло, й умови. Тільки той, хто потрапляє туди сам, один, може це зрозуміти. Так, там культурно, так, там платять, але… Ізоляція — страшна річ. Не усі переносять. Я зрозумів, що не витримаю. Тому й приїхав назад. Поставив на роздоріжжі кафе й останні кілька років тихенько годував клієнта, наливав і навіть співав, як замовлять.

— Гарна робота, — сказала Інга. — А далі, я розумію, потягло на старе, забуте. А тут на тобі, переспав з гарною жінкою, розчулився і тепер є потреба зізнатися і покаятися.

— Та ні, не вгадала навіть близько. Ти не п’єш кави? То віддай мені, вона вже вистигла.

— Та ради Бога… — у її голосі з’явилася цілком зрозуміла відчуженість і зверхність.

І тоді я розповів усе, що почалося у мене від того фатального вечора у кафе. Вона слухала мовчки, а я намагався роздивитися у занімілих рисах цієї жінки якесь занепокоєння, переляк… Хоча б цікавість!

— Розумієш? — тлумачив я. — Останнє завдання, яке я отримав від них — це спілкуватися з тобою, бути поруч. Розумієш, що ти їх цікавиш? Я не знаю, хто вони такі, але це страшні люди, і ти їх чомусь цікавиш!

Очевидно, вона просто мені не вірила і зараз просто намагалася зрозуміти, якого біса я вішаю їй на вуха таку вишукану локшину.

— Не віриш… — зітхнув я. — А чому не спитаєш, чого раптом мені ось тепер, зараз, побувши з тобою у ліжку, приперло розповідати це і переконувати тебе?

— Я казала, чому.

— Казала, а ти б спитала! Я тобі поясню. Я зрозумів це саме тоді, коли втрачав глузд від повноти вражень. Від тебе. Гадав, серце ось-ось вискочить. А у тебе, тим часом… По нулях! Навмисно притисся до грудей твоїх і слухав, чи стукає у тебе. Гадав, ти зовсім схиблена…

Ось тепер її очі зреагували. Ось тепер її думки нарешті почали ворушитися!

— Ну дозволь… — попросив я. — Щойно ж можна було…

І я, нахилившись, притулився вухом до її грудей. Товклося справа. Зліва було практично тихо. Вона тільки трохи відсторонилася, але я домігся свого.

— І що? — сухо промовила вона. — Це вроджене. Серце праворуч. А апендицит, навпаки, ліворуч.

І печінка ліворуч. Усе навпаки. Таке дуже рідко, але трапляється.

— І давно ти знаєш про це?

— Колись у школі на медогляді виявили, — дивлячись крізь мене, беземоційно пояснювала Інга. — І що з того? Яке це має значення для усього, що ти вже годину тут мені…

— Має, — сказав я, відчуваючи, що перебивати Інгу входить у правило. — У мене, уяви собі, те саме.

Інга дивилася у мої очі, не відриваючись, навіть проковтнула при цьому.

— Доганяєш, бачу, — сказав я. — Такі як ми з тобою народжуються з частотою один на двісті-триста тисяч нормальних дітей. Плюс половина з них має ще інші вади і помирає у дитинстві. Прикидаєш тепер, яка ймовірність, щоб двоє таких людей, як ми, зустрілися випадково? Порахуй, це ж твій фах! Майже нульова! А тепер вирахуй, яка ймовірність того, щоб на людину кинули оком такі, як оті мої… А тепер подумай: їх цікавлю я і цікавиш ти. І при цьому обоє ми… Тепер ти розумієш причину, чому ми їх цікавимо? Ну? Ну, не може ж бути таких співпадінь! Ну розворуши ти свою голову досконалу нарешті!

Я сичав це пошепки, домагаючись ефекту лише мімікою, а Інга мовчки дивилась на мене. Схоже, вона починала вірити і водночас не здатна була прийняти, що от живеш собі і раптом…

— І що далі? — вона вже не говорила зверхньо, але…

Я підійшов і обережно притулив її голову вухом до своїх грудей — зліва, а потім справа. Волосся її залакованої зачіски ще трималось. Інга задумливо відсторонилася, ковзнувши по мені рукою.

— І що ж далі?

— Не знаю, — сказав я. — Ти у нас рішуча особа, яка завжди знає, що робити і може навчити інших. А я так, артист з погорілого театру.

— У нас? — перепитала вона, роблячи наголос на останньому слові.

— Як бажаєш, — розвів я руками. — Може я й дарма розповів тобі. Може навіть собі на гірше, але… Не міг більше так, щоб ти не знала… І, можливо, ти краще зможеш. Я не знаю, що робити. От повір — безвихідь! Повна!

— Гаразд. Припустимо, усе це правда, — Інга продовжувала говорити спокійно, лише повільніше добирала слова. — Яке тобі завдання поставили щодо мене? Кудись втягти? Щось дізнатися? Якщо просто трахнути, то ти вже це зробив…

— Ніякого. Розумієш? Бути біля тебе. Усе. Щось має статися. Я відчуваю. Не сьогодні-завтра. Чогось вони чекають. І що буде з нами, коли воно настане, я собі уявити не можу. Але припущення Їй-Богу не з кращих.

Я продовжував, а Інга мовчала, вочевидь не здатна остаточно повірити у те, що хтось був настільки в курсі її справ, що зумів прорахувати її можливі дії в плані контрактів і поїздок. Виходило, що це мої боси підтруїли її помічника, зіпсували машину і навіть зробили диверсію на мобільних мережах, аби допомогти мені сконтактувати з нею.

— Скажи ще, що й дощ вони організували… — розпачливо пробурмотіла вона.

— Не знаю, — не менш розпачливо відповів я. — Не знаю! Після того, що сталося зі мною, хтозна у що можна повірити. Тобі важко. І мені було б важко таке сприйняти, якби хто інший розповідав. Можливо, я вчинив неправильно, розказавши усе тобі. Можливо, ще пошкодую про це. Але що зроблено, то вже зроблено. І я прошу тебе — повір мені і давай разом. Ну, повір же! Усе більше шансів виплутатись.

— Усі жінки рано чи пізно страждають через те, що комусь повірили… — у невластивих для себе інтонаціях задумливо промовила Інга.

* * *

Він з’явився попереду несподівано і дуже близько, наче виріс із високих степових трав. Сам, перекриваючи шлях на південь. І Тубілай відчув, як здригнулося тіло дівчини, коли побачила цього козака, який підвівся з трави разом із конем. Шабля у руці вершника блиснула, відбиваючи сонце, коли кінь заіржав під натягнутим повіддям, стаючи дибки.

А сотник Андруш Підкова швидко приструнив скакуна, що нетерпляче перебирав копитами у передчутті герцю. А сам був на диво спокійний. Рука, що тримала шаблю, опустилася донизу і вістря зрізало китицю найвищої травинки. А ворог, так, наче й не бачив його, їхав собі уперед час від часу посмикуючи збрую. І кінь сотника знову звився дибки, попереджаючи нерозумного бусурмана.

Лише тоді Тубілай зупинився. Ворог був сам. Той, хто наважився так нерозумно, самостійно переслідувати його — яничар-агу великого Сулеймана-паші. Тубілай упізнав одразу того, хто мав би зараз лежати біля млина з розрубаною головою. Високий широкоплечий козак, наче вилитий, тримався у сідлі. Два пістолі за поясом і ще два висіли на гаках біля сідла. Що ж, доведеться захищатися полонянкою замість щита. А з неї ж не має впасти жодна волосинка! Вони застигли один наперед одним.

— Не знаю, бусурмане, чи ти мене розумієш, — нарешті промовив сотник. — Але раджу: облиш панну і їдь собі. Їдь з Богом, хоч і порубав ти двох моїх побратимів.

Тубілай мовчав.

— А ні, то зсади її на землю, — незворушно продовжував запорожець. — Зійдемось у чеснім бою і хай нас Господь Бог розсудить. Чуєш мене, чорна твоя бісова душа, чи ні?

Тубілай не поворухнувся у сідлі, лише кінь його переступив з ноги на ногу. І раптом Андруш упізнав цього воїна! Упізнав лише тепер, адже зустріч біля млина була надто швидкоплинною. Козацькі руки самі натягли повіддя, а губи промовили: «Нехай мені горіти у пеклі…» І одразу ж Андруш зняв з гаків на сідлі обидва пістолі і, перегнувшись низько, поклав у траву.

…Вони їхали майже поруч, за кілька кроків один від одного — запорозький сотник з шаблею у руці, повернувши голову убік ворога, і яничар-ага турецького султана, тримаючи повіддя обома руками і дивлячись попереду себе. Полонянка одного і пістолі іншого залишилися позаду. Вони одночасно злізли з коней та одночасно ляснули їх по шиї, відганяючи геть. І лише тепер Тубілай витяг з піхов ятаган. Ось коли уперше вони зустрілися очима. В одних був холодний спокій, в інших — скажений запал. В одних воля Аллаха, а в інших — святий Хрест. В одних готовність померти при потребі, а в інших — жага перемоги. Але було і в тих і в інших щось спільне, однакове. Що? Однакова козацька кров, що живила розпалені м’язи? Чи відображення прекрасної жінки, яка розділяла їх?

Булат задзвенів раптово, роздягаючись у зелено-жовтих степових хвилях, і одразу, почувши знайомий звук, високо у небі закружляли шуліки у передчутті кривавого бенкету. А нещасна дівчина, заради якої лягло вже стільки вояків, опустивши обличчя на коліна, затулила руками вуха, аби не міг у них потрапити цей жахливий дзвін, від якого біль та жах стискали голову.

Андруш бився запекло, але розважливо, усвідомлюючи силу і вміння ворога. Там, на Січі, йому було мало рівних на шаблях, але цей бусурман… Він передбачав усі його кроки і не було найменшої нагоди вразити клятого ворога. А біс, що засів у голові, настійливо підбурював забути про розважливість і вдатися до такого, що допоможе або перемогти, або ж, навпаки, пропасти.

Лише коли вістря шаблі сотника просвистіло біля його грудей, ледь не зачепивши одяг, Тубілай зрозумів, що там, біля мосту, цей невірний залишився живим не випадково. У кожного з них був свій стиль. Якщо яничар-ага переважно ухилявся від спрямованих на нього ударів, то сотник не шкодував шаблі і жорстко зустрічав його зброю своїм клинком, одразу переходячи у наступ. Обидва рухалися легко і впевнено.

І першим не витримав Підкова. Він добряче натис на супротивника, випади його ставали все більш різкими, і раптово, відбивши один з ударів яничар-аги, сотник махнув у розвороті по грудях, звісно, не надто очікуючи, що дістане спритного турка цим ударом. А от наступним… Ворог дійсно встиг відсахнутися, і от тоді з нового розвороту, перекрутившись на колінах, Андруш просто зрізав його з ніг, спрямовуючи свою шаблю багато вище колін бусурмана — ані присісти, ані підскочити.

Мало хто на Січі володів таким ударом. Проте ноги Тубілая відірвалися від землі, згинаючись у колінах, і важка козацька шаблюка просвистіла якраз по самих підошвах кривоносих чобіт. А наступної миті ятаган уже простромлював Підкову, який майже лежав на землі. Козацька шабля зробила цей рух, здавалося, сама, адже сотник уже не встигав ані очима, ані думками за зброєю ворога, і гостре криве лезо, різонувши руку біля плеча, увійшло в землю. І одразу був Андруш на ногах. Тільки не квапився ворог його добивати, а розпочав знову, наче й нічого не сталося, так, ніби відчував, як німіє поранена рука невірного, як разом із кров’ю витікають через рану його сили.

Гра з багатьма невідомими

Пити каву у ванній за ці два дні увійшло в звичку. Ми не уявляли, чи можуть нас прослуховувати. Здавалося, що ні. Адже ніхто не міг знати наперед, у якому готелі і яку саме кімнату ми знімемо.

На нас самих також не було нічого зайвого. Інга навіть знімала свої прикраси, ми залишали годинники і, звісно, телефони у кімнаті, а самі відкривали воду і говорили майже пошепки. Не знаю, чи повірила мені Інга, але усі її думки та припущення тепер були виваженими та серйозними, та тільки результату поки що не приносили.

Машину обіцяли зробити за кілька днів і нам однаково доводилось чекати. Тим паче, це повністю вкладалося у поставлене мені завдання. Майже весь час ми проводили у готелі, адже вештатися по вулицях здавалося не зовсім приємним. Не знаю, що конкретно відчувала Інга, а я підсвідомо не раз вбирав голову у плечі, оглядаючись на високі будинки доволі вузьких вулиць, балкони та лоджії. Вона бачила це і тоді брала мене попід руку, легко стискаючи своїми пальцями мій лікоть. А взагалі вона молодець, жодного разу не озирнулась, адже їй особливо не здалося б цього робити — вона ж не мала нічого знати. Я — інша річ. Не надто досвідчений шпигун, який відчуває за собою хвіст. У тому ж, що він є, я не сумнівався жодної секунди.

Ми увійшли до свого номера і я одразу прочинив двері ванної рівно на стільки, що пролізли пальці долоні. Найтонша волосінь перетинала їхню траєкторію на висоті кількох сантиметрів від підлоги. Вона залишалася натягнутою, і тоді я відчинив двері. Рука моя навіть не відчула опору, з яким увірвалася волосінь. Це свідчило про те, що до ванної за нашої відсутності ніхто не заходив. Схожу «засідку» я влаштовував щоразу і біля вхідних дверей, а весь моток завжди був у моїй кишені. Якби хто зайшов і увірвав її, а потім навіть би й помітив це, то не зміг би усе відновити, бо не мав такої ж. А за півгодини Інга у самій сорочці увійшла туди. Тема, яку ми зачепили у кафе, була доволі цікавою. Я зварив дві чашки кави і сів навпроти неї.

— А ти упевнений, що тебе ніхто не побачив тоді? — продовжила вона.

— А як?! Уяви: цілковита темрява, відкрите місце, поле… І я йду всю ніч, міняю напрямок… Виходжу до глухого села, ховаюся за автобусною зупинкою, потім сідаю і їду… Потім пересідаю… Я за ці дні кілька разів опинявся на самоті у таких місцях, що бачив точно — нікого!

— А телефон? Вони могли якийсь пристрій поставити, що випромінює хвилі, щось типу такого…

— Ні, — хитав я головою. — Усе полишав! Потім телефон новий купив і годинник. Усе залишив! Сумку перетрусив, одяг передивився. Я ж розумів уже, з ким маю справу. Ні. Не можу уявити, як вони мене знову вирахували. Країна ж така велика!

— Не вирахували, — заперечила Інга. — Вони тебе й не губили. А нагадали про себе у той момент, коли ти заспокоївся. Коли оті пенсіонери поруч опинилися. Вони тебе весь час контролювали.

— Як? Яким чином?!

— Щось має бути на тобі. Або… у тобі… — задумливо промовила вона.

— Знаєш, скільки разів за той час я до туалету сходив?

Вона пропустила це моє зауваження і запитала:

— А зуби ти коли востаннє лікував?

— Ще перед Штатами. Купа років минуло. У мене нормальні зуби. А в Штатах уже перед від’їздом я тільки вирвав один. Я все бачив, розумієш? Він лише поліз щипцями і витяг зуб. Більше нічого! Навіть якщо якась така зараза і може вмонтовуватися у зуб з пломбою, то це вже купа років. Там же ж мусить бути якесь джерело живлення. Воно б давно вичерпало свій ресурс.

— Не знаю. Щось має бути, — твердила Інга. — А операції ти мав? Є на тобі якісь шрами?

— Ось, ще у дитинстві, — показав я один. — Сам загоївся. Дротом… А це зашивали у Штатах.

— Скільки років тому?

— За півроку приблизно до від’їзду, — згадував я. — Якийсь поляк-придурок ніс коробку з ножами для газонокосарки і зачепив мене — я стояв і прикурював.

— А потім? — запитала Інга.

— Купа вибачень, перев’язки за його рахунок. Поляк був з тих, хто давно вже вкорінився. Заплатив мені компенсацію тисячу доларів. Дуже переживав.

— А з ногою що робили? — не вгавала вона.

— Що ж, зашили.

— І ти лежав на животі, — припустила Інга, розглядаючи мій шрам на литці. — І не бачив, що там тобі роблять.

— Не бачив, — погодився я.

Більше жодного рубця я не мав.

— Воно мусить бути там, — безапеляційно заявила Інга. — Якщо, звісно, ти нічого не наблудив, коли втікав. Може біг, не розбираючи дороги і не дуже бачив, хто там за тобою стежить.

— Якби я бігав, не розбираючи дороги, — буркнув я, — ти б вже давно була байкершею і їздила на мотоциклі. А так завтра сядеш на свою «Ауді».

— Ну, гаразд, беру свої слова назад, — здалася вона. — Тоді залишається тільки твоя нога.

— І що?

— Треба її перевірити.

На цю заявочку я зміг лише розпачливо похитати головою, адже реальної можливості зробити це, принаймні без ризику, не бачив. Думки почали «зашиватися».

Я більше не мав підстав вважати її абсолютно досконалою жінкою. Ще б пак — усі нутрощі навиворіт. Яка тут досконалість? Може воно й було на краще, тому що останніх кілька хвилин я вже не сприймав її роздумів про ситуацію, а думав лише про одну річ. Зараз, коли ми вийдемо до кімнати, я підійду до неї і… попрошу. Просто попрошу те, чого дуже хочу. Зранку вона мені не відмовила.

Але Інга випередила мене і план її виявився настільки простим і геніальним, що я одразу забув про грішні думки і пішов збиратися. Ми вийшли на майданчик за готелем, де стояла моя ще нова «Нива-Шевроле», гроза дніпропетровських байкерів, з понівеченим задом. Я витяг монтировку, ту саму, і почав відчиняти задню дверку багажного відділення, оскільки натисканням кнопки вона тепер не відкривалася. Монтировкою, як виявилося, також. Через салон ми якось дісталися до багажного відділення і я витяг молоток. Машина стояла за готелем і сюди виходили вікна сусідніх будинків. Якщо за нами хтось стежив, то мав би зараз усе добре бачити.

Я загнав монтировку за край задньої дверки і почав бити по ній молотком, намагаючись зірвати замок. Пробував і так і сяк. А потім… Молоток зіскочив і поцілив мені у руку, яка тримала монтировку. Міцний вираз чути було далеко — без сумнівів. А потім я схопився за руку і присів. Інга навіть взялася за голову. А я притис руку до живота і так сидів на карачках, поки вона просила мене показати, що сталося. Потім Інга полізла до аптечки і забинтувала мені руку. З боку усе це мало б виглядати природно, принаймні здалека. А поруч з нами нікого не було.

Травматолог у місцевій поліклініці навіть не просив розмотати руку — запитав лише, чи немає там рани і відправив на рентген. От що таке жінка з головою, в якій щось є. На рентгені, відсидівши чергу, я потрапив у кабінет з затемненими вікнами і лаборант в окулярах дбайливо вклав мою руку на касету з плівкою, навів аппарат, а сам вийшов за важкі двері, які зачинив наглухо. Я миттю забрав свою руку і поставив на касету ногу, намагаючись потрапити якраз тим місцем, де був шрам. В апараті загуділо, клацнуло і я миттєво всівся у тому ж положенні в яке мене посадили. Він увійшов знову, поміняв касету і тепер вже мою руку встановив боком. Я зрозумів — знімок робився з іншої проекції. Двері зачинилися. Поставити ногу у профіль виявилося набагато важче, але я якось упорався, апарат загудів знову.

Він нічого не помітив. Знімки мої проявляли хвилин з двадцять, а тоді, отримавши їх, я сів у нову чергу — до лікаря, який мав давати по них висновки. Я натяг рукав куртки більше на кисть, аби той не побачив бинт — він же не знав, з якого приводу я звертаюся. Серце моє колотилося, я хвилювався. Інга, яка весь час була поруч, увійшла до кабінету разом зі мною.

Рентгенолог, який сидів тут, кивнувши на наше вітання, одразу поставив знімки на екран, що світився матовим світлом, примружив очі і почав писати на папірці, який ми мали з собою.

— Пробачте, — промовила до нього Інга. — Як там, ви нам скажете?

— Перелому не бачу, — відповів той, — а решта — йдете до травматолога і він вам усе…

— Лікарю… — почала воркотіти до нього Інга. — А ви нам також поясніть, ми дуже переживаємо… Покажіть нам на знімку, чи там усе гаразд… — вона схилилася поруч із ним до столу і підсунула десятидоларову купюру під екран, — ми вас просимо…

— А що ж мене просити, — розвів руками той. — Кістки на нозі цілі — ось, бачите? — Він водив ручкою, окреслюючи контури кісток на знімку, і розповідав нам.

Цю штуку я побачив одразу. І моє «праве» серце тьохнуло так, що мав би почути і лікар. Усі лінії, що окреслювали кістки, були якимись м’якими, неяскравими. Воно ж було яскраво-білим, тобто прозорим. Щось маленьке, близько сантиметра, нагадувало букву «П» ще з якимись загогулинами. Щось схоже було і на іншому знімку, проте мало дещо інакшу форму.

— А оце що таке? — тамуючи хвилювання, запитав я, недбало тицьнувши пальцем у фігуру.

— А це треба було вище штани підтягати. Є застібка внизу? — він зиркнув на спортивні брюки, у яких я був вдягнутий, і продовжував писати. — От вона й потрапила, очевидно, у поле знімка і наклалася. У нозі людини, принаймні, таких утворів немає.

Інга подивилася на мене, а я заперечливо похитав головою. Ніякої застібки там бути не могло, тим паче, штани я підтягав аж до колін.

— А чого воно інший колір має? — запитав я.

— Не колір, а інтенсивність тіні, — сказав рентгенолог. — Метал. Він не пропускає променів, тому й дає таку інтенсивну тінь. На плівці начебто біле, а насправді чорне. Це ж негатив. Стоп… а чого у вас нога на знімку, як тут у направленні написано рука?

— А ми руку лише трохи подряпали, — вступила знову Інга. — І лікар казав, що її знімка не потрібно. Напевно, думав одне, а написав інше…

Ми мовчали цілу дорогу додому. Воно було там. Оте, що давало змогу їм вичисляти мене, не загубити мій слід будь-коли. Було від чого замислитися. Ніякого металу на моїй нозі чи на штанах бути не могло. Отже, ця зараза у вигляді букви «П» знаходилася у тілі і вживили мені її, так виходило, за півроку до від’їзду зі Штатів. І вже тоді моя доля була вирішена. Вже тоді було відомо, що одного прекрасного дня у кафе «Артист», якого тоді взагалі ще не існувало, з’являться люди, котрі візьмуть мене за горлянку. От тільки навіщо? Яка їхня мета?

Я губився у здогадках аж до того моменту, поки ми знову не опинилися удвох у ванній. І тоді усі ці здогадки відсунулися на другий план. Ні, звісно, не від привабливості цієї надто розумної, як на мене жінки, хоч на ній знову була лише сорочка. Від кількох слів, що вона промовила.

— Цього треба позбутися, — упевнено сказала Інга, дивлячись мені в очі.

Екстрим у ванній

Я стояв, спираючись коліном на стільчик і мацав свою гомілку там, де був рубець, що залишився після восьмирічного перебування у Штатах. Судячи з того знімка, ця штука з рогами і кутами мала б мене колоти і промацуватися крізь шкіру, але нічого такого не було.

— Облиш цю справу, — ще раз попросила Інга. — Послухай мене.

— І не надійся, — пробурмотів я. — Не той випадок.

Я намацував якесь ущільнення за ходом рубця, але болю від цього не відчував.

— Давай, — наполягала вона. — Ідемо ще раз або завтра. Ніхто нічого не запідозрить. У тебе ж рука замотана. Ми йому заплатимо добре, цьому лікарю. Він мовчатиме.

— Ти говориш таку дурницю, що аж слухати нудно, — не витримав я. — Ти мовчатимеш, коли тобі ніж до горла приставлять? Або замочать когось поруч з тобою і скажуть, що ти наступна?

Вона не відповіла. Я відсунув стільчик і перейшовся по кімнаті. Такий варіант відпадав на усі сто. Але витягти цю штуку і дременути у зручний момент — було моїм єдиним шансом і хапатися за нього належало вже, не гаячи жодної хвилини. Тим паче, нога після такої процедури ще мала загоїтися. Я знову дивився на знімки, які ми прихопили з собою, і напружено думав. Лише тепер мені стало зрозуміло, навіщо знімків два. Усе, що виловлювали рентгенівські промені з моєї ноги, накладалося одне на одне і було наче в єдиній площині, хоч нога, звісно, мала відповідну товщину. Другий же знімок, зроблений під кутом дев’яносто градусів до першого, давав якесь уявлення, на якій глибині розташовуються ті чи інші структури. І виходило так, що ота П-подібна штука була на глибині якихось півтора сантиметра від поверхні шкіри. Здавалося — чиркни раз і вона вискочить сама. Але я відчував, що халяви тут не буде.

Інга заперечувала категорично. Ми битих дві години сичали одне до одного у ванній і тут вже мені було не до її форм. Мене самого били дрижаки від думки про виконання цієї операції самотужки, але іншого виходу я не бачив.

І останню годину наші голови вже працювали в одному напрямі. Довелося згадати усе, що знали з медицини, а такі знання виявилися більш ніж скромними. Я взагалі знав одне — усе має бути стерильним. Та чим далі ішли приготування, тим більше витримка зраджувала мою залізну леді. Від думки, що їй доведеться прикласти до цього руки, обличчя Інги ставало все більш похмурим і незадоволеним, а іноді на ньому взагалі читалася безвихідь.

Іти до аптеки я також їй заборонив, розуміючи, що справжній ризик — він не тут, у моїй нещасній нозі, а там — навколо цього готелю. Ніхто ще не вмер від рани на кілька сантиметрів посередині литки. А от якщо нас викриють… А можливо, дехто вже поцікавився, що ж насправді ми робили у міській поліклініці і що підставляли під рентгенівський апарат. Доводилося лише заспокоювати себе тим, що, напевно, вони не настільки пильні. Вочевидь, почуваються спокійно, ловлячи якимось своїм апаратом хвилі від моєї ноги і розуміючи, що ми нікуди не поділися. Нехай так. Якщо вдасться, то їхати вам, хлопці, кудись далеко, за поїздом, у який я, дасть Бог, закину цю гидоту за кілька днів. От тільки що ми робитимемо, якщо там нічого не знайдеться?

— Ніхто ще не вмер від маленької ранки на нозі, — упевнено, вже вголос сказав я.

Інга стояла бліда, мов крейда. Лезо для гоління вже півгодини лежало у спирті, а ногу я сам у буквальному розумінні вимив шнапсом, оскільки він на цілих десять градусів був міцнішим за горілку. А моя «лікарка» тяжко відпочивала після складної маніпуляції введення новокаїну у мою ногу. Про це ми також знали. Зараз мені мало стати не боляче. Я перегнувся і помацав шкіру навколо рубця голкою. Майже дерево — Інга ввела туди цілих два кубики.

— Давай, — попросив я. — Не тягни кота за хвіст. Швидше почнемо — швидше закінчимо. Отак посередині, як іде шрам, сантиметрів на три. Не могли ж вони його хтозна-куди запхнути. Ну! Розтягуватимеш інше задоволення…

Мені було шкода її, але сам це зробити я не зміг би попри всяке бажання. Я нагнувся до спинки стільчика і стиснув зуби. Біль від руху леза по шкірі примусив глибоко вдихнути.

— Вколи ще, — попросив я, — той, в Америці явно більше вводив. Давай.

— О, б-блін… кров біжить.

— Не звертай уваги, — сказав я. — Нехай біжить. Коли прямо туди і побільше.

— Руки тремтять…

Тремтів її голос, не тільки руки. А я зціпив зуби, відчуваючи, як стає гаряче. Якщо ми впадемо обоє, що буде далі? Тільки тепер я звернув увагу на склянку зі шнапсом, якого я так і не хильнув для сміливості. Думав, що краще бути зовсім тверезим. Біль у нозі ставав дедалі нестерпнішим. Пекло так, що годі збожеволіти. Я випив майже до дна і запитав:

— Що ти робиш зараз?

Вона вилаялася, зробивши це елегантно, як і все інше. Ніколи не думав, що така брудна лайка у вустах жінки може звучати настільки мило. А у горлянці моїй тепер пекло набагато сильніше, аніж там. Я повернув голову. Інга пхала у рану смужки полотна, відпрасовані праскою до потемніння. До такої стерилізації ми вдалися. І все-таки з-під них просочувало добряче.

— Притисни добре і так тримай, — руки її тремтіла а очі кликали на допомогу.

— Усе нормально, — заспокоїв я. — Може і тобі прийняти?

— Дякую. Я вже якось потім…

Ми мовчали кілька хвилин, а тоді Інга промовила:

— Не знаю… Що далі? Тут нічого не видно… О, Господи…

Вона позадкувала і сіла на край ванни, а потім розляглася якось боком на стільці, що стояв поруч, бурмочучи, що з нею усе гаразд і зараз вона прийде до тями. А мені вже було море по коліно. Вимивши руки шнапсом просто з пляшки, я ліг грудьми на спинку свого стільця, на якому примостився, і знайшов пальцем рану. Від екзотичності вражень перехоплювало подих і забирав жах. З одного боку, відчувати пальцем власне м’ясо, з іншого — не відчувати литки взагалі, вона була, немов дерево. Я порпався там, докладаючи усе більше зусиль. Одного разу там щось попустило і палець наче провалився глибше, але далі він скрізь натикався на щось гладке й еластичне. Болю не було, і я працював від душі, розширяючи місце в усі боки, а от у глибину… Не було там ніяких ріжок чи гострих кутиків. Хоч забийся! Щось текло по нозі, але я намагався не думати про це. Іноді мені здавалося, що там, глибше, за цією перепоною, є щось тверде, але воно все-таки ніяк не було схоже на ту гострокінцеву штуку з рентген-знімка. Зрештою у мене закололо у хребті і я випростався.

Інга сиділа на ванні, тримаючись за голову.

— Глянь, що там, ну будь ласка, — попросив я. — Що я там наколупав?

— Мати рідна… — пробурмотіла вона. — ти її зробив такою великою — на усі боки. А внизу якась біла плівка… І крові багато вже…

— Тягни її, — скомандував я. — Здається, я щось чую ще глибше…

Навіть після шнапсу мені стало страшно. Уявив, що те, що я намацую, — кістка. Що тоді?

— Давай, не телися!

— Уже розтяла, — викрикнула Інга з невластивими їй істеричними нотками у голосі. — Якби то наснилося, гіршого кошмару годі бажати…

А я, наче навіжений, знову поліз пальцем. Щілина не пропускала його і там дійсно було щось тверде. А я ліз глибше й глибше.

— Не можу більше, — стогнала Інга.

Вона роздерлася, ця пліва, і палець провалився ще глибше, від чого сильно запекло і от тоді я відчув… Воно було наче квасолина — гладке, і ніби рухалося, плавало там.

— Тягни, — скомандував я. — Тягни давай, ще трохи.

Мене мутило, а холодний піт крапав з носа і, зчепивши зуби, я намагався не застогнати, інакше їй зовсім стане млосно.

І вона зуміла. Я почув, як ця штука стукнула об підлогу, застелену целофаном, а Інга саморобними серветками намагалася спинити кровотечу.

Воно лежало у калюжі крові — формою схоже на грушку, чорного кольору, щось таке ніби з пластмаси. І хоч з ноги добряче крапало на підлогу, від вигляду цього мені стало легше.

— А тепер зашивай, — сказав я. — З дірою ходити не буду. Ти молодець. Жодна інша жінка не змогла б.

Її залакована зачіска була вже ні на що не схожа. Бліді щоки змокріли, і вона знову відвернулася, примусивши мене просити і надихати її. Звичайна швейна голка валялася у спирті, як і волосінь, яку я використовував для розтяжки перед дверима. А Інга забилась у кут і здригалась усім тілом. Її нудило.

Я дотягся до пляшки із залишками шнапсу і зробив ще пару ковтків, а потім витяг голку, у яку, на щастя, завбачливо була протягнута ця нитка. Проколоти власну шкіру виявилося дуже важко. Вістря ніяк не хотіло залазити в неї. Це був парадокс. Тупим кінцем голки я навіть проколов свій палець, де шкіра, безперечно, грубша, а в ногу вона лізти не бажала!

Махнувши рукою на жіночі нерви, я продовжував цю нелегку справу. Виходило хтозна-що і я кілька разів витягав нитку і шив наново, доки не пристосувався. Хребет від незручного положення болів нестерпно, хотілося плюнути на все і завалитися поруч з Інгою. Я випрямлявся на кілька секунд, потім промокав рану тканиною і продовжував. А от стягнути кінці нитки, використовуючи обидві руки, не зміг би поза всяке бажання. Зробивши ще ковток, я вилив залишки просто в рану й одразу заскавучав не своїм голосом. От тепер і моя притомність попливла хтозна-куди. Здалося, що я падаю разом зі стільцем.

Пам’ять ніколи не поверне мене до тих десяти-п’ятнадцяти хвилин, що настали потім. Я відчув, що мене ведуть до кімнати. Зумів поглянути на ногу і побачив її замотаною, з плямою крові, що просочилася на пов’язці.

— Там… треба забрати… Де вона?

— Хто вона? — перервала мене Інга. — Уже усе зроблено. Вовчику, тільки не впади, я тебе прошу… не підніму ж тебе… усе гаразд.

— Мітка…

— Яка ще мітка?!

Я завалився на диван і заплющив очі. Враження таке, наче просто випив забагато шнапсу — і все. Але наскільки ж огидно це сприймалось… Я не міг знайти собі місця, крутився і стогнав, потім на якийсь час забувся і знову розліпив очі. Інга сиділа у кріслі поруч. Напевно, вона вже усе поприбирала. Що ми наробили… Як довго я буду калікою, і чи вони здогадаються про все. А ця штука? Куди вона її поділа?

Лише тепер я зауважив, що стискаю її у руці. Маленьку тверду капсулу чорного кольору. Ото вже дійсно чорна мітка…

Я затулив руками обличчя, щоб світло нічника не било в очі, та воно однаково пробивалося крізь пальці. Кімната крутилася, оберталася навколо мене. У голові гуло. Зараз настане повне забуття. Швидше б…

Але замість чорного провалу я побачив золотистий колір степу і хвилі, що котяться по травах. А потім іржання коней…

* * *

Вони зупинилися одночасно, коли, зайняті одне одним, все-таки побачили вершників, котрі оточили їх, почули тупотіння кінських копит. І Андруш одразу упізнав буджацьких татар — буджаків. Цим степовим розбійникам завжди було однаково: що султан, що гетьман… Напівзвірі, які не знали жалю та пощади. І наче по команді нещодавні вороги притислися спинами одне до одного, виставивши вперед зброю, а вершники кружляли навколо них. У всіх за спинами висіли луки, і пізно було шкодувати про залишені далеко позаду пістолі. Обом, що змагалися за право посадити на свого коня цю жінку, сутичка не давала жодного шансу, і все-таки вони стояли, відчуваючи спинами одне одного, а очима численних ворогів. Та от над’їхав ще один — дев’ятий. Він сміявся, викрикуючи щось по-своєму. Через сідло у нього лежала панна.

Тубілай відштовхнувся спиною від пораненого ворога і зробив два кроки уперед, застромлюючи ятаган у землю.

— Клятий бусурмане… — тільки й встиг розпачливо промовити Підкова.

— Я, Тубілай-ага, начальник корпусу яничарів великого Сулейман…

Один з вершників, який налетів іззаду, вдарив його протилежним кінцем нагайки по голові і хоч не зовсім добре влучив, яничар-ага зігнувся, осідаючи у витоптану траву. А от Підкова встиг схопити пораненою рукою аркан, накинутий йому на шию, і до того, як його кинули на землю, перетяв його, махнувши шаблею. Блиснув гострий булат у променях заходу сонця. Кінське іржання пролунало близько над головою і перед тим, як козацька шабля встигла здійнятись удруге, його збили конем, і копита спороли степ, перечепившись об його плечі. А потім усе потонуло в чорному мареві…

Пилюка накрила усе, і жоден з них не чув, як кричала Марія, коли під тупіт копит і дикі вигуки жадібні та нетерплячі руки хапали її тіло. І жоден з трьох полонених не уявляв, що станеться далі. Сонце торкнулося жовто-червоним краєм жорсткої трави, а безмежний буджацький степ сховав групу вершників зі здобиччю, які прямували до Кизикермена.

Ва-банк

Це було важке питання. Інга сиділа, сперши голову на руки, і дивилася в одну точку. Подібні речі нелегко вирішувати навіть таким, як вона.

— Не знаю, — зрештою вимовила Інга. — Я не знаю, як мені бути. Те, що ти пропонуєш… наважитися… Мізки закипають…

Хитання її голови означало розгубленість.

— Ну, у мене тепер лише один вихід, — я зібрався з думками. — Будь-якої хвилини мені можуть наказати повернутися. Цієї штуки у мені вже немає. Щойно потраплю туди — вони це знатимуть. Тоді кінець. Або вставлять нову і прощавай надія вирватися. Мені потрібно робити це вже. Зараз або ніколи.

— А я? Чому мені має бути кінець? — Інга ніяк не могла повірити у такі розкладки стосовно себе.

— Не знаю, — розвів я руками. — Може тобі й нічого не загрожує. А може… Ти знаєш те ж, що і я. Повір, я нічого не приховав від тебе. Вирішуй сама.

Їй було важко. І страшно. Я це бачив.

Після двох діб лежання нога моя зовсім перестала боліти і навіть давала ходити. На перший раз я вийшов лише на балкон і помахав їй перев’язаною рукою. Інга ходила тоді дізнаватися про ремонт машини і, схоже, зіграла свою роль добре. Визвірилася на майстрів, знайшовши купу причин для невдоволення. А ті, схоже, не належали до шановної організації, яка намагалася вирішити наші долі. Таким чином її розкішна «Ауді» застрягла у цій дірі ще на три дні, рятуючи від передчасних навантажень мою ногу. На четвертий день я дозволив собі вийти у місто і, зовсім не кульгаючи, скласти компанію своїй подрузі. Біль ще з’являвся, але не такий, як перше. Інга щодня робила мені перев’язки. Рана підсохла, вкрилася шкіркою і лише посередині ще слизило, та це вже була не кров, а якась жовтувата юшка. Усе було готово до того моменту, коли я мав наважитися. Неготова була тільки Інга. Вона не уявляла, як це отак лишити все і кинутися навтьоки. Воно й зрозуміло — смерть страшна тільки тоді, коли бачиш її на власні очі. Нехай навіть вона промайнула на якусь мить і далеко. Інга поки що не бачила, лише знала з моїх розповідей, яким, можливо, не вірила до кінця.

— А що, як вони почнуть шукати мене і зазирнуть до тебе, припускаючи, що тобі щось відомо? — Я змучено заплющив очі. — Це не ті люди, від яких можна захиститися охороною. Просто ти ще не мала з ними справи.

Я так і не переконав її.

Коли настав цей день, ми поїхали на захід. Мені ледве вдалося відмовити її від цього. Вона будь-що хотіла зателефонувати якомусь Борису, який був директором охоронної фірми, і домовитися про її супровід додому. Ці гади, я був упевнений, мали чути усі наші телефонні розмови! Тоді нам узагалі нічого не світило. Я дав їй слово, що довезу до самого Києва і лише тоді накиваю п’ятами. А сам дійсно вірив у безпечність такої подорожі, адже не для того нас звели і тримали разом, щоб раптом розчавити КамАЗом десь по дорозі.

Попрощатися я вирішив тут, у номері. У тій самій ванній кімнаті, де, як вважав, нас ніхто не чує. Вона увійшла, запитливо дивлячись на мене, — упевненого, що ця жінка аж ніяк не потребує такої процедури.

— Нічого… — я ніяково розвів руками. — Просто хотів з тобою попрощатися. Там потім буде незручно — можуть побачити.

— Прощайся, — дозволила вона.

— Можливо, ми взагалі ніколи більше не побачимося…

— Ну прощайся… — повторила Інга. — Давай, — і перша зробила крок до мене.

Це дійсно була дивна жінка.

— Але я бачу, тобі цього не треба, — вів я.

— Ну чого ти ускладнюєш? — зітхнула Інга. — І так усе досить складно. Давай.

Я мовчки обійняв її і притулився, намагаючись відчути усім тілом. У такому положенні й залишився, притулившись щокою до її жорсткого від лаку волосся. Інга мовчала, вирішивши, напевно, стояти стільки, скільки мені схочеться. Вона все-таки була справедливою людиною і не хотіла мене образити.

— Мені було класно з тобою, — сказав я. — Дуже хочу, щоб у тебе все склалося добре. Дуже сподіваюся, що без мене ти їм не будеш потрібного і вони так і не з’являться на твоєму горизонті. І ще…

— Що ще… — повторила вона і я не відчув у цих словах якоїсь нетерплячості, тому продовжив.

— І ще… Кожен з нас знає, як треба жити. Кожен має право на власну думку і власну долю, таку якої хоче. Але, не дивлячись на це, я тобі все-таки бажаю закохатися. Колись. Так, щоб «дах» поїхав. І бути щасливою. Цього я тобі від душі бажаю.

Інга нічого не відповіла. А я нарешті відліпився від неї і поцілував у губи. Важка процедура прощання скінчилася.

— І ти будь щасливий, — промовила вона. — Повір, я також цього хочу. І нехай… нехай твоя мрія здійсниться. Байдуже, що я не знаю, про що вона.

— Я їхатиму перший, — сказав я. — Тримайся слідом, близько. Ніде не будемо зупинятися. Ну, вперед.

Наші машини стояли дещо навскіс, носами дуже близько одна до одної, і мені не вірилося, що зараз вони роз’їдуться, щоб, можливо, ніколи більше не пересіктися. Пискнули сигналізації, відчинилися дверцята. Хвилювання перед дорогою огортало мене з новою силою.

Він просто підняв руку — той, хто невідомо звідки взявся біля відчинених дверцят, і одразу у ніс мені вдарило задушливим струменем. Миттєво запекло в очах, забракло повітря і в грудях кольнуло наче голкою. Руки мої самі схопилися за раму дверцят, але виштовхнути тіло з машини вже не змогли. Я наче поступово відключався, хоча й бачив, як два чоловіки підійшли й схилилися наді мною, як вони брали мене попід руки і виводили назовні. Ніг я не відчував, а розуміння, що не в змозі вдихнути, чомусь не викликало дикого жаху. Я повністю закам’янів. Закам’яніли й думки, а слово «Інга» несподівано набуло такої собі скелеподібної занімілої форми, напевно, якраз на ньому мої мізки припинили щось розуміти. Я став нерухомою лялькою, яка не чує звуків і не може сприймати нічого, хоч очі й бачили, як пересуваються мої ноги і наближається розмита пляма кузова якоїсь фури. Далі усе вимкнулося.

Упаковка за вищим розрядом

Перше, що я побачив, — джгут, який стискав мою руку вище ліктя, і шприц у вені. Той, хто робив ін’єкцію, ковзнув поглядом по моєму обличчі і кивнув іншому. З мене вже стягали штани і фіксували ноги у якихось пристроях. Я бачив це поступово, дедалі більше усвідомлюючи, що відбувається, і, схоже, починав відчувати ноги. А потім зрозумів, що дихаю сам.

Інга лежала поруч, зафіксована так само, у самій білизні, а на її обличчя періодично накладали маску, від якої тяглися шланги до балона. Голова її вже рухалася, і вона час від часу намагалася звільнитися від цієї маски. Потім її тіло напружилось, але видертися з цих лещат годі було й думати.

Він поляскав її по щоках, відняв маску і промовив чітко та повільно:

— Лежіть спокійно! Вам не зроблять нічого поганого. Лежіть спокійно, тоді скоро вас відв’яжуть.

Вона дихала глибоко та шумно.

Їх було багато. Думки мої ще плутались і я ніяк не міг порахувати цих людей, які перевіряли мій одяг і чіпляли якісь дроти на тіло Інги. З неї зняли і бюстгальтер, а на груди приліпили якусь гумову штуку. Запрацював апарат, що був у шкіряному чемоданчику. Їхні рухи були чіткі й відпрацьовані. Мова — скупа. Напевно, винен був мій слух, який ще не повністю увімкнувся, але здавалося, що вони говорять наче ляльки або роботи.

Шприца у моїй вені вже не було. А Інгу обдивилися кругом, обмацали і почали вдягати. У них не було жодного чоловічого інтересу до її гарного тіла, ці люди лише робили якусь свою диявольську роботу. А потім усе те саме проробляли зі мною. Розмотали й пов’язку, заглянувши до не повністю загоєної рани. А тоді були ті ж самі дроти й апарат. І ті ж самі слова:

— Не бійтеся, вам не зроблять нічого поганого.

У це я не вірив.

Тіло поступово поверталося до мене, але як повільно! Принаймні минув жах, що я можу задихнутись і закам’яніти так навічно. Мене також почали вдягати. Це були сірі просторі штани і такий самий светр. Лише зараз я зауважив, що Інга вдягнута у таке саме. Дали й нове взуття — якісь чорні м’які пінетки на гумках, без шнурівок.

Стіни і підлога заходили, очевидно, машина рушила. Погляд Інги на секунду зупинився на мені. Що міг я їй сказати очима? «Казав я тобі»… І що? І нічого… У нас був якийсь шанс, але скористатися ним ми не змогли. Тепер пізно.

Хитання стін і м’яке гудіння двигуна. І думка одна й та сама: «Що далі… Що далі… Що далі…».

Вони підняли настояка якийсь велетенський ящик, що лежав, як виявилося, дверцятами донизу, і відчинили їх. Там було два сидіння — одне навпроти одного, що робило цей ящик з невідомого матеріалу схожим на кабіну. Інгу повели першою, міцно тримаючи за руки. Її посадили на одне сидіння і зафіксували руки ланцюжками з браслетами. Коли клацнули мої браслети, дверцята зачинилися. А звуки, що глухо та далеко лунали з фури, свідчили про те, що нас закладають якимись ящиками. Власне, ящики вони почали підтягати ще коли ми були там. Нас пакували за вищим розрядом.

Інга мовчки дивилася кудись повз мене, наче у безтямі. А я… У мене нічого не боліло. Я не почувався хворим і міг рухатися і напружувати м’язи та думки. Та все ж був не в своїй тарілці. Машина зупинилася на якійсь час, а потім рушила знову.

Куди? Де ця остання точка нашого шляху?

* * *

Буджаки голосно перемовлялися, не турбуючись про безпеку. Вони скакали два дні, і тут, за межами козацьких вольностей, могли не боятися, що їх наздоженуть. Татари смажили на вогні м’ясо, яке возили під сідлами коней, щось варили і голосно сперечалися. Тубілай розумів їхню мову і знав, що вже другу добу іде суперечка про дівчину. П’ятеро буджаків вважали полонянку неабияким скарбом, цінним ясиром і прагнули везти її в орду, щоб потім вигідно продати у Кафі. Там би знайшлося чимало охочих насипати золота за таку жінку. Ще четверо погоджувалися на продаж, але спочатку хотіли з нею розважитися, навіть розуміючи, що від їхньої нестриманості суттєво упаде ціна товару. Іноді суперечка ставала такою запеклою, що Підкові здавалося — вони ось-ось почнуть битися, та сотник лише не розумів чому. А що з того, як руки і ноги зв’язані, заламані…

Їх тримали разом, полонянку — окремо. Її годували, довго розглядаючи і розпалюючись від цього ще більше.

Андруш відчув, як заборсався скручений бусурман за спиною, намагаючись умоститися зручніше.

— Лежав би на султанських подушках, бісова твоя душа… — крізь зуби промовив сотник. — Не лежалося… Поліз на чуже, сучий син… Будуть тепер і тобі галери. Спробуєш як то воно… Якщо чортовий ваш султан не викупить…

А ворог нарешті вмостився, і Андруш відчув, як щось стиснуло ремені, якими були зв’язані руки. Сиром’ятна шкіра підсохла за день, врізаючись у тіло. А спритний яничар намагався відділити зубами один з ремінців, аби перегризти його. Роблячи ці марні спроби, Тубілай відчув, як той, кого він намагався звільнити, почав противитися цьому. Та Підкова уже розвертався потихеньку, щоб не почули татари, навпаки, у бік свого ворога, намагаючись зробити те ж саме. Яничар-ага був зв’язаний простими мотузками і зробити це здавалося набагато легше.

Він упорався лише під ранок, коли небо зблідло і над степом народився світанок. Буджаки куняли біля погаслого вогнища. Один сторожував. Ще трохи — і він би помітив, як лежать полонені, і тоді…

Тубілай відчув, як звільнилися його руки, але було пізно. Татари пробудилися і деякі з них почали збиратися. А він продовжував «спати», притиснувшись міцно до свого теперішнього побратима по нещастю, наче хотів зігрітися. Троє буджаків від’їхали, й Андруш почув, як щось тонке та гостре просунулося між його зап’ясток і одразу відпустило, а пальці зловили руків’я маленького ножа, який отримав, аби звільнити й ноги.

— Лежи тихо, невірний, — промовив йому у вухо Тубілай.

А сотник наче й не здивувався, коли почув з вуст ворога, що мав би бути взагалі німим, свою мову, адже той виглядав не надто схожим на турка, й Андруш здогадувався чому.

— Це ти — невірний, — так само тихо крізь зуби відповів Підкова, повертаючи йому ніж. — Ти продав свою землю, свою віру за султанське золото. Ти везеш на наругу бусурманам ту, хто могла б тобі бути сестрою чи жінкою, а я, навпаки, бороню. То хто з нас невірний?

Очевидно, буджаки зрештою почули це бурмотіння бранців, і двоє з п’яти, не змовляючись, попрямували до них. З криком, сповненим люті, татарин схопив Тубілая за плече, повертаючи до себе, аби вдарити нагайкою просто в обличчя. Ніж перетяв йому горло саме тоді, як в очах татарина з’явився подив. І не встиг буджак розлягтись, Андруш уже вихоплював з піхов його криву шаблю, а Тубілай майже без замаху кинув ніж, уціливши у груди іншому, який застиг за три кроки і тримав у руці лише нагайку.

Татари скочили на ноги одночасно, хапаючись за зброю, і відважний сотник — на щастя правиця була неушкодженою — кинувся одразу на трьох. Напад був дуже стрімкий, і вони на якусь мить розгубились, але одразу насіли на урвиголову удвох, в той час, коли третій вкладав у лук стрілу.

Тубілай дістався до шаблі не одразу, оскільки татарин з ножем у грудях все-таки вихопив її і навіть спробував дістати ворога. Та яничар-ага ухилився і перехопив цей удар, у якому вже не було ані спритності, ані сили і, видерши клинок з рук буджака, кинувся у сутичку. Він насів на ближчого ворога так рішуче, що третій, який вже націлився стрілою у сотника, розвернувся до нього, та досвідчений воїн одразу ж прикрився супротивником, з яким бився на шаблях. І тут раптом татарин, який рубався з Тубілаєм, озирнувшись, щось закричав по-своєму і впав грудьми до землі, залишивши яничар-агу перед вістрям стріли.

Андруш побачив це у мить, коли зносив голову своєму буджаку, адже досі не мав можливості дивитися навсебіч. А яничар застиг перед обличчям смерті, проти якої зараз був безсилий. І татарська шабля у козацькій руці зробила диво: ще не вдарилася землі бусурманська голова, як кривий клинок летів, перекидаючись у повітрі і б’ючи по руках татарина та натягнутому луку. Стріла полетіла убік. І майже одночасно шабля Тубілая застромилася у землю, пройшовши крізь тіло хитрого ворога, що розлігся перед ним. А далі Андруш побачив, що турок, витягаючи шаблю з буджака, кидається не на того, що залишився. Він кидався на сотника з криком, який наче й не означав бажання уразити свого несподіваного побратима.

Підкова зрозумів усе надто пізно. І розвертаючись, уже отримував удар списом просто у живіт — дарма намагався схопити вістря руками, не пускаючи у тіло. Ех, була б шабля!

А той, хто з останніх сил простромив наскрізь козацького сотника, вже сам ледве дихав і тримався тільки за отой спис. У грудях татарина і далі стирчав ніж яничара. Одним ударом Тубілай обрубав обидві його руки разом зі списом і лише після цього звільнений Підкова упав на коліна. Ще три удари знадобилися улюбленцю султана, щоб вибити шаблю і вразити останнього буджака.

Експортний варіант

Фуру майже не гойдало. Звуку взагалі не було чути. «Упаковка» виглядала більш ніж солідною — ніколи у найспотвореніших думках не міг би уявити, що доведеться подорожувати так. Грубі та м’які гумові прокладки на надійних дверях — це одразу кинулося в очі, коли нас запихали сюди. Герметичність повна. І одразу ж щілиноподібні отвори під верхом і, напевно, активна вентиляція, щоб не задихнулися. Щоб я згорів, якщо з такою «пошаною» не возять важливих шпигунів на кшталт Джеймса Бонда. І раптом артист з погорілого театру…

Інга сиділа навпроти з кам’яним обличчям. Ще якийсь час після того, як ми рушили, вона оглядалася, наче шукала шпарину, а потім вдарила ліктем у гладку пластмасову стіну. А потім ще.

— Безглуздо, — сказав я. — Нас однаково ніхто не почує.

— Це я так… З розпачу.

Між нами було якихось півкроку відстані, вона подивилася на мене. Проте слідів справжнього розпачу у її погляді я не побачив. Зосередженість… Її очі, здавалося, тицялись у різні місця контейнера, зондуючи гладкі стіни, і шукали можливість видертися назовні.

— Розпач — це у мене, — не згодився я. — А ти ж залізна леді…

— Дякую, — скривилась Інга. — Твої компліменти стають дедалі витонченішими. Що я маю — заплакати?

Сліз у її інтонаціях також не чулося, проте завжди присутній сарказм давно зник. Вона говорила те, що думала. Інга із зусиллям скинула оті чорні пінетки і випростала змучені ноги. Тоді я «обійняв» їх своїми і потяг до себе, схрещуючи свої під ними. В результаті її роззуті ноги вже не торкалися холодної підлоги, а вмостилися на моїх.

— Дякую, — промовила вона.

— Звертай увагу не на слова, а на вчинки, — порадив я.

— Вчинки… Хто знає, яких тепер вчинків від нас зажадають. А я тоді так і не повірила тобі до кінця…

Я не мав що відповісти.

Мовчки їхалося краще. Це була не та ситуація, коли розмова допомагає скоротити час. Важкі неспокійні думки… Звісно, коли вони обсіли, може зарадити тепле слово близької людини, але… Інга не була здатна на це, хай навіть у нас щось там склалося. Про що вона думає зараз? Повністю сховалася у себе і, здавалося, проробляє можливі варіанти виходу з ситуації. Прагматична жінка, її спосіб життя — дія. Напевно, думає, з ким зі своїх впливових друзів могла б зв’язатися, якби випала така нагода. А що, як ця жінка не настільки залізна? І тоді, можливо, такого слова потребує вона сама.

Я легенько стиснув її гомілки своїми. Вона повернулася сюди, у бункер, лише на мить, щоб поцікавитися поглядом, чого це я хочу. Цей жест був тим, чого вона не потребувала — навіть у такій ситуації.

Ми їхали довго, а за якийсь час нас по черзі вивели до ящиків і наказали справити потребу. Це означало, що найближчим часом такої можливості не буде. Ящиків тепер було стільки, що залишався лише прохід посередині. Нас збиралися закласти повністю. Здогадка вколола раптово і неприємно. Везтимуть через кордон. Що ж інакше? Бункер замурують цими ж ящиками і тоді нас ніхто не почує і не побачить. Хіба що… Але у випадковості я не вірив. У таких все схоплено. Напевно, на митниці усе домовлено або є якийсь надійний канал. А що далі? Куди? Куди закине мене доля цього разу? Моя підступна доля, та, що і так усе життя кидала й кидала…

— Можна, ми сядемо знову так, мені дуже зручно, — попросила Інга.

Я мовки виконав її прохання, вона посунулася ще далі, з’їжджаючи по кріслі, наскільки дозволяв ланцюг, і відкинулася на спинку. Дорога мала бути довгою.

— А ти можеш розповісти мені про твою мрію? — несподівано запитала вона.

— Чого раптом тепер? — здивувався я. — Якось інші думки у голові. Навіщо тобі?

— Хтозна, як буде далі, — подумавши, промовила Інга. — Можливо… дійсно більше ніколи не побачимося.

Я чув, як здригнувся її голос. Звісно, не від перспективи ніколи більше не побачити мене. Просто малося на увазі інше. «Може нас уб’ють». Гадаю, саме такі думки мучили її. А промовити таке ще страшніше, ніж думати.

— Мрія тепер одна… — пробурмотів я швидше сам до себе. Навіть у такій ситуації, коли було чим перейматися, не приємно, щоб тебе сприйняли за дивака. — Щоб оце швидше скінчилося.

— Не бажаєш… — скривилася Інга. — Гаразд. Просто хотілося знати, про що може мріяти людина. Мені дійсно не доводилося. Може вже й не доведеться.

— Не кажи дурниць, — попросив я. — Якби нас мали знищити, то зробили б це давно. На біса везти з таким «комфортом»? І ти ще помрієш. І не тільки.

Але Інга лише заперечливо похитала головою.

— Знаєш для чого ми їм потрібні? — наче наважившись, запитала вона.

— А ти знаєш…

— Ні, але здогадуюся. — Вона перевела подих і продовжувала, дивлячись мені в очі. — Я думала. Вважай одразу після того, як ти змусив мене провести з тобою півночі у ванній. Другу половину я думала. Не дивлячись на те, що не вірила тобі до кінця. І тепер думаю постійно. Тоді у мене ще була надія, що ти схиблений і таким чином розважаєшся. На жаль, тепер ця перспектива зникла.

— Дякую… — промимрив я. — Дуже радий.

— Не радій, — похмуро промовила Інга. — Краще б ти був схибленим. Друга перспектива, та, що залишилася, — набагато гірша. Я гадаю, нас везуть як донорів якихось органів.

Зізнатися, німіти у мене почало одразу. Десь усередині. А потім розливатися. Бридке відчуття. Вона відвернулася, напевно, усе те саме було і на моєму обличчі.

— І які ж аргументи на користь цього? — щоб промовити цю розумну фразу, довелося прокашлятися.

— Аргументів жодних, — вона знову дивилася на мене. — А логіка підказує тільки це. Ти правильно сказав тоді, якщо цікавимо їх обоє, то причина зрозуміла стопудово — наша вроджена аномалія, яка зустрічається украй рідко. І якщо нас дійсно везуть за кордон, то швидше за усе з цією метою. Могло статися, що комусь, гадаю, якійсь впливовій, могутній людині знадобилося «праве» серце. Або ж «ліва» печінка. Уяви собі, у якогось боса дитина помирає. Дитина, уроджена з такою аномалією, тільки її серце на додаток ще й хворе. Зупиниться він перед тим, щоб дістати потрібний орган таким шляхом? Розумієш? Дитина ця — ну, тобто, вже не дитина, зрозуміло, доросла людина — такий самий аномал, як ми з тобою. Збіг обставин.

— Аргументи неспростовні… — їдко промовив я. — А чим це наше «праве» серце відрізняється від звичайного людського? Чи печінка? Ти що, зовсім ні в дуб ногою? Такі ж самі органи, тільки розташовані наче у дзеркалі!

— Я розумію, що тобі цього не хочеться, але криком тут не допоможеш, — спокійно заперечила Інга. — Що є, то є. І пересаджувати серце, як і печінку такому аномалу від простої людини набагато важче. Це без сумніву. Або ж взагалі неможливо.

— А ти, напевно, хірург-трансплантолог? — продовжував сичати я. — З великим досвідом… Одна операція на нозі, і то пацієнт мусів сам доробляти.

— Ні, — відповіла вона, — я просто людина з ерудицією вище середнього. — На руки свої поглянь…

Я мовчки подивився на свої руки.

— А тепер уяви, як це праву кисть пересадити на місце лівої. Ну, ти ж не настільки обмежений, щоб не знати, що кінцівку, яку випадково відрізало при нещасному випадку, пришивають! У відділеннях мікрохірургії. То уяви, як то приставити ліву кисть замість правої. Зручно? Підходить? Я вже не кажу, пришити. А то серце. Я не заперечую — не фахівець, але логічно: такому хворому потрібен відповідний донор. От для цього, схоже, нас і знайшли. Обоє ми здорові, скажімо так — не старі…

— Иги… а ти до усього ще й дуже гарна та сексуальна… — продовжував я.

— А це вже не має значення, — цілком серйозно зітхнула Інга. — Хоча тобі також нічого не бракує.

— Дякую, — промимрив я. — А навіщо нас двох? Якщо з точки зору твоїх теорій…

— І це пояснюється, — вона поміняла ноги місцями і продовжувала. — Можливо, операції потребують двоє людей. Я читала, часто бувають ускладнені аномалії такого роду. Ми начебто здорові. Коли ми закладалися ще в утробі наших матерів, наші органи просто встановилися навпаки і все. А іноді це ще супроводжується іншими аномаліями. Дехто з таких дітей взагалі не виживає. Дехто живе і мучиться. От могли народитися, припустимо, близнюки з однаковою аномалією. Про подібне я десь читала, давно вже. Уяви, що вони вони потребують пересадки. Потрібно двоє донорів-аномалів… А можливо, вони просто страхуються. Операція складна, небезпечна. Швидше за все, такого взагалі у світі ще ніхто не робив. Що як не вийде? Тоді одразу буде орган на другу спробу.

— У тебе фантазія — позаздрити можна, — невесело посміхнувся я. — А навіщо ж нас перти хтозна звідки? Везти контрабандою, ризикувати…

— А тому що там у них, в Європі чи Штатах, більше глуму буде, коли двоє таких людей зникнуть одночасно. І шукатимуть їх, я гадаю, крутіше, аніж у нас. Усе перевернуть! А тут країна суцільного хаосу. Хто кого шукатиме?

— Ну, мене точно не дуже шукатимуть, — погодився я. — А на біса, ти мені поясни, у такому разі вони мені вже стільки часу мізки пудрять? Навіщо цю херню в ногу зашили?

— А щоб ти нікуди не подівся, поки мене знайдуть!

— А з тобою навіщо змусили знайомитися? Чого було не хапнути нас поодинці і так само не завезти у цій фурі куди потрібно? А мені навіщо спеціальні знання і навички? Навіщо я третій місяць всяку херню вивчаю? Це що, впливає на властивості донорського органа?

Але в неї і на це, очевидно, була відповідь. Тільки я не дав сказати. Просто мені набридли розмови про те, як мою печінку вирізатимуть у підпільній операційній.

— Знаєш, — заявив я зі зла, щойно Інга розкрила рота, аби відповісти, і навіть не думаючи, чи існує насправді така ймовірність, — у мене інша версія того, що відбувається. І вона значно краще вкладається у факти, що ми маємо. Нас везуть, щоб ми їм зробили дитину. З якоїсь причини їм потрібна дитина від таких людей, щоб обоє були здоровими і при цьому отакими «дзеркальними» аномалами. Для цього нас познайомили, побачили, що у нас гарно виходить… Тож нас чекає приємне дозвілля. Скоро нам дадуть багато вітамінізованої їжі і м’яке ліжко.

— Н-да… — з докором похитала вона головою. — Я розумію. Цей варіант тебе б влаштував значно більше. А я мала б виношувати, потім народити, а потім віддати дитину. Звичайний чоловічий підхід. І все нашими руками. А ти дивуєшся — як так, стільки мужиків, а нормального знайти неможливо.

— Гаразд, — зітхнув я. — Давай про таке взагалі не будемо. Бо у подібних фантазіях можна зайти так далеко, що збожеволіємо швидше ніж доїдемо. А нам ще знадобиться і глузд, і витримка. Ніж отаке слухати, я б краще вже про мрії розповідав. Усе ж приємніше.

Інга заплющила очі і сиділа так довго. І за цим зовнішнім спокоєм і незворушністю, за здатністю прагматично обговорювати подібні речі я все-таки бачив натягнуті до межі можливого нерви. Є сильні жінки, але і в них своя межа. І коли вже у них рветься — наслідки незрівнянно важчі, аніж у тих, хто рюмсає з першого-ліпшого приводу. Я не хотів, щоб у неї порвалося. Просто не зміг би дивитися на це.

Вона розплющила очі і промовила:

— Гаразд. Розкажи, будь ласка. Я хочу знати.

Мрії про Марію

— Ти правий, — сказала Інга. — Не варто себе зайве накручувати, але драпати звідси потрібно при першій же можливості. Навіть якщо з ризиком для себе. Тоді твої мрії колись справдяться. То про що вони?

— Нічого особливого, — я перевів подих після цієї перепалки і посміхнувся не конче весело. — Так… мрії про Марію.

— Це що, — вона здивовано скинула бровами, — кохання мається на увазі?

— Та ні. Мається на увазі кіно.

— Що означає «кіно»? — не зрозуміла Інга.

— Просто. Зняти фільм — ось моя мрія. Та, що ніколи не справдиться.

— Чому? — запитала Інга. — Чому ти так упевнений?

Мені довелося розповісти їй про те, що в нашій країні кіно як такого взагалі немає, що справа ця потребує чималих грошей, налагодженої індустрії і таке інше. Якщо ж брати до уваги, яке саме кіно крутиться у моїй голові вже не один рік, то надій на це взагалі жодних.

Інга слухала з інтересом і мовчала, а я відчув, як заспокоююся, як відходять кудись убік важкі та невтішні думки. Зняти кіно, в якому головну роль гратимеш сам… Це дійсно була мрія. Справжня. Велика. Досі про неї я нікому й ніколи не розповідав. Це було моє, внутрішнє, і якби не трагізм нашої ситуації, навряд чи я б спромігся поділитися нею з жінкою, навіть настільки блискучою, хоч якого б героя вона у мені бачила. Зараз усе було інакше. Що, як я мрію востаннє?

— Не знаю… Напевно, все-таки тобі варто позаздрити, — задумливо промовила Інга. — Навіть якщо тобі за все життя не вдасться її здійснити. Я раніше ніколи такого не розуміла. Я прагматична людина… Але… От зараз ти їдеш і думаєш про неї. І напевно, тобі легше дивитися у майбутнє, хоч яким би воно було.

— Навряд чи, — не згодився я. — Мені, навпаки, важче. Порівняно з іншою людиною у мене в плані «є що втрачати» — на одне більше. І якщо… Словом, разом із життям у мене заберуть і цю мрію. А вона… можливо, вартує більше ніж усе моє нікчемне життя. Що воно є? Ні дому, ні сім’ї, ні друзів… нічого. Лише тиняюся по світі. Якби не було ще її, можна було б вважати себе просто сміттям — так, чисто наодинці з собою.

— Ну, це, я гадаю, ти перебільшуєш, — сказала Інга. — А знаєш, я дуже люблю кіно. Гарне кіно. Звісно, не дивлюся увесь цей примітивний мотлох, який крутять щодня. Але коли випадає вільна година, стараюся знайти щось гарне. Знаєш, як правило, я дивлюся фільм перших десять хвилин і мені усе стає зрозуміло — варто чи не варто. Потім або дивлюся до кінця, або вимикаю. А з чого починається твоє кіно? Зроби так, щоб я побачила оцих перших десять хвилин. Можеш?

Такої цікавості я від неї не чекав. Тому й замислився. А потім відповів:

— Можу, звісно. Хоча… Початок — річ, яку десять разів можна змінити. Проте останнім часом я уявляю його переважно однаково.

Її очі дивилися на мене, підштовхуючи увімкнути оту «кнопку», після якої на екрані заблимає і під інтригуючу музику з’являться титри:

Кінокомпанія така-то представляє…

Фільм Володимира Байди

«ОСМАНСЬКА БАЛАДА»

На якусь мить настала тиша і на екрані з’явилася панорама містечка з зеленими садами, що обгортали старовинну ратушу і базарну площу, на якій веселився люд. Грали музики, танцювали дівчата у вишитих сорочках, довкола все вирувало. Гуділа корчма, а пишна сердита жінка товкла чим попадеться чоловіка, який вже ледве тримався на ногах. Босі та веселі бігли діти з патиками замість шабель. І по усьому цьому пливли титри з іменами відомих кіноакторів.

А за церквою на площі дзвеніли справжні шаблі. Кремезний, роздягнутий до пояса козак тримав рівновагу на грубому стовбурі, кинутому з опори на опору на висоті людського зросту. Крива шабля у його руці виблискувала на сонці і виписувала кола. Супротивник його був менший, але спритний. Він намагався підсісти і, відбивши удар лицаря-красеня, скинути його вниз. А натовп кричав, розпалюючись усе більше від видовища двобою. Нарешті запорожець підскочив, пропускаючи попід чобітьми клинок меншого і від душі вгрів його згори своєю важкою зброєю. Удар вийшов плазом, але й цього вистачило, щоб невдаха розпростерся під стовбуром у пилюці. Переможець підняв обидві руки.

— Чорти б його розпротуди… — вилаявся Чуб — старий полковник. — Зараз я сам візьму шаблюку і нехай краще моя сива голова покотиться по пилюці, аніж дивитися на таке!

Його заспокоювали обидва небожі, один з яких уже встиг вивалятися під стовбуром і тепер кульгав з не вдоволеним виглядом.

— Ну що, Чубе? — кричав Самійло — кошовий запорожців, котрі стояли тепер у містечку. — Де ваші гетьманські молодці? То чиї золоті будуть? Ну? Тягни горілку, старий скнаро! І красуня твоя нехай наливає усім моїм хлопцям, як було обіцяно!

Обоє — і запорозький кошовий, і гетьманський полковник — вже були добряче напідпитку і зупинити забаву, яка загрожувала перерости у бійку, було важко. Гетьманські козаки обирали останнього, хто мав би нарешті втерти носа заривистим запорожцям.

— Шкода… — кидаючи спересердя шапкою у траву, промовив молодий запорозький сотник Андруш Підкова. — Шкода, їй-бо що не служу я гетьману. Був би там.

— А Чуб зараз чорта з дияволом на службу візьме, аби Вараву звідти скинути і у пилюці виваляти, — загиготів Клим Думка, котрий стояв поруч. — Іди, спробуй. Тільки Варава тобі дасть такої прочуханки, що потім і гетьманської служби не втягнеш, не те що на Січі!

А в центрі натовпу знову задзвеніли шаблі. Останній вояк з боку козаків насідав завзято, але запорожець тримався міцно. Його оселедець, закладений за вухо, вибився і тепер мотиляв перед очима, проте це йому зовсім не заважало.

— Ну!!! Товчи його! Рубай!!! — Чубове обличчя бралося багрянцем. Червоніло й розпалювалося усе навколо. Гетьманські козаки кричали, підбадьорюючи товариша по зброї, запорожці свистіли й гукали так, що закладало вуха.

А обранець полковника вже присів під потужними ударами Варави і той зрештою просто пхнув його чоботом під загальний сміх.

— Ну! — кричав кошовий. — Давай, старий скнаро, ще діжу горілки зверху і ще двадцять золотих. І нехай твоя красуня-доня поцілує переможця.

І став тоді ще трьох!

Ці викрики викликали загальне вдоволення. А старий полковник уже розштовхував небожів і синів, намагаючись витягти з піхов і свою шаблю. Запорожці реготали, а наближені марно переконували Чуба віддати золото й оковиту, аби уникнути гіршого. А бійка вже загрожувала здійнятися у самому гетьманському таборі, та найбільш миролюбним удалося схилити полковника до мирного вирішення конфлікту. Побачивши це, Самійло видерся на колоду поруч з Варавою і загорлав:

— Ну! Що, немає більше хлопців-молодців? Що, ніхто не хоче? То нехай дідько вам у пельки начхає! Ну, хоч хтось!

Той, хто вийшов з натовпу, взагалі не мав при собі зброї. Він мовчки підійшов під самий стовбур, вклонився кошовому і показав на колоду. Запанувала тиша.

— Хто ти, чоловіче? Язика проковтнув, чи що? — запитав згори Самійло.

— Не говорить він, — промовив згорблений каліка без руки, який вештався поруч із незнайомцем. — Був у турецькому полоні, язика йому вирвали. Хоче з вашим лицарем силою помірятись, як дозволяєте…

— Ну нехай… — розвів руками кошовий. — Не можуть гетьманські вояки — нехай буде німий. Вилазь, брате, коли бажаєш. Але перехрестися, щоб добрі люди бачили, що ти не бусурманин! І дайте йому шаблю. А ти, Чубе, мусиш взяти того чоловіка на гетьманську службу, як переможе!

Запорожці гиготіли, заглушуючи його мову. Не сміявся тільки Підкова, який від самого початку бачив на колоді лише себе.

— І каліку його — також на гетьманську службу! За тлумача! Він же німий!

Дзвін шабель перервав несамовитий регіт. Незнайомець — кароокий широкоплечий чоловік, тримався легко і впевнено, вчасно задкуючи по круглому стовбурі і відбиваючи удари Варави. А той не на жарт замислив задати йому прочухана. Запорозька шаблюка у жилавій руці виписувала дивні лінії, загрожуючи розсікти нахабу навпіл.

— Уб’є насмерть, чортів Варава… — взявся за голову Клим, — хай мені грець…

Гул здивування прокотився у натовпі, коли незнайомець перекинув клинок у другу руку, ще й розвернув його кривизною, наче збирався битися тупою стороною зброї. Не втрачаючи рівноваги, він кілька разів ухилився, а потім зловив обернутою шаблюкою, наче місяцем, клинок запорозького лицаря. Вони вперлися шаблями лише на якусь мить і вона виявилася згубною для Варави. Німий одразу ж відсахнувся, забираючи клинок і рівновагу було втрачено. І одразу ж запорожець отримав удар плазом під коліно, а потім руків’ям шаблі просто в обличчя, після чого вкарбувався могутньою спиною у пилюку. Усе навколо замовкло, коли Варава напружився, пробуючи піднятися, а потім зм’як, не в змозі прийти до тями. Переможець застромив зброю у стовбур і голіруч скочив на землю.

Крики почали лунати одразу і це вже були гетьманські козаки. Чуб проштовхався наперед і з усієї сили поцілував незнайомця під галас своїх вояків. Старий полковник вимахував руками і навіть просльозився, задоволений, що нехай хоч не його хлопці, а цей німий провчив нахабних запорожців і врятував свято. А за кілька хвилин він уже трусив перед носом свого рятівника золотими під схвальні вигуки воїнства.

Підкова мовчки підняв шапку, плюнув спересердя і, проштовхуючись крізь натовп, рушив геть.

— Куди? — гиготів позаду Клим. — Зараз Чубова донька-красуня чарку підноситиме! Ти ж хотів цілувати її! То хоч подивися, бовдуре…

Незнайомець, спокійний та незворушний, лише притулив руку до грудей і вклонився полковникові, роблячи руками якісь незрозумілі для усіх знаки.

— Каліка! Де каліка? — загукали люди.

І ось зрештою поруч з’явився той, кого через слабкість давно вже відштовхали від переможця.

— Що він говорить? — запитав Чуб. — Кажи, нещасний.

— Дякує, пане, що ви з ним говорите. Він бився за гетьмана і побував у турецькому полоні на галерах, звідки втік. Він каже, що золото йому не потрібне, нехай пан полковник віддасть його своїм воякам, які хоробро рубалися. А горілку, усю діжку, нехай поставить отут, і козаки разом із запорожцями п’ють, як брати. А йому, якщо ваша воля, нехай налиють оту одну чарчину, яку шановний пан обіцяли…

Вигуки залунали над майданом з новою силою, а старий Чуб наказав негайно привести доньку. Вона була поруч увесь час, за церквою у колі дівчат. Натовп затамував подих, коли її тремтяча рука взяла налиту до країв чарку і піднесла незнайомцю. Його волосся розкидалося по лобі, здавалося, він нічого не бачив, коли зігнувся у поклоні перед дівчиною та старим полковником, беручи з її рук чарку. Та це лише здалося усім, хто стояв навколо. Очі його, спокійні та впевнені, блиснули з-під кучерів лише раз і вона здригнулася, почервонівши, а потім уся спалахнула і сховалася за батька та братів. Натовп гудів.

Звуки гуляння залишилися далеко позаду. З полковникових льохів таки викотили ще діжку, наче збиралися упитися до смерті. Назустріч трапився ще один віз, останній і двоє — німий переможець і каліка звернули з гостинця. Він ледве кульгав, насилу встигаючи за своїм мовчазним супутником, шапка якого знову була вдягнута, а розстібнута свитка розкидалася, збиваючи китички з високої неторканої трави. Біля обрію темнів гай. Вони ішли мовчки, огинаючи Чортову Гору. Та й хто мав говорити? Хіба каліка сам до себе.

А з гілок крайнього дерева прудкий чоловік, вдягнутий у темне, скочив донизу, повідомляючи інших про наближення двох. Їх було багато. Кожен тримав за збрую коня, рот якого зв’язував шкіряний ремінь. Кожен був озброєний кривою шаблею та кинджалом і готовий будь-якої миті до нападу. Той, хто щойно вартував на дереві, підійшов до високого у чалмі і промовив стиха кілька слів, які почуло тільки листя. Пальці ватажка обхопили руків’я шаблі.

Обоє так і увійшли під крони дерев. Він — широким кроком, дивлячись тільки собі під ноги. Каліка — дрібною кульгаючою ходою. Мить — і кілька людей у темному виступили вперед, обступивши подорожників. Німий скинув шапку і свитку. Ватажок схилився у низькому поклоні, простягаючи йому чалму і ятаган, заточений з протилежного боку.

— Виступаємо перед світанком, — промовив той, хто відтепер тут був повелителем.

* * *

— Ну що, вимикаємо? — запитав я.

Інга була наче не тут, але мені здалося, що і не у моєму незнятому кіно. Проте явища «повернення» не відбулося. Напевно, вона все-таки була у «кінозалі».

— І хто ж ця людина? — запитала вона.

— Начальник корпусу яничарів султана Сулеймана II. По-їхньому — яничар-ага.

— Це десь так шістнадцяте століття? — запитала Інга.

— Сімнадцяте, — уточнив я.

— Можливо. Я не настільки сильна в історії, — вона прибрала свої ноги з моїх і запхала їх у пінетки. — Дякую. Відпочили. Не можна розслаблятись. І що ж він робив у наших краях? Склалося враження, що прийшов не як завойовник. Більше схожий на злодія.

— Усе вірно. Потрапив у немилість до султана на вершині свого сходження. Не попередив один заколот серед яничарів і Сулейман-паша наказав стратити його за це. Та в останню мить владика вирішив, що так буде не надто розумно. Він, знаєш, виношував одну ідею-фікс. Його візир, ведучи свого часу переговори з нашим гетьманом, побачив доньку одного полковника з оточення гетьмана. Ну от і випадково сказав своєму повелителю про те, що такої краси немає не те що у султанському гаремі, а й на усьому Сході. Сулейман його, звісно, стратив за такі необережні вислови, але сам захворів на цю невдалу ідею. А історична ситуація тоді якраз була такою, що не з руки було розпочинати війну навіть задля подібних речей. От і спровадив султан у «відрядження» свого нині опального кращого воїна з сотнею яничарів, пообіцявши у разі успіху пробачити. Ось такі справи.

— Нормально, — похитала головою Інга. — Ну, далі уявляю собі: він її, звичайно, викрав, а отой… ну, був там такий начебто епізодичний персонаж… Підкова, так? Сотник. Я помітила. Ото він за ними поженеться, ну і на фінал їх лишиться якраз двоє — сотник і цей турок. Ну і… «побєда будєт за намі». Так, Вовчику? Ну, звісно, ще там мусить бути і по ліричній частині хепіенд. Бачиш, з моїм досвідом шанувальниці кіно усе відомо наперед. А ту дівчинку, ну, що полковника донька, її Марією звати? Я вгадала?

— Так… — знизав я плечима. — Це ти вгадала.

Наголос на «це» не був прихований, тому Інга здивовано запитала:

— А все решта що — ні?!

— А все решта… — я розвів руками. — Все решта можна ліпити як душа забажає — це ж кіно. Ось видеремося звідси і знімемо так, як тобі подобається. Ти ж знаєш, як має бути.

— Володю… — здивувалася вона, — ти що, образився? Ну пробач…

— Нічого, — промовив я, заплющуючи очі. — Давай краще вимкнемо. Треба відпочити. Я не образився. Нехай тут у нас усе скінчиться щасливо. А щасливий кінець на екрані ми вже якось забезпечимо.

Думка про завтра була ще більш неприємною, ніж образа за свою мрію. Навіщо я це останнє сказав? Наче нагадав їй, що життя це не кіно, щоб закінчуватися щасливо. Вона боїться, хоч і тримається. Не треба було. Але цих десять хвилин «перед екраном», я відчув, якось зняли напругу, дали перепочинок натягнутим нервам і подарували надію.

У життя і кіно все-таки є одна спільна риса — і там і там надія помирає останньою.

Штурм

Звукоізоляція нашої упаковки була прекрасною і нам ніяк не вдавалося зрозуміти, що відбувається зовні. Стуки-грюки ледве відчувалися — десь далеко-далеко. А потім наша «коробка» набула якогось руху поштовхами. Зорієнтуватися ми не могли поза всяке бажання. Але мені здалося, що її вивантажують. Отже, ми приїхали? Чому тоді не нас тягнуть з неї, а усе разом? Кілька разів крісла та підлога помітно хитнулися, а далі знову усе плавно і без поштовхів. А потім моє тіло почало вловлювати ледве помітну вібрацію. Якусь таку…

— Ти чуєш? — запитала Інга.

— Чую. Схоже, нас перевантажили і везуть уже чимось іншим.

Я спробував розслабитися і ловити будь-який вплив нашого середовища, та збагнути було важко. І раптом характер вібрації змінився, а підлога та стіни «коробки» почали кудись хилитися. На якийсь час усе затрималося у цьому положенні, а потім вирівнялося.

— Літак, — промовила Інга. — Нас везуть у літаку. Володю, ти розумієш?

Інга мала рацію. Так міг виглядати зліт. Вібрація повністю припинилась і тепер ми не чутимемо нічого, аж поки лайнер не піде на посадку. От коли усе це почнеться у зворотньому, ми переконаємось остаточно. Слабкість розливалась у грудях усе більше й більше. А ідіотське припущення щодо суті нашої подорожі, висловлене Інгою, тепер зайняло мої думки серйозно.

— Ми летимо до Штатів, — сказав я, коли мовчати стало неможливо.

Вона, така крута лише у зручному оточенні, здригнулася від цих слів. А очі Інги не допомогли мені у тому, на що я сподівався. Навпаки. Там було досить її власного страху, щоб я міг розраховувати відвантажити ще й свій.

— Я ж казала…

Дійсно, куди ще могли нас везти літаком? Через океан, який не переїдеш фурою. Куди ще могли нас везти, як не до країни, де у мою ногу вживили пристрій, що мав тримати наче песика на повідку? І яка ще інакша причина, крім припущення Інги, могла б мати місце для того, щоб везти до цієї країни двох таких, як ми?

Напевно, усе це відбуватиметься безболісно. Ми заснемо і навіть не відчуватимемо, як нам робитимуть операцію, після якої можна не прокинутися. Але який сенс тоді має усе те, чим мене примушували займатися останнім часом? Для чого шпигунські навички, блоки останніх новин і прийоми двобою? Щоб моя «ліва» печінка стала «смачнішою»? А… а якщо оці, що нас везуть — зовсім не ті, інші? Якщо те, що припускає Інга на рахунок органів — правда, і вони займаються таким, а ті, перші — дійсно спецслужби і хочуть за допомогою нас, як приманки піймати їх? Це була така маячня, що не трималася купи, проте нічого кращого до голови не лізло.

На якийсь час усе зависло в повній невизначеності. Тиша, замкнений простір, і ми, виснажені жахом та абсурдними, як на звичайних людей, думками.

Рух почався несподівано, коли підлога нашого бункера почала хилитися у протилежний бік. Ми таки у літаку, і він заходить на посадку. І знову усе стислося від передчуттів. Проте Інга не дала мені «насолодитися».

— Дивно, — промовила вона. — Щось не те. Літак, коли заходить на посадку, завжди хилиться на одне крило. Він мусить зробити поворот і зайти на посадкову смугу. Розумієш?

Інга і тут мала рацію. А мені, навіть як шпигуну-початківцю, нё вистачило спостережливості. Довелося лише знизати плечима. Нахил став ще більшим, а потім з’явилася вібрація, набагато сильніша, аніж та, що була спочатку. «Упаковку» нашу просто-таки трусило, а потім підлога почала вирівнюватися. Нас бовтало і на якусь секунду з’явилося щось подібне до відчуття невагомості: кишки підскочили до горла й одразу ж протилежне — налилися важкістю руки і ноги, а потім знову… Її знудило. Інга тепер важко дихала, але трималась.

— Усе буде добре, — промовив я. — Не бійся. Візьмися руками за крісло і добре тримайся!

Це я встиг сказати в останню мить. А далі нас почало сильно кидати. Я сам ледве втримувався і якби не був прив’язаний, давно б вилетів з крісла. Ми перекидалися. Гуркіт долетів навіть сюди й усе разом з нами підскочило, а потім я вдарився лівим боком об руків’я крісла, хоч воно було м’яке і щільно обхоплювало мене. Ланцюги смикнули тіло так, що крик вирвався несамохіть. Ще якийсь час щось кудись хилилося і товклося…

Інга сиділа бліда, мов крейда.

— Усе гаразд, — промовив я. — Ми живі. Ну… — я торкнувся до неї ногою і погладив, намагаючись вивести з цього стану.

А невдовзі ззовні почувся справжній грюкіт. Двері кабіни струснулися і я зрозумів, що зараз вони відчиняться. І що далі? Що тепер робитимуть з нами? А може все-таки чиясь служба розкрила цю контрабанду двох комплектів людських органів і літак примусово посадили? Тоді нас звільнять…

Дверцята прочинилися, спочатку одна половина, а тоді друга. Він був сам. У коричневому комбінезоні з багатьма кишенями, широкоплечий, з відкритим обличчям та рішучим поглядом. З якогось отвору в одязі на його боці стирчало руків’я пістолета. Цей «Коммандо» не гаяв ані секунди і, ковзнувши по нас поглядом, відімкнув ключем браслети та ланцюги Інги, а потім і мої.

— Пішли.

Усе робилося на автоматі. Ми ішли за ним по вантажному відсіку літака, і зброя на той час вже знову була у його руці. Чоловік у безрукавці лежав біля відчинених дверей, що вели в інший відсік. Це був той, що порскнув у мене невідомим газом, від якого кам’янієш. Дірка від кулі була акурат на його лобі. Пістолет валявся поруч, а з-під голови розтеклося далеко і на різні боки.

А в іншому приміщенні відкрилося справжнє побоїще. Вони лежали буквально одне на одному — четверо. Дехто ще тримав зброю. Усі постріляні. І запах навколо — пороховий, який добре в’ївся мені під час тренувань у «складі». А ми рухалися до кабіни літака. Він лише озирнувся на нас і зробив знак рукою йти далі. Той, хто лежав попід стіну, ще був живий. Його рука і тіло ще робили якісь конвульсивні рухи. Він навіть не глянув у його бік — тільки рука з пістолетом наче вказала туди і глухий звук продірявив голову того, хто і так мав умерти. Інга скрикнула, затуляючи рота. Ноги лежачого виструнчилися і зм’якли.

Люк уже було розблоковано і крізь нього проглядалися сутінки і місцевість з кущами, серед яких просто на череві лежав наш літак — до землі було зовсім близько. Я зиркнув убік — дверцята до кабіни пілотів були відчинені і з них сюди простягалася чиясь безжиттєва рука.

Він скочив униз першим і подав Інзі руку. Інга була зовсім «ніяка» і мені довелося її буквально зсаджувати. Коли ж я сам скочив у траву, ноги підігнулися, не бажаючи сприймати землю належним чином.

— Хто ви? — запитав я, підводячись на ноги. — Де ми?

— У Сполучених Штатах, — відповів той, кого логічно було б називати нашим рятівником. — Ідіть за мною.

— Куди? — витиснула з себе Інга. — Хто ви? Хто ці люди, котрі везли нас?

— Розвідка цієї країни. ЦРУ, — його пістолет ліг у звичне місце.

— А навіщо ми їм?

— У нас немає часу, — незнайомець подав руку. — Зараз тут усе ритимуть: кожен кущ, поки не знайдуть вас. Ви хочете залишитися?

— Хто ви, ще раз питаю? — повторила Інга, у її голосі знову почали звучати знайомі мені нотки.

— Ви бажаєте залишитися? — повторив незнайомець.

Тоді я також подав їй руку:

— Ходімо. Хоч хто б він був, назад до цих я не хочу.

Інга запитливо глянула на мене і я відчув її долоню. Мені вона довіряла.

Вестерн по-українськи

Ми бігли у рівному темпі, не швидко по краю кукурудзяного поля. Американці називають це маїсом, але від нашої кукурудзи він практично нічим не відрізняється.

«Знову в Америці…», «Знову в Америці…», «Знову в А…».

Це була катастрофа.

Потрапити сюди знову, ще й таким чином і тепер бігти за цим навіженим, тягнучи за собою Інгу. На куті поля, де до траси було рукою подати, він зупинився і наказав перевдягатися. У мішку, що від самого літака ніс цей чолов’яга, був наш одяг.

— Не стій!

Штовхнувши Інгу ліктем, я кинувся стягати «тюремну робу».

— Колготи, будь ласка, не порвіть, — спокійно промовив він на запитливий погляд Інги, не збираючись, звісно, відвертатися. Стояти до когось спиною було не в його правилах.

Перевдягання давалося важко. Мої ноги не потрапляли у штанини, а що вже казати про бідну Інгу!

— Приводьте себе до ладу, — він подав їй сумочку. — Дві хвилини на все. І слухайте мене уважно. Єдине наше спасіння — загубитись у великому місті. Це — Чикаго, — він невизначено махнув рукою уздовж траси. — Ми маємо дістатися туди швидше, аніж вони розгорнуться. Якщо не встигнемо — кінець, тут нас виловлять швидко. Ви говорите англійською?

— Звичайно… — витиснула з себе Інга.

— А ви?

Звісно, я не збирався відкривати йому, що вісім років прожив у Штатах. Схоже, він цього не знав, тому я лише кивнув головою. Нехай у мене залишиться хоча б якийсь зайвий козир.

— Зараз ви вдаєте ділову даму і зупиняєте машину.

— Яку… машину?

— Будь-яку. Тільки не автобус, — він продовжував інструктувати. — Не перебивайте! Робіть те, що я кажу, інакше ваші перспективи погані.

— Тобто… — спробував уточнити я.

— Вас розберуть на шматки у цій поважній установі.

— Навіщо?!

— Я ж казала… — Інга з усіх сил намагалася сконцентруватися і вже розмацькувала пудру по обтертому від поту обличчю, тому цей герой не удостоїв мене відповіддю.

Не знаю, що виявилося вирішальним, але ми — і я, і вона якось автоматично віддалися його волі. І тепер перелякана Інга «голосувала» на узбіччі порожньої дороги, спотикаючись на високих підборах, у яких завжди була на висоті.

Машина почала гальмувати майже одразу, хоч я знав, що американці доволі рідко зважуються підбирати когось на дорозі. Але ж Інга… Він лише приспустив віконне скло, вислуховуючи її плутані затинання про те, що чоловік «сказився» і висадив її з машини просто тут. І не встигло моє серце забитися у передчутті нового екстриму, як наш знайомий тінню майнув по траві, розпластавшись біля дверцят машини. Ще б не умовила. Клацнуло і щойно в дверцятах утворилася щілина, він уже був там. А мене ноги піднесли без команди.

Цей бідака виглядав зовсім розгубленим. Проте тримався як міг і намагався демонструвати стовідсотковий спокій і згоду іти на будь-які наші вимоги. Пістолет дивився йому у бік і від цього губи водія здавалися ще тоншими, а борідка ще більш підкресленою. Він і не збирався ставити зайвих запитань, а тільки міцніше обхопив кермо.

— Найкоротшим шляхом до Чикаго, — наказав «наш», який бездоганно володів англійською.

— Звичайно, як скажете…

— Скільки до виїзду на хай-вей?

— Буквально зараз! — він говорив так, ніби й не було цього ствола.

— Їхати строго за правилами, — наставляв його «наш». — Жодних порушень. Якщо довезете до Чикаго, вам нічого не загрожуватиме.

— Звича-айно! — невдаха навіть розвів руками. — Куди вам? До даун-тауну?

— Ні, ми вийдемо на якійсь околиці. Чайна-таун підійде.

— Ну, звичайно… Як скажете. Ви також можете не переживати. Я не намагатимусь сконтактувати з поліцією.

А у мене починало накручуватися щось таке… Я дивився на цей ствол із глушником і уявляв, як зараз на моїх очах з нього вдарить у бік цієї людини, яка нічим не завинила і яка, можливо, дійсно вірить, що їй не завдадуть шкоди. І як одразу зміниться її обличчя… Трупи, що вкрили підлогу усіх відділень літака, постали в уяві.

— Послухай, — звернувся я до цього «Коммандо», відчуваючи, як голос продовжує бути «чужим», — якщо ти заподієш йому шкоду, присягаюся, я не буду слухатися. Не знаю, хто ти і що замислив, але я не буду твоїм співучасником у вбивствах. Тоді нам двом узагалі нічого не світить.

Він мовчав, а от погляд водія змінився докорінно, хоч я говорив українською. На його обличчі відбився і переляк і водночас надія. Очі, які намагались показувати спокій, забігали, а голос промовив:

— Хлопці… ви що… також? Ви з України? Це ж треба… Давайте знайдемо спільну мову. Я впевнений, нам вдасться її знайти. Якщо у вас якісь проблеми, то вам вигідніше, щоб я не боявся вас, а допоміг, що у моїх силах. Я тут уже п’ятий…

— Замовкни тоді, — промовив «наш». — Що це за коробки і пачки?

— Я тут на заробітках, — дохідливо пояснював той. — Це рентген-знімки, які я звожу до офісу приватного лікаря з різних установ. Потім розвожу назад…

Він плів усе підряд: про те, що керує бригадою прибиральників у супермаркеті, що сам також лікар, проте змушений заробляти на хліб на таких роботах у чужій країні.

— Повертай на хай-вей, — закомандував «наш». — І ніякої самодіяльності. Якщо раптом зупинятиме поліція — поводься природно. Це, — він вказав на Інгу, — буде медпрацівник з твоєї контори, а ти водій. Знімки возить вона, ти лише крутиш «баранку». Зрозумів?

— Так, звичайно.

А назустріч нам усе частіше траплялися поліцейські машини з увімкненими сиренами.

— Я хочу повторити свою вимогу, — промовив я, — якщо ти стрілятимеш у сторонніх людей, на наше сприяння не розраховуй.

— Я не стрілятиму в сторонніх людей, — його відповідь звучала безбарвно і, як на мене, непереконливо.

Інга була напруженою і мовчазною. Вона перелізла наперед і застигла, дивлячись туди, де зливались усі чотири ряди автостради.

— Ці знімки ми веземо з Мінесоти, центрального шпиталю. Нашого лікаря звати Джордж Мелоун. Він діагност за фахом, читає та описує знімки. У нього угода з багатьма закладами… — цей несподіваний земляк намагався сприяти нам, як міг. Інга лише кивала головою і я боявся, що половина цієї інформації виходить одразу ж у друге вухо.

Я озирнувся довкола. Тремтіння рук і ніг заважало зосередитися. Суцільний потік машин рухався хтозна-куди. Хто тут може зупинити його у намаганнях виловити трьох «зальотних»… навіть важко було якось нас охрестити. Адже ми не були одною командою. І раптова думка, як блискавка. Зникнути, загубитись у цій безодні під назвою Чикаго належало нам з Інгою. Лише двом. Без нього. Я був упевнений у цьому на всі сто. Навіть двісті. От тільки була одна обставина, яка змушувала замислитися — варто скористатися таким шансом, якби трапився вже, миттєво, чи ні. Ця людина, без сумніву, знала що робить. Отже, рятівник наш, який, можливо, все-таки мав на меті щось погане, міг багато знати про суть усього, що заварилося навколо нас. А воно не скінчиться тільки тому, що нам вдалося втекти з літака. Розвиток подій зміцнював мою впевненість у тому, що ми настільки комусь і для чогось потрібні, що нас шукатимуть вічно, доки не знайдуть. Тож розуміння обставин мало зіграти нам на руку.

* * *

Андруш сидів навколішки, зігнувшись і тримаючи руками обрубаний спис, що стирчав із живота. Козацька чуприна звішувалася з лоба, вкритого холодним потом. Сотник важко дихав, але жоден стогін не злітав з його вуст. Марія припала до землі поряд, затуляючи руками обличчя, сльози котилися по руках.

Устромивши до піхов знайдений у буджацькому возі ятаган, Тубілай схилився над пораненим сотником.

— Скоро ти помреш, невірний, — він промовив це тихо і впевнено, без тіні вдоволення чи навпаки жалю. Просто повідомляв тому, хто щойно бився пліч-о-пліч з ним, що має статися невдовзі.

— Знаю, — відповів Підкова.

— Ти врятував мені життя, невірний, — продовжував Тубілай. — Тому поплатився своїм. Яке твоє останнє бажання? Скажи, чого ти хочеш?

Андруш підняв на нього очі і так само тихо промовив:

— Відвези… панну… додому…

— Ні, — твердо сказав яничар-ага. — Ця жінка належить моєму повелителю, великому султану Сулейману-паші. Цього я не можу для тебе зробити.

— Вона не належить нікому, — заперечив Андруш. — Ти прийшов у чужі землі і взяв її, наче злодій…

— Усі землі — володіння всемогутнього Аллаха, — відповів Тубілай. — А мій повелитель — його намісник на землі. Отож усе належить йому.

— Ти обусурманився, брате… забув чия кров у тобі тече. Забув Бога…

— Ти просиш те, чого не можна зробити, — перервав його Тубілай.

— Не можна зняти з неба місяць… — ще тихіше промовив Підкова. — І сонце загасити не можна… а панну можна посадити у сідло і… Ти не дотримав обіцянки… Отже, невірний все-таки не я… Ти — невірний…

Голова козацького сотника похилилася ще нижче.

Тубілай підвівся, випрямляючи спину.

— Ти хоробрий воїн, — сказав яничар-ага. — Я можу зробити тобі милість, — рука його обхопила різьблений, з камінням ефес ятагана.

— Не потрібно… — не дивлячись на нього, відповів Андруш. — Не варто шаблю тупити. Ще згодиться…

Тубілай нахилився до Марії, беручи її за плечі.

— Ні! — заволала дівчина. — Залиш мене тут! Пусти! Пусти…

Вона знову почала видиратися і тут почула тихо промовлені сотником слова:

— Їдь з ним, дівчино… тепер інакше не вийде… там будеш як королева… тут зганьблять тебе… скоро повернуться… бережи тебе Боже… бережи її, невірний…

На стоянці буджаків залишилося тільки троє коней. У небі кружляли шуліки. Диск сонця над обрієм уже став сліпучо-яскравим, але очі козацького сотника дивилися на нього, не відриваючись. Тому що бачити вже не могли.

Непрохані гості

Коли людину припинають наручниками, попередньо отруївши їдким газом, від якого мізки стають «а ля ваш», а потім везуть невідомо куди, здається, мусиш бути щасливим від будь-яких змін. Тим паче, коли за кілька годин після цього вдається сісти у м’яке крісло без наручників. Саме у такому кріслі сидів тепер я і навіть тримав у руках другу пляшку кока-коли. А розум вперто сверлила одна думка — зовсім протилежна.

Інга всілася чимближче до мене, навіть підсунула крісло. Вона також боялася нашого рятівника. І що вже було казати про Івана, нашого земляка, якого на п’ятому році перебування у Штатах спіткала така прикра несподіванка! Та він тримався чи не найкраще з нас. Відчувалося, що цей не надто показний чоловік уміє давати собі раду у різних ситуаціях. Його витримка взагалі дивувала.

— Ваню, — якомога спокійніше сказав я. — Ми не з ним. І зробити тобі щось погане не дамо…

Наш «рятівник» підвівся і пістолет з’явився у його руці. Автоматично підвівся і я. Кого-кого, а мене він не має продірявити, бо для чого ж було витягати з літака? Інга зблідла.

— Зараз ти посидиш окремо, — промовив він до Івана, — а ми поговоримо.

Рука з пістолетом зробила запрошуючий жест. Це означало, що мені також належало йти. Хоча, гадаю, і він також розумів, що ми не накиваємо п’ятами. Куди нам, остаточно зацькованим невідомо ким, ще й у чужій країні!

У квартирі-офісі Джорджа Мелоуна, яку він оглянув одразу, знайшлося для цього ідеальне приміщення — лабораторія для проявлення знімків. Майже порожня, без вікон, з металевою трубою водопостачання. На ній і заклацнулися браслети, а ми повернулися до кімнати.

— Тепер може поясните нам, що усе це означає? — висловила побажання Інга.

— Ви праві, нам треба якось порозумітися, — промовив він, ховаючи зброю. — Адже ми маємо бути союзниками, інакше… Я ще якось видряпаюся, а ви уявіть, що вас чекає.

— Якраз цього ми не уявляємо, — сказав я.

— І ви б хоч сказали, як до вас звертатися, — додала Інга.

— Як забажаєте, — з руху, зробленому плечима, було видно, що йому дійсно однаково. — Назвіть як хочете, тільки не забудьте потім. Давайте, я буду Марком Колінзом.

— Ви американець?

— Якщо вже ми тут, краще бути американцем.

— І що ви, Марку, збираєтеся робити далі? — звісно, ну хто як не Інга мала брати ініціативу у діловій розмові.

— Далі ми повинні тут загубитися. Вас шукають серйозні структури. І до їхніх рук вам краще більше не потрапляти.

— Які це структури? — запитала вона.

— Це… — той, кого тепер належало називати Марком Колінзом, на мить замислився. — Скажімо так, спеціальний відділ їхньої розвідки, яка зветься ЦРУ, ви чули, напевно.

— А на хріна ми їм? — не витримав я.

— Скажімо так, для дослідження.

— Тобто…

— Тобто після цих досліджень від вас навряд чи щось залишиться.

Я слухав ці лаконічні фрази і все холонуло всередині. І це, звісно, заважало повною мірою зрозуміти його. Іноді мені взагалі ставало млосно. Я підвівся і, пройшовши по кімнаті, сперся на підвіконня. Марк сидів спокійно, лише провів мене поглядом. Відчинивши кілька дверцят у різних шафах, я таки знайшов бар. Очевидно, лікар Мелоун рідко вживав алкоголь, оскільки дві пляшки віскі і ще якась мура були закорковані. Нервово здерши етикетку, я почав витягати пробку.

— Не варто, — похитав головою Марк.

— Я не збираюсь напиватися. Просто важко від усього цього. Допінг, розумієш? — і глянувши на нього майже по-ворожому, перехилив пляшку.

Те, що він мені дозволив, усе-таки допомогло. А потім він відібрав пляшку і вказав на крісло.

— І за те дякую, — промовив я. — А тепер скажи, на біса воно їм?

— Ви становите для них інтерес, тобто ваша аномалія.

— А конкретно? — вчепилася Інга. — І чому ми?

— Ну, чому ж тільки ви… не тільки.

— А хто ще? — не вгавала Інга. — Наче не чути було, щоб такі люди регулярно пропадали. А їх і в Штатах вистачає. Один на триста тисяч. Знаєте скільки це для багатомільйонної країни? Чому саме ми? Кажіть! Ви ж знаєте…

— А яка твоя роль у цьому? — запитав я. — Ти з якої служби?

— Я сам по собі. Поки що.

— І ото рятуєш нас по доброті душевній?

— Та ні, не зовсім.

Він знову думав лише якусь мить, а потім почав… роздягатися.

— Це що, чоловічий стриптиз? — пробурмотів я.

Йому, цьому Маркові, було що показати: грудна клітка просто-таки залізна, треновані м’язи. Роздягнувся лише до пояса і тоді зробив запрошуючий жест.

— Не хочу бути марнослівним. Послухайте, де у мене серце.

Але ми сиділи і не ворушилися.

— Прошу дуже!

— Послухай, — запросив я Інгу. — В принципі, ми маємо це знати напевно.

— Чому я? — знизала плечима вона.

— Тому що я чоловік і мені не надто приємно до нього притулятися.

— А мені що, має бути приємно?!

— Я чекаю, — нагадав Марк.

Вона підвелась і, нахилившись, притулилася до його грудей кілька разів і з різних боків, а потім розвела руками:

— Це правда.

І тоді я, зітхнувши, особисто повторив обстеження, скривившись при цьому. Він не брехав. А Марк, одягнувши светр, узяв з полиці першу-ліпшу книжку і погортав її лівою рукою. Потім налив у кружку кока-коли і розмішав ложкою, а тоді, взявши листок і ручку, написав знову ж таки лівою рукою: «Я дійсно бажаю допомогти вам. Але для цього нам належить діяти узгоджено. Ви маєте вірити мені і слухатись. Лише так у нас буде шанс». Нижче він поставив підпис.

— Як бачите, я повністю дзеркальна людина.

— Ну, на рахунок слухатись… — задумливо промовила Інга. — Тут у нас може не бути вибору. А от вірити… Для цього з вашого боку потрібні якісь переконливіші аргументи. Ви так і не пояснили нам, що конкретно все це означає. Для чого ми їм, як потрапили ви самі у цю історію, як дізналися про нас. Що вас з ними пов’язує…

— Ти не проста людина, — додав я. — Завалити купу цеерушників, отак запросто… Ти якось вистежив їх, був у курсі справ, що вони нас везуть. Зрештою, ти мусив проходити спеціальну підготовку більш ніж серйозно. Ти з кимось пов’язаний і мусиш на когось працювати. І зараз вішаєш нам «локшину», а хочеш, щоб тобі вірили. Як можна вірити?

— Я вас урятував.

— Не знати для чого, — вставила Інга. — Не знати, що у вас на меті. Може нас чекає щось ще гірше.

— Людина не може знати напевно, що на неї чекає, — знизав плечима Марк. — Здатна лише припускати. А припущення базуються на аналізі подій та фактів. На ґрунті подій, пов’язаних зі мною, у порівнянні з попередніми ваші припущення не мали б бути поганими.

Як хотілося мені запитати його зараз про людей, які упродовж останніх кількох місяців «наклали лапу» на мене і були фактично моїми господарями!

Я відчував, що Марк знає, хто вони такі. Проте міг і не знати. Взагалі не знати про мої останні пригоди. І тоді навряд чи вартувало передчасно розкривати усі карти.

— А ви до якої розвідки належите? — в’їдливо запитала Інга.

— Уже ні до якої.

— А до якої належали раніше?

Марк мовчав, закиданий нашими питаннями. У його погляді й зараз не було розгубленості, проте у мене виникло припущення, що ліквідувати нашу охорону і посадити літак для нього було легшим завданям, аніж встановлення контактів з нами.

— Ви крутите, — заявила Інга. — Ви дійсно не говорите нам усього. Ви не пояснили головного — чому допомагаєте нам. Такий аргумент, як доброта душевна, ви вже пробачте, я не приймаю. Не знаю, чи це дійсно правда, що над нами трьома висить одна загроза, але якщо так, то майте на увазі, не розраховуйте на нас до кінця. Навіть такий, як ви повинен мати захищену спину. Щойно нам здасться, що краще без вас — ми вас покинемо. Підставимо… усе що завгодно. Якщо хочете розраховувати дійсно на довіру, то це робиться не так.

— Ми хочемо зрозумілого пояснення чому ви з нами проти них.

— Тому що у мене немає вибору, — повторив Марк. — Я дійсно сам-один. І ви також. Утрьох легше.

— Ні чорта, — заявив я. — З твоїми навичками ми для тебе тягар. І вижити тобі легше самому.

— Окрім бажання вижити існують ще переконання.

— У таких як ви, не може бути переконань, — упевнено промовила Інга. — Якщо ви вважаєте мене за ідіотку, будь ласка…

— Де ти набув цих навичок? — гнув я своє. — Конкретно скажи, де ти навчався як проникнути у літак і перестріляти загін професіоналів? Звідки у тебе зброя? Відповідай так, щоб ми розуміли. Або не розраховуй на довіру.

Зрештою, ми виговорилися. Він сидів спокійно і, здавалося, більше не звертав уваги на наші наскоки. Але я бачив — він думає. Про що? Варто чи не варто? На мить, коли наші погляди зустрілися, мені здалося, що ця людина дійсно готова розповісти щось таке, після чого у нас вже не буде запитань.

— Я втомилася, — повернулася до мене Інга. — Мене починає лихоманити. Я хочу лягти і вкритися. Сподіваюся, ви дозволите? — останнє стосувалося Марка.

Вона влаштувалася на диванчику у кутку і я накрив її якимось простирадлом, розуміючи, що й сам не проти заплющити очі. Надто багато сталося такого, що…

— Гаразд, — так несподівано промовив Марк, що ми мимоволі здригнулися. — Нехай буде по-вашому. Я розповім усе як є насправді. Колись і комусь це потрібно зробити.

Правда, схожа на брехню

— Гаразд, — промовив Марк, всідаючись навпроти нас. — Як бажаєте. Ви хочете правди — нехай. Хоча, вона вам не сподобається. Причиною ваших негараздів дійсно є ця аномалія, хоч як крути. Хоча… — він замислився, підшукуючи слова. — Загалом її не варто так називати.

— Чому? — не зрозуміла Інга.

— Тому що насправді це не аномалія. Це якраз норма. Аномалія — навпаки, коли серце зліва.

— Нормально… — Інга навіть сперлася на лікоть. — І звідки у вас такі сенсаційні дані?

— Не іронізуйте, краще послухайте, — продовжував Марк. — Якщо вже хотіли. В нормі для людини, як корінного жителя Землі, праве розташування серця і відповідне розташування внутрішніх органів. Побудова ж центральної нервової системи, кажучи по-простому, головного мозку, навпаки — ліва. Тому нормально для людини бути ліваком, користуватися лівою рукою. Отже, нормальна людина, так, як її створила природа, еволюція, має серце та шлунок справа, печінку та апендикс, відповідно, зліва і користується лівою рукою.

— Тобто усі ненормальні, — гмукнув я, — лише ми…

— Та ні, не лише. Але нормальних, як ви кажете, дуже мало. Настільки, що їм важко знайти одне одного. Ми — залишки корінного населення Землі. Близько чотирьохсот років тому Земля була загарбана цивілізацією… назва її вам нічого не скаже. Її на мові землян узагалі не існувало. Це зовсім інша форма життя, вам навіть важко буде зрозуміти. Земляни не знайшли шляхів протидії цій формі і зазнали поразки.

Я мовчки подивився на Інгу, вона на мене. Запало ніякове мовчання.

— Чотириста років тому, — зрештою якомога делікатніше зауважив я, — це часи, коли ще не було навіть літаків. У нас тоді запорозькі козаки товклися з турками та поляками за допомогою шабель і перших примітивних гармат. Куди вже до боротьби з міжпланетним розумом…

— Дарма іронізуєте, — знизав плечима Марк. — А ваші «вражаючі» знання історії — також наслідок нашої поразки у цьому міжпланетному конфлікті. Цивілізація, про яку йдеться, першою дісталася до нашої галактики, розташованої на периферії міжгалактичної асоціації. Розвиток цивілізації землян на той час був настільки високий, що дозволяв їм шукати зв’язки у Всесвіті. Назвемо їх флоїдами, власне, така назва була у вжитку в нас за часів цього конфлікту. Швидкий розвиток землян становив загрозу для панування флоїдів у цій частині міжгалактичних шляхів. Земляни на той час вийшли далеко за межі Сонячної системи і не тільки. Те, що ми маємо зараз, — хоч про що б йшлося — космічні розробки, електроніка, медицина… Це не те, що жалюгідні залишки нашого доробку, — взагалі ніщо.

Ми з Інгою знову перезирнулися, цього разу вже не хвилюючись — помітить він чи ні. «Хворий…» — тепер уже знизав бровами я. «Отого найменше чекала» — ледь помітно хитнула головою Інга.

— Населення Землі було повністю знищене, — плів далі Марк, не переймаючись нашою оцінкою. — Майже повністю. Вони залишили дослідні партії землян не більше кількох тисяч — свого роду розсадний матеріал, і за допомогою генетичних перетворень створили нове населення, яке і живе зараз на нашій планеті. Флоїди — надзвичайно сильна цивілізація з високим рівнем науки і технологій. Вони створили раси — чорних, білих, жовтих, утворили нації, змінили розташування внутрішніх органів, вплинули на розумовий рівень, сферу емоцій і багато іншого. В результаті цього за короткий час Землю заселили люди, у яких залишилось мало що спільного з їхніми пращурами, і які є генетичними мутантами — настільки зміненими, що… — він лише розвів руками, — що це повністю влаштовує цивілізацію флоїдів і не становить їм найменшої загрози.

Ми мовчали не те щоб у розгубленості, просто не знали, що кажуть у таких випадках. Я особисто не міг збагнути, як тепер поводитися. Ніяково почуваєшся, коли змушений сказати хворому на голову, що розумієш, що він не сповна розуму. У цього ж, обтяженого понадцінними ідеями, крім усього була зброя і неабиякі навички головоріза, а на додаток розуміння, що ми йому украй потрібні, як і він нам.

— Нормально, — зрештою скривилася Інга. — Рада була вас зустріти. Так би жили ми, Володю, і не знали б, що мутанти.

— Та ні, ви якраз не зовсім, — заперечив Марк. — Ви якраз не належите повною мірою до тих, хто зроблений за зразками флоїдів. Коли остаточно стало відомо, що землян чекає поразка, у залишках нашої цивілізації було створено комітет порятунку, який змістив законну владу, котра стояла за боротьбу до останнього, і прийняв єдино правильне рішення. Населення Землі на той момент було в основному винищено і у кількох точках земної кулі, фактично, на кожному материку флоїди вже створили генетичні станції, які з дослідних партій землян продукували нове населення — те, що потім безкінечно воюватиме між собою, сповідуватиме різні релігії, створюватиме різну культуру. Вони виводили тих, які встановили потім владу грошей, культ насилля — усе те, що ніколи не дасть теперішнім землянам досягнути розвитку, який би міг загрожувати цивілізації флоїдів. І розуміючи відсутність найменшого шансу на перемогу, комітет порятунку заклав власну генетичну станцію, на якій з добровольців було створено клони людей, подібних за багатьма ознаками новим землянам — тим, яких тепер сотнями тисяч продукували флоїди. Для чого… — Марк зітхнув, збираючись з думками. — Земна поверхня надзвичайно велика і важко на такому просторі відловити механічно усіх корінних землян. За розрахунками флоїдів їх узагалі не мало залишитись жодного. Основною відмінністю новостворених флоїдами людей, звісно, було не протилежне розташування органів — це другорядне. Властивості мозку — ось що мало вирішальне значення. І після закінчення основних перетворень флоїди збиралися запустити систему сканерів, які відсканували б сто відсотків поверхні Землі і зафіксували б усіх до єдиного, хто залишився зі старих землян. Одразу б їх знищили. Тому комітет порятунку розробив програму власних генетичних перетворень, на відміну від тих, що робили флоїди, — зворотніх. Цих людей можна було б повернути до нормального стану, тобто не їх, а їхніх дітей. Матриця, програма цих зворотніх перетворень була надійно захована. Зробити вдалося небагато. Сили флоїдів прорвали останню захисну лінію і все довелося одразу згорнути. Часу на досконалу розробку цього проекту не було, тому досягнути вдалося лише найнеобхіднішого — перетворень мозку. Розташування внутрішніх органів у створених землянами власних мутантах залишилося тим самим, що полегшило завдання флоїдам пошуку тих людей — нехай їх тепер не брали сканери, дія яких будувалася на фіксуванні імпульсів нейронів головного мозку з відстані, тим не менше, розрізнити їх ставало можливо, адже усі їхні теперішні земляни були з лівим розташуванням серця, наші ж так і залишилися з правим.

— Послухайте, а навіщо усе так складно? — не витримав я, мимоволі стежачи за його розповіддю. — А не легше було отим, ну, фруїдам, просто винищити усіх? І забрати наші земні багатства? Навіщо стільки головного болю? Створювати нове населення… Для чого?

Інга зиркнула на мене з осудом. Вона не бачила сенсу ще більше «заводити» цього божевільного.

— Флоїдам, — виправив Марк. — Земні багатства їх не цікавили взагалі. Мова іде про панування цивілізацій у Всесвіті. На тлі цього земні багатства — крапля у морі. Я ж вам пояснюю, флоїди — зовсім інша форма життя. У них немає рук, ніг і усього решта. У них не б’ється серце і не тече кров, а тому й не потрібні земні багатства. Вам важко це збагнути. Ішла мова про панування нашої чи їхньої форми життя у цій частині галактики через мільйони років! Ось що стояло на кону. А ще такі їхні дії обумовлювало існування міжгалактичної асоціації, яка стоїть над усім і забороняє агресивні форми вирішення протистояння між цивілізаціями. Флоїди зуміли дістатися до нас першими, і на той час міжгалактична асоціація й гадки не мала про цивілізацію землян. Та освоївши цей напрям, флоїди за усіма чинними конвенціями мали надати дані про міжпланетні системи, що існують тут. Знищення ними землян автоматично викинуло б їх з асоціації.

— А звідки б асоціація дізналася про знищення землян? — не вгавав я. — Зрівняли б усе із землею — менше б клопоту було.

— І зрівняли б, — погодився Марк. — А представники асоціації побачили б після цього планету, де за існуючими умовами мало б уже давно виникнути і розвинутися життя, а там пусто. Ні, флоїди зробили усе правильно. І асоціація подивилася б на нас як на… — він розпачливо похитав головою, — як на примітивних тварюк, яким за перспективами розвитку нічого не світить. Нас би просто залишили у спокої, махнули рукою, образно кажучи. Варіться, мовляв, у власному соці: бийтеся, кохайтеся, мастіть собі голову. І ніякі флоїди більше сюди б ніколи не зазирнули. Про нас би забули усі й назавжди.

— Забули б… — повторив я, ставлячи наголос на отому «б».

— Ви вірно помітили, — згодився Марк. — Поки що цього не сталося. Тому що Міжгалактичної комісії — назвемо так цю структуру — ще не було. І ми, ті, що ще залишилися, маємо донести до них те, що відбулося на Землі. Інакше… Інакше наша цивілізація зникне безповоротно. Перетворені за нашою програмою поступово виродяться, винищаться. Відтворення корінного населення, землян, а отже і цивілізації, стане неможливим. Поки що це можливо.

— Послухайте, а як ви поясните те, що я, як ви кажете, корінна, чи як там — нами перетворена людина… Словом, чому я не знаю усього цього? Чому ви знаєте, а я ні?

Поштовх, отриманий мною кудись у бік, був доволі відчутним. «Припини» — просили її очі. Інга вважала за потрібне дати виговоритися цьому божевільному, а потім вдати, що тему «проїхали».

— Генетичні перетворення мають декілька ступенів. Я — перший ступінь. Я більш досконалий, — не збираючись червоніти, пояснював Марк. — Я можу більше, аніж ви. Я син двох перетворених першого ступеня, а мої батьки — також діти перетворених першого ступеня, а їхні батьки чи діди вже створені від справжніх двох землян. Тому мої діти, якщо застосувати зворотні генетичні програми, стануть справжніми землянами у першому ж поколінні. Зате мене легше знайти, вирахувати. У мене більше відмінностей від людей, які є продуктами флоїдів.

— Від усіх нормальних людей, — не стрималась Інга.

— Нехай буде так, якщо це вас більше влаштовує, — погодився Марк. — А ви — другий або третій ступінь. Ваші батьки, діди мали шлюби з мутантами, створеними флоїдами, або як ви кажете — нормальними людьми, — він криво посміхнувся. — Тому ваші діти навіть від мене не стануть справжніми землянами — тільки першим ступенем, та й то лише за умов, якщо застосувати зворотні генетичні програми. І вже їхні діти з дітьми також першого ступеня шляхом таких самих перетворень можуть дати покоління справжніх землян, яких має побачити Міжгалактична комісія.

Але Інгу, здавалося, не цікавила ніяка комісія.

— То ви… хочете сказати, що… бажаєте мати зі мною дітей?!

— Жінки першого ступеня мені знайти не вдалося, — спокійно відповів Марк. — Саме тому я і рятую вас, а ви дивувалися, з яких то таких переконань… Ви, судячи з ваших даних, належите до другого або третього ступеня. На жаль, інших, кращих варіантів у нас немає.

— У нас?! — голос Інги, як на мене, зовсім недоречно набув тих командних відтінків, які свого часу добре пояснили мені стан речей в її київському офісі. — Шановний, не у нас, а у вас. У вас немає не те що кращих, а взагалі ніяких варіантів, якщо ви ведете мову про мене. Ви хочете сказати, що я змушена буду спати з вами? Дорогенький, нехай краще американці усе життя воюють з іракцями, а мусульмани вішають буддистів. Мені на це начхати! І тепер ви хочете, щоб я вам допомагала, знаючи, що наприкінці ви мене зґвалтуєте?!

— Навіщо ви так? — заперечив Марк. — Якщо це для вас має принципове значення, існують інші шляхи, хоч цей, звісно, найпростіший. Є штучне запліднення, коли у вас беруть лише яйцеклітину…

— А ключа від квартири?! — скочила на ноги Інга. — Шановний, за вами дурдом плаче. Та я вам сечі на аналіз не дам, не те що яйце…

— Секунду! — я здійняв обидві руки, стаючи між ними. — Почекайте, не кричіть, є одне запитання.

— Тебе не будуть ґвалтувати, — переключилася на мене Інга. — І не забиратимуть потім дитину для якихось експериментів. Тобі в гіршому випадку дадуть бабу другого сорту, яку накажуть трахнути, а що і де робитимуть твої діти тобі й так байдуже!

— Чого ти мене ображаєш? — скипів я. — Замовкни! Ніхто нікого не ґвалтує. Ти висловилася? У мене також є до нього запитання. Почекай, не психуй. І я маю право голосу.

Вона важко дихала, а я заспокоївся і продовжив:

— Гаразд, Марку, а скажи мені таке. Усе це сталося, ти кажеш, близько чотирьохсот років тому. А як же історія? Ти мене вколов знанням історії, а я також запитаю тебе: а як же те, що було раніше? До втручання цих, фруїдів…

— Флоїдів, — терпляче стояв на своєму Марк.

— Гаразд, флоїдів. А як же запорозькі козаки, Османська імперія? Це я так, у вузькому розумінні. Я ж був по музеях і на власні очі бачив тюрбани, гармати, ятагани. Га? А фортеці, що залишилися до наших днів, а візантійські багатства, а розкопки? А стародавні Греція та Рим? Єгипетські піраміди? Ацтеки та майя? Це ж достовірно відомо!

— Я тебе розумію, — він підняв руку. — Усе це було створено заднім числом. Ти не можеш втямити, що таке високорозвинута цивілізація. Ти не знаєш на що вона здатна, тому що сам перебуваєш у первісному стані, порівняно з ними. Ну скажи, індіанець майя у п’ятнадцятому сторіччі міг би зрозуміти, що таке комп’ютер? Міг би повірити, що його створять? От і тобі важко таке збагнути. Вся ваша історія, культура, як ти кажеш, «Греція та Рим», були створені флоїдами штучно і подаровані вам. Створені, наче комп’ютерна гра і вписані у пам’ять мутантів. Свого роду псевдо. Користуйтеся. Для цивілізації, яка здатна здійснювати цілеспрямовані генетичні перетворення, це дрібниця. Ваша справжня історія як нових землян якраз і починається з часів запорозьких козаків, як не дивно. Ось тоді, коли нас завоювали флоїди, почалася ваша справжня нова історія. Це вони зробили і козаків, і турків, і шляхтичів і усіх інших, кого не було до цього, адже до того часу були тільки земляни. І все, що ти називаєш історією, їм довелося написати заднім числом. Так що справжньої своєї історії ви знати не можете.

— Маячня… — видихнула Інга, більше не здатна стримуватись. — Я не лікар, але здається, це шизофренія… або щось на зразок того.

— Шизофренію і усе, що «на зразок того», — у тон їй заявив Марк, — вам подарували разом з новою історією. У землян цього не було.

— Вовчику, дай мені, будь ласка… — Інга потяглася за пляшкою, з якої годину тому відпив я. — У мене щось голова розболілася.

— Гаразд, — сказав я, подаючи віскі. Марк лише провів пляшку очима. — То ті, хто схопили нас, флоїди? Вони можуть приймати людську форму?

— Ні, — посміхнувся Марк. — Флоїди не можуть набувати нашої форми. Їх взагалі на Землі наразі немає. І, можливо, не буде. Вони вже зробили свою справу. Тим паче, Міжгалактична асоціація тепер знає про відкриту нову ділянку галактики, до якої належить Земля, їй надали дані про міжпланетні системи, що існують у цьому напрямку. І тепер присутність тут флоїдів забороняють чинні конвенції. Та їм і не треба. Вони пустили земну систему на самокерування. Побудова нашої нової, скажімо так, цивілізації забезпечує її довготривалий розвиток у тому напрямі, який цілком влаштовує флоїдів. До того ж, існують мутанти, генетично програмовані на знищення тих корінних землян, ступінь яких наближається до першого. Люди ці, як правило, працюють у силових структурах своїх країн. Усі «аномали», такі як ви, під контролем цих служб. Якщо вони не становлять небезпеки — їх просто не чіпають.

У нього, цього Марка, відповідь була на все. До того ж така, що важко причепитися, знайти якісь суттєві аргументи проти. Але я у цій грі захопився не на жарт.

— Скажи, Марку, але ж ми розвиваємось. Якщо вірити тобі, після того, як на Землі попрацювали флоїди — ми на конях з шаблями скакали. Так? А тепер, дивись, уже в космос вийшли. Скоро знову піднімемося до них. Який сенс було…

— Ніколи ми до них не піднімемося, — гірко посміхнувся він. — Як ти піднімешся, коли відстань у мільйони кілометрів долаєш по сантиметру за день? У нас неповноцінні мізки, а на додачу Гітлер, Сталін, тисячу релігій, які їдять одна одну, раси, які не миряться між собою… Рак і СНІД, психічні захворювання… Який розвиток?! Ми воюємо між собою і товчемося у багнюці. До нас мільйони років ніхто не зазирне, якщо зараз…

— Якщо зараз ти не зробиш мені дитину… — відставивши пляшку, язвила зі свого кута Інга.

— Замовкни, сонце, — попросив я, відпивши й собі з пляшки, благо Марк не заперечував. — Усі твої версії ми чули. Якщо не маєш чогось нового, не заважай.

— Ми?.. — не вгавала вона, — ти вже, я бачу, також справжнім став… З-землянин…

— Гаразд, — відвернувся я від неї. — А яким чином ти збираєшся проводити оті зворотні генетичні перетворення? Ну от, знайдеш ти жінку… м-м до душі. А далі?

— Є сироватка, — промовив Марк. — Деякі наші люди отримали, зберігають і передають цю сироватку. На жаль, вони також гинуть з різних причин, втрачають зв’язок з іншими, і так втрачається сама сироватка. Ми втратили свою вісімнадцять років тому.

— Ми — це хто? — голос Інги був металевий і разив неприязню.

— Ми — це я і мій батько. Я мав досягти повноліття і ми з батьком шукали жінку, яка була б не нижче другого ступеня. А коли мені минуло шістнадцять, зв’язок з цією людиною, яка зберігала призначену для мене сироватку, втратився. Він жив у Штатах і на його слід вийшли американські служби. Ми загубили його. І зараз, щоб мати змогу продовжити справу, насамперед я маю знайти його. Лише тоді мої нащадки зможуть просунутися вперед у градації, про яку я розповідав.

Я обтер руками розпашіле обличчя і важко перевів подих. У голові все переверталося і тепер вже я точно не мав найменшого шансу загнати його у кут. Пляшка віскі от-от мала спорожніти і Марк відібрав її. Він мав відповідь на все. А можливо, дійсно і розумово також був досконалішим за мене. І все-таки я спробував ще раз.

— Марку, — попросив я. — А ти можеш показати мені свою праву ногу ззаду на гомілці?

Обличчя його на якусь мить посів подив. Я помітив це. А потім він почав тягнути догори штанину.

— Не раджу, правда… — обертаючись, сказав Марк. — Я все одно встигну. І тобі буде дуже боляче.

Але я й гадки не мав нападати на нього. На задній поверхні його гомілки чітко розрізнявся невеличкий рубець, який ішов вертикально.

— Що це? — запитав я, торкаючись його тіла у цьому місці.

— Антисканер, — відповів Марк. — Це ставиться тим, хто досягає першого ступеня і може бути визначений сканерами. Він дає імпульси, аналогічні тим, що випромінює мозок мутанта, створеного флоїдами, тобто будь-кого з теперішніх людей, тільки значно потужніші й одночасно глушить імпульси мого мозку. Усі, хто нижче за градацією, сканерами не визначаються.

— Ти ж казав, що зараз у нас не може бути ніякої присутності флоїдів! — вигукнув я.

— На сто відсотків ніхто не гарантує. Тоді смерть.

Я підняв свою штанину і показав йому свій рубець, розташований аналогічно — ще свіжий:

— А це знаєш що таке?

— Що? — незворушно запитав Марк.

Я виклав йому історію про поранену косилкою ногу, яку зашивали кілька років тому тут, у Штатах, і як зовсім недавно я витяг звідти якусь металеву гидоту, що визначається рентгенівським знімком.

— Це був маяк, — безапеляційно відповів Марк. — Вони вставили його тобі, тому що якимось чином визначили, що хтось з першого ступеня має вийти на тебе. Можливо, була або є жінка, яка шукала тебе з тією ж метою, що і я, а вони намагалися взяти її і знищити.

— Для чого тоді мені влаштували зустріч з Інгою?

— Тому що її на той час уже знайшов я. Напевно, я десь наслідив і вони знали це. Ти вже був помічений цим маяком і так було легше стежити й за нею, якщо ви були разом.

— То чому не поставили такого маяка їй?

— О, Господи… — хитаючи головою, видихнула Інга.

— Це було ризиковано, — пояснив Марк. — Я б зачув щось не те. Я давно стежу за нею, а мої можливості тут досить високі. У мене підготовка набагато вища, ніж у агента будь-якої спецслужби. Тому вони діяли максимально обережно.

— А чому ж і твій пристрій, що спрямований на допомогу справі, скажімо так, справжніх землян, і мій, встановлений ворогами і з протилежною метою, вживлені у тіло в однаковий спосіб? Га? В одне й те саме місце і навіть рубці однакові! — я ніяк не хотів дати йому спокою.

— Це дійсно найзручніше місце, — знизав плечима Марк. — В анатомічному плані. У людини там наче простір між двома головками гомілкового м’язу. Там немає нічого важливого, а зверху усе покриває міцна пліва. Туди не полізуть задля жодної хірургічної операції у разі якоїсь хвороби. Маленький пристрій там ніяк не промацаєш через шкіру, і встановлений туди, він ніяким чином не заважає людині.

— Послухайте… — тихо, але рішуче промовила Інга. — Я більше не хочу цього чути. Цієї маячні п’яного з божевільним. Не можу. Будь ласка, замовкніть обидва. Або відпустіть мене куди-небудь, щоб я не чула. Я не втечу. Куди мені втікати?

— Гаразд, — сказав Марк. — Давайте на сьогодні закінчимо. Вам потрібно відпочивати. Можете мені не вірити. Але прошу, не робіть дурниць. Згадайте, де ви були нещодавно і як з вами поводилися. Якщо ви не хочете туди знову, у вас є лише один вихід — слухатись мене. Я не зроблю вам нічого поганого. Він підвівся і зробив крок до дверей, збираючись вийти в іншу кімнату — ту, що ближче до виходу. — І вас, — Марк зміряв Інгу спокійним поглядом, — ґвалтувати не збираюся. Швидше навпаки.

Двері за його широкою спиною зачинилися. За вікном уже була ніч.

* * *

Ночі у степу холодні. Щойно ховається сонце — миттєво вистигають розпечені земля та трави, і починає тягти студеним мороком. Він розтікається по землі, а надрання перетворюється у вологу паморозь, що обпікає тіло. В ярах і низинах збирається туман і лише птахи, які починають співати з першими променями сонця, поступово розтоплюють холодне нічне царство. Важко перебути таку ніч у степу без вогню і самому.

Вона дрібно тремтіла. Тубілай відчув це задовго до заходу сонця, коли його промені ще палили. Вже давно дівчина їхала, притулившись до його грудей і похиливши голову собі на плече. Вона спала, вимучена майже тридобовим перебуванням у степу, прокидаючись час від часу, починала важко дихати, не знаходячи собі місця.

Він вирішив не чекати темряви. Балка зручно ховалася між горбами. Тубілай прив’язав коней до дерева й обережно поклав її на землю. Полонянка дихала переривчасто, її схудлі щоки вкрив нездоровий рум’янець. Невдовзі вона почала кашляти. Душилася, не в змозі вдихнути. Давалася взнаки ніч, проведена на холодній землі у полоні буджаків. Тубілай укрив дівчину чим тільки міг і заходився розпалювати вогнище. Це було небезпечно, але не зробити цього — означало втратити її.

Вогонь запалав, а він взявся до іншої справи, без якої також можна було б втратити прекрасну полонянку. Тому, зрубавши в’яз, відтяв від стовбура шмат і, поставивши настояка, махнув ятаганом, розколюючи ковбан на дві неоднакові частини. Потім узяв грубшу і кінцем грізної зброї почав вибирати деревину. Він робив щось схоже до маленького жбану, у який можна набрати води. Обережно, не пошкодивши стінок цього коритця, Тубілай скінчив роботу і влаштував свій витвір у земляній заглибині, щоб той не перекинувся. А у вогнищі вже розжарювалося до червоного назбиране довкола каміння.

Вливши води з бурдюка у цю саморобну посудину, він кинув туди ж і камінець. Зашкварчало і пішла пара. Вибираючи кінцем кинджала вистигле каміння, Тубілай кидав у воду нове. Поступово вода закипіла і яничар-ага зняв з пояса маленьку шкіряну коробочку з зіллям. Суха трава полетіла в окріп. У маленькій скляночці з випеченої глини знайшлося щось схоже на мазь і він зачепив звідти кінчиком ножа. Вода булькала, розносячи серед степу незвичний аромат чужоземних трав. Нарешті він припинив чаклувати над напоєм і склав руки у молитві перед заходом сонця. Він просив у всемогутнього Аллаха милості для цієї невірної.

А потім, розв’язавши її сорочку, розтер цією ж маззю груди та плечі. Дівчина пила маленькими ковтками, розхлюпуючи напій тоді, як починав душити приступ кашлю, і Тубілай тримав її голову, адже сама полонянка вже не мала сил. Вона приймала тепер усе, що пропонував їй ворог. Без жодного слова, без жодного прояву невдоволення.

Темрява опустилася на степ. Підкинувши у вогонь ще кілька патиків, Тубілай повернув її обличчям до вогнища, а сам ліг поруч, притискаючись до дівчини і зігріваючи її своїм тілом. Він не стулив очей ні на мить, відчуваючи лівим боком свою зброю, а грудьми — як минає тремтіння її тіла, легкого та тендітного, не такого, як в інших жінок, котрих доводилося відчувати. Іноді він починав дрімати, але при цьому чув переспіви перепілок, сюрчання цвіркунів і шелестіння трави.

Тубілай підвівся на ноги лише тоді, як сонце нагріло степ. Вона вже не спала. Вогнище горіло весь час і недосмажене буджаками м’ясо мало скласти їхній сніданок. Але дівчина відвернулася, не бажаючи їсти.

— Якщо ти не їстимеш, то помреш, — сказав Тубілай, пропонуючи їжу.

— Краще вже померти, — промовила вона, — ніж те, що мене чекає.

— Ніхто не може знати, що його чекає, — заперечив яничар-ага. — На все воля всемогутнього Аллаха. Як тебе звуть?

— Марія.

Це було сказано після паузи. Минулого разу його запитання взагалі залишилось без відповіді. А йому чомусь схотілося повторити це ім’я. Як би воно звучало на його губах, промовлене цією мовою невірних? Але замість цього язик почав сам промовляти зовсім інше і він розумів чому.

Тубілай не знав страху. Взагалі. Напевно завдяки цьому і піднявся так високо сходами, що вели туди, де сидів всемогутній. Відтоді як залишив стіни дому бектаського дервіша, поруч з ним було багато інших, які також заслуговували на це, але зумів лише він. Тому що ті, інші, мали страх. Серед них час від часу траплялися і сильніші, і спритніші від нього, проте рано чи пізно наставав момент, коли страх запускав кігті, намагаючись дістатися до серця. І тоді вони ставали вразливими. Його ж серце, здавалося, мало панцир, об який ламалися кігті жаху. І ось тепер, коли бажання промовити чуже ім’я ставало нав’язливим, страх загрожував дістатися туди. Чому? Це важко зрозуміти.

— Тебе чекає велике майбутнє, — говорив Тубілай, дивлячись їй в очі. — Ти станеш найкращою дружиною великого правителя Сулеймана-паші. Усі поклонятимуться тобі. Ні в чому ти не знатимеш відмови. Ти забудеш своє ім’я і молитимешся всемогутньому Аллаху, а він охоронятиме тебе. У тебе буде стільки золота і вбрання, скільки не снилося усім жінкам твого народу. Чи варто хотіти вмерти, щоб не побачити цього?

— Мені не потрібно ні золота, ні одягу, — голос її здригнувся і задзвенів. — Відпусти мене. Благаю… Відпусти…

— Ні, — перервав Тубілай. — Я не можу тебе відпустити. Ти належиш моєму повелителю, великому Сулейману-паші. І я не дам тобі вмерти. Не думай про це.

Їм довелося затриматись принаймні ще на день — дівчина і зараз була слабкою. Зранку Тубілай виїхав на самий горб, аби оглянути усе навколо. А коли повернувся, побачив, що вона сидить навколішки, тримаючи щось біля грудей. Це був маленький хрестик, що невідомо як залишився у неї. Побачивши ворога, Марія намагалася сховати його, та було пізно. Тубілай схопив її за руку і хрестик опинився у його долоні. Він був металевий, невеличкий — такий, що цілком міг ховатися у її маленькій руці.

— Віддай! Віддай, іроде! — закричала Марія, б’ючи його у груди, але сили залишили її і дівчина опустилася у траву.

Ці амулети невірних завжди топталися ногами і викидалися так далеко, що годі й сподіватися знайти. Він мовчки стояв над нею, чомусь не наважуючись кинути під ноги маленький шматочок металу, щоб потім стати зверху чоботом. Однаково вона цього не бачитиме. Плечі Марії здригались у плачі і вона впала обличчям додолу. А спробуй потім розшукати таке мале, втиснуте у густу притоптану траву. Нехай пробачить його Всемогутній… І Тубілай підняв руку, аби шпурнути це якнайдалі. Але вона і тепер не дивиться. Рука, що завжди була рішучою і ніколи не хибила, розгублено опустилася.

Коли Марія розплющила очі і підняла голову, він сидів поруч і мовчки простяг їй хрестик. У неї були великі очі. Такі великі, що в них могли б сховатися місяць і усі небесні зорі. Навіть сонце! І якби він не знав мови невірних, вона могла б усе пояснити йому тільки ними, не вимовляючи жодного слова. Та вольнолюбна полонянка не хотіла говорити з ним. Очі відвернула, а губ так і не розтулила. Лише теплі й легкі пальці на мить торкнулися його долоні, коли забирала цей шматок заліза, судячи з усього, надзвичайно дорогий для неї.

Нові земляни

— Боже, куди ми потрапили… — важко промовила Інга, розпачливо хитаючи головою.

Це був справжній відчай, з яким не могла впоратися навіть її сильна натура. Мені стало її шкода. Шкода до сліз. Я сів поруч і обійняв за плечі, хоч і знав, що це не принесе їй суттєвого полегшення — на мої сили вона не надто розраховувала. Нахилившись, вона заглибилася у власні думки, шукала вихід. А я навіть не мав, що й сказати.

— Лягай спати, — нарешті промовила вона. — Хтозна, що нас чекає завтра. Потрібно хоч трохи виспатися.

Інга посунулась і я влігся поруч, скинувши тільки черевики. Стало зимно. Ковдра легка і під нею не одразу вдалося зігрітися. Інга лежала мовчки якийсь час, не збираючись засинати, а тоді повернулася до мене. У темряві блиснули очі, а потім я почув її шепіт.

— Що робитимемо? — запитувала вона.

— Давай подумаємо.

Він, цей «корінний землянин першого ступеня» був наче не проти, щоб ми спілкувалися, інакше б заборонив це. Очевидно, він давав нам можливість визначитися.

— Псих, яких мало… — пошепки у моє вухо продовжувала Інга. — Усе вже маємо, лише цього…

— Все можливо, — прошепотів я. — Але звідки у нього така підготовка… Перебити самотужки загін цеерушників… таке лише у кіно буває. Звідки у психа такі навички? До того ж у нього розумна голова, ти ж не заперечиш.

— А у них буває таке, — не вгавала Інга. — Голова розумна, а у ній чортзна-що.

— Ні, я не думаю, — у мене дійсно не вкладалося, що в Марка добряче зсунуті «фази». — Чомусь важко уявити.

— А що легко? — знову почала гарячкувати Інга. — Пришестя фруїдів триста років тому?!

— Флоїдів, — тепер уже виправив я. — Це ще важче.

— Гаразд, — підвела риску Інга. — Тоді він нам просто парить мізки з якоюсь конкретною метою. Або просто вдає з себе божевільного. Га?

Я на це лише знизав плечима:

— Якщо парить, міг би вигадати щось більш достовірне. Таке, у що ми б швидше повірили. Диви як він дотепно розповідає — на усе має пояснення. Усе по поличках розставлено. Якби справа стосувалася чогось більш реального, ми б давно вже повірили. Скажеш, ні? А так… Повна лажа. Навіщо?

— От і я думаю — навіщо?

— А втім…

— Що втім?

— Пам’ятаєш, як ти дивилася на мене, коли я розповідав тобі усе, що зі мною трапилось, як потрапив у пастку до цих навіжених… Ти ж не вірила. Я бачив, також хтозна-що про мене думала. А усе підтвердилося. Тепер віриш. Хоч і запізно вже. Ну?

— Вовчику, ти що, збираєшся вивести мене з себе? Настроївся воювати з мутантами? Може ти хочеш, щоб я лягла з ним у ліжко?! Я не хочу.

— Иги… він вигадав казку про зоряні війни, щоб домогтися тебе…

— Припини свої підколки! — засичала вона. — Мені не до жартів.

— Мені також, — погодився я. — Варіантів вистачає. От тільки ні до чого ми тут не додумаємося.

— Ти правий, — зітхнула Інга. — У мене вже голова іде обертом.

Напевно, так воно і було, тому що її шия змучилася і волосся, яке ще досі пахло «по-нашому», вперлося мені у щоку. А я розгубився. Ні, не від цього дотику. Від того, що навіть вона виснажилася і впала духом. А я, на якого змучено похилилася ця гарна і розумна голова, мав наче як виправдати її сподівання і вигадати щось.

— Я боюся його. Дуже боюся…

Дивно, але на відміну від Інги, я не міг зізнатися собі у тому, що боюся цієї людини. І не тому, що бачив у собі реальні можливості протистояти йому. Просто виникало якесь таке відчуття… Ні, звісно я не вірив у міжпланетний конфлікт з флоїдами, але розуміння, що Марк з’явився не для того, щоб нас скривдити, було зі мною постійно. Не знаю чому. Інга на це лише штовхнула мене, припиняючи моє непереконливе шепотіння.

— Гаразд, бійся далі, — промовив я. — Хоча я знаю справжню причину, чому ти боїшся його. Він сильніший за тебе.

— Так він і за тебе сильніший, — заперечила вона. — А ти кажеш, що не боїшся.

Довелося пояснити, що я мав на увазі дещо інше. Інга була надто самостійною, надто розумною, досконалою, незалежною… І мені дійсно важко було уявити собі чоловіка, якому б вона підкорялася у тому традиційному розумінні, в якому підкоряється взагалі жінка чоловіку — на підставі того, що він сильніший, розумніший, стійкіший до боротьби з довколишнім світом. Ми вже не заганяємо мамонтів і не видобуваємо вогонь власноруч, але цей стереотип стосунків чоловіка і жінки так чи так зберігся досі. Інга цим не страждала. Тому що усі чоловіки були гіршими від неї, примітивнішими, абсолютно не потрібними їй, аби вижити у сучасному, також по-своєму жорстокому світі. І тепер, коли з’явився хтось дійсно досконаліший за неї, ця жінка починала боятися.

— Іди до чорта зі своєю філософією, — попросила вона. — Мені не хочеться сперечатися з тобою.

— Тут і немає про що сперечатися. Пам’ятаєш, ти казала, що боїшся закохатися? От зараз те саме. Закохатися ти можеш лише у чоловіка, якого визнаєш вищим від себе. А це для тебе смертельно, бо тоді дуже низько впаде твоє цабе.

— Вовчику, я тебе дуже прошу… Припини дискусії. І обійми мене, бо я змерзла. І подумай краще, що реально робити. Якщо мислити твоїми категоріями, коли ведмідь до печери вдирається, завалювати вхід камінням мають усі нарівні: і сильні жінки, і слабкі чоловіки. То думай. Будь такий добрий. І я також. Якщо йому серйозно стукне в голову щось зробити зі мною, то він і тебе вб’є. Хіба що схочеш йому допомагати…

— Не верзи дурниць, — попросив я.

— Ти не кинеш мене?

— Ні, не бійся. Звісно, не кину. Ми щось вигадаємо.

Інга обійняла мене за шию і притиснулася дуже близько, усім тілом. А я знову не відчув бажання. Бути слабкою — неприродний для неї стан, можливо, ще важчий, аніж якась хвороба. А як хотіти жінку, яка мучиться від хвороби?

Я заплющив очі і занурився у сон. Усе відбулося швидко. Миттєвий політ змученої свідомості на чотириста років назад, щойно я відпустив її. У часи, коли, якщо вірити Марку, наше життя так круто змінило свою траєкторію. Може тому мене завжди й тягло туди з такою силою? Може саме через це рука, призначена тримати кермо автомобіля та олівець, прагнула взяти ятаган, а мрії ставали такими химерними?

Слід у темряві

У двері постукали.

— Дуже мило з вашого боку, — промовила Інга.

— Я ж намагаюся переконати вас, що ви не полонені, — пояснив Марк. — А ви далі за своє. Сподіваюся, ви добре відпочили.

— Нормально, — я сів на ліжку, чомусь відчуваючи ніяковість. Можливо, тому, що лежав у ньому щойно поруч із жінкою, на яку більше заслуговував той, хто увійшов.

Але Марка, схоже, такі питання аж ніяк не хвилювали.

— Ви більше не думаете, що я збираюся вас ґвалтувати? — він подивився на Інгу. — Бачите, я навіть не маю нічого проти, щоб ви були поруч і наодинці з тим, хто вам більше до вподоби.

— Вважайте, я оцінила ваш жест, — сухо відповіла вона.

— А це не жест. Я намагаюся побудувати у нашому маленькому суспільстві відносини, які допоможуть вижити ось тут. До речі, щоб вижити, потрібно снідати. Збирайтеся і ходіть до кухні, я вже приготував. Наступна черга когось із вас.

— А де ви взяли продукти?

— У супермаркеті, де ж іще.

— Ви… хочете сказати, що залишали нас? — здивування просто читалося на обличчі Інги.

— Я був поруч і в разі небезпеки повернувся б. А… — він спробував посміхнутися. — Ви мали на увазі інше. Просто я розумію, що вам невигідно втікати від мене. І ви, сподіваюсь, поступово у цьому переконаєтеся.

На столі вже був сніданок.

— А де Іван? — поцікавився я.

Довелося прогулятися до лабораторії. Іван їв сендвіч і далі припнутий до труби опалення.

— Нам ще потрібно вирішити деякі питання і тоді він буде поруч з нами.

Хвилин з двадцять нам з Інгою було не до питань. А коли ми задовольнили перший апетит, Марк сказав:

— Я хочу знати, що ви вирішили.

— А я хочу знати, що ви плануєте, — відповіла Інга.

— Ми побудемо тут ще кілька днів, доки все не заспокоїться хоча б зовні, і вони зрозуміють, що не взяли нас зопалу. Після цього я маю знайти Віллі.

— Треба думати, це людина, у якої ота ваша сироватка, — дивлячись йому в очі, випалила Інга. Сарказм і неприхована відраза так і перли з неї.

— Саме так. — Не зморгнувши відповів Марк.

— А після цього ви вколете її мені у вену і зґвалтуєте.

— Ні, — спокійно заперечив Марк. — Після цього, якщо нам удасться його знайти, ви отримаєте неспростовні докази достовірності того, про що я вам розповідав.

— …і ляжу сама! — знову почала розпалюватися Інга.

— Я розумію, що така істина вас не влаштовує, — розвів руками Марк. — Але істина завжди існує незалежно від бажання людей. Ви ж спочатку здавалися мені значно сильнішою, принаймні, не здатною впадати в істерику під впливом зовнішніх обставин.

Інга мовчки проковтнула це. А Марк, який, здавалося, бачив її наскрізь, вів далі:

— Що ж до останніх ваших слів… Ви мені сто років не потрібні як жінка, тим паче коханка. Не схочете допомагати мені — ваша справа. Я знайду іншу жінку для себе і навіть для вашого супутника. Та навіть і сталося б це між вами — це також було б на користь справі.

— Справі?! Ви чисто з глузду з’їхали… — Інга обурено похитала головою. — Я не дозволю, щоб ви ввели мені якусь гидоту, хоч у чому б ви мене переконували і які б казки вигадували! Ви розумієте це?

— Гаразд, — розвів руками Марк. — Може, ви хочете взагалі піти? Йдіть. Нехай гидоту вводять вам вони. Дійсно гидоту. Як уже робили у тій машині.

— Звідки ти знаєш? — це вирвалось у мене само.

— Я багато чого знаю, але ж ви мені не вірите. У мене є тут справа. Я зроблю її будь-що. Вас кривдити я не можу, адже ви такі самі як і я. Наскільки це можливо, намагатимуся оберігати вас і буду сподіватися, що колись зрозумієте і повірите. Але запам’ятайте, — він зробив паузу, обводячи нас поглядом. — В останню мить, коли у мене ще буде шанс врятуватись, я вас покину. В інтересах цивілізації.

Інга відвернулась і мовчала. І тоді я запитав:

— Гаразд, Марку, ти скажи, як збираєшся це робити? Припустимо, яка роль відводиться нам?

Інга так зиркнула на мене, що стало не по собі.

— Бути біля мене і слухатись. Я маю знайти чоловіка, який володіє сироваткою. Хоча для мене він не лише джерело сироватки.

— Віллі, — уточнив я.

— Насправді його звуть інакше. Так назвав його я для вас.

— І ти знаєш, де його шукати?

— Поки що ні, — відповів Марк. — Ми втратили зв’язок з ним. Він змушений був зникнути, адже служби вийшли на його слід.

— Як же ти його шукатимеш?

— Існує пароль, відомий нам обом.

— Але це безмежна країна! Знаєш, яка її площа і скільки людей тут живе?

— Звісно, — побачивши, що ми далекі від думок про їжу, Марк і собі взявся до сніданку.

— Ти бував тут?

— Ні.

— І ти збираєшся тут ховатися, вижити, ще й знайти когось? Хе… — переможна посмішка вихопилася у мене сама. — То затям, друже: мені, звісно, до тебе далеко в усіх аспектах, але ти потребуєш тут не менше моєї допомоги, аніж я твоєї. Я вісім років прожив у Штатах, без мого досвіду ти скидатимешся тут щонайменше на дурня і влетиш у пригоди як не сьогодні, то завтра. А я майже свій, адже відтоді тут нічого не змінилося.

— Ти надто самовпевнений, — спокійно заперечив Марк, поглинаючи з тарілки. — Я дам собі раду в цій країні не гірше, аніж у нас.

— Але яким чином?! — мені Їй-Богу схотілося покрутити пальцем біля скроні. — Ти маєш хоч якісь американські документи? Знаєш, де Їх узяти? А скільки у тебе грошей?

— Близько трьох тисяч доларів, — не зморгнувши, відповів Марк.

— Ну нам на трьох це не дасть можливості й місяць протриматись. А далі? Де заробиш? Чи може грабуватимеш? Друже, це не та країна, навіть якщо мати твої навички головоріза.

— Я не головоріз, — відповів Марк. — А тих агентів у літаку мусив ліквідувати, щоб врятувати вас же. То ж дорікати мені цим недоречно. Документи у цій країні взагалі не є справою першої необхідності. Тут можна роками вештатися вулицями і їх у тебе ніхто не запитає, аби не порушував закону. А гроші… Ну, цих, що я маю, вистачить, аби дістатися, скажімо, до околиці. Там нас би влаштувала квартира на дві кімнати, це близько восьмисот, якщо уперед, і документи для цього також не потрібні. А роботу середньої паршивості знайдемо через «Чикаго Триб’юн», припустімо. Я міг би бути шліфувальником паркету доларів так за сім з половиною на годину. Пані Інга, якщо гординя не дозволить їй доглядати паралізовану стару, просто готуватиме нам їжу. Ну а ти… знайдеш, ти ж майже місцевий. Тільки не виходь до даун-тауну з такою пикою, там краще вже без штанів ходити, аніж без посмішки.

І Марк видав чисто американську дещо «гумову» посмішку.

— Ти бував тут… — вирвалося у мене. — Чого знущаєшся?

Наступні дві години ми говорили з ним про Чикаго — географію, людей та звички. Марк дійсно ніколи тут не бував, він не орієнтувався в усьому цьому з дрібниць і, все ж таки, був ходячою чиказькою і навіть узагалі американською енциклопедією. Він не бажав відкривати мені, звідки почерпнув ці знання і як шукатиме свого Віллі. Але я зрозумів, що у разі, якщо Віллі дійсно існує, у Марка налаштовані чіткі механізми його пошуку. Але це вже у другу чергу. Насамперед нам належало загубитися тут так, щоб не знайшли ті, не знати чиї служби.

Кілька разів Інга намагалася протестувати. Її коробило, що ми з Марком знаходимо спільну мову. Але хоч якась злагода нам була потрібна будь-що-будь. Тепер я взагалі не знав, як ставитися до Марка. Була до нього, що не кажіть, така суто чоловіча повага, як до сильнішого, досконалішого. Як-не-як, а життя він нам врятував. Звісно, вірити у місію проти флоїдів я не збирався, усе неймовірне мусило мати якусь межу, і це автоматично доводило, що він божевільний або ж навмисне «пудрить» нам мізки. Але хоч як вимагала цього Інга, ворога у ньому я не бачив. Просив у неї лише одного — заспокоїтись і набратися терпцю. В одному ми дійсно мали послухатися Марка — зробити усе, аби терміново залягти на дно. Влитися у місцеве життя тихо і непомітно, там, де нас не знайдуть ті, хоч ким би вони були.

Іван сидів перед нами трьома. Без наручників, зовні спокійний, але якийсь пригнічений. Ще б…

— Послухайте мене уважно, — промовив до нього Марк. — Ми не бажаємо вам зла. Навпаки, хотіли б розійтися миром. Розумію, що зустріч з нами спричинила вам багато неприємностей, але ми винні лише частково. Ми потрапили у важку ситуацію і змушені були рятуватися. Гадаю, ви також тепер розумієте, як воно, коли нависає загроза смерті, тоді людина на все здатна. Зараз ми розійдемося, я гадаю, назавжди. Найкращий для вас вихід — забути про нас. Цієї зустрічі не було взагалі. Зараз ви відвезете нас у район міста, який я вкажу, і якщо у вас є голова на плечах, то не робитимете дурниць.

Іван лише розвів руками, переконуючи, що ми для нього у першу чергу земляки, і можемо сподіватися на його розуміння і порядне ставлення.

* * *

Ця ніч виявилася надзвичайно важкою, найважчою з усіх, проведених у степу з жінкою, яку поки що звали Марією, яка була найгарнішою з усіх, раніше бачених, і яка вже давно належала його повелителю. Холод огортав тіло, але тут, у самому серці ногайських володінь, Тубілай не наважився розпалити вогонь. Кизикермен лишився в стороні і ще якийсь день шляху залишався до Кримського перешийку. Там їх чекав Ільмір — віддана султану людина, яка проведе через Гниле Море. Кресало було під рукою, а наскладана суха трава мала миттєво спалахнути, якщо б…

Цього разу вовк завив дуже близько, Марія здригнулась усім тілом, притискаючись до нього мимоволі. Потім підхопили інші і тепер уже заводила вся зграя. Непокоїлися, хропіли коні із зав’язаними ротами. Тубілай сидів нерухомо, відчуваючи боком її, загорнуту у попону.

— Розклади вогонь, будь ласка! — попросила Марія.

Він лише поправив грубу тканину навколо її тіла і мовчав. Голос її також мав здатність проникати скрізь. Від нього не можна було відгородитися і не слухати. Він перекривав усе — тріскотіння цвіркунів, крики нічних птахів, шум вітру… Навіть виття вовчої зграї, від якого у кожного мав би йти мороз по шкірі, залишалося десь хтозна-де. І Тубілай мовчав, сприймаючи кожний звук голосу цієї жінки з дивним, хоча й знайомим відчуттям.

Кілька років тому війська Сулеймана-паші увійшли у Візантію. Битва точилася цілий день і надвечір, коли ворог уже виснажився, великий візир наказав кинути у бій яничарів — елітне воїнство, що завжди вступало у битву останнім. Тубілай, щойно ставши яничар-агою, уперше вів двадцятитисячну гвардію всемогутнього.

Навколо палав вогонь, лунали крики поранених та останні звуки бою, а він заціпенів перед воротами палацу, тримаючи у руці скривавлену зброю. Небачені раніше височезні колони, прикрашені зображеннями невідомих божеств, нависали над ним і він просто розглядав це диво. Ні, не мало жорстоке серце воїна тих струн, якими належало б сприймати красу. Проте краса виявилася такою, що зупинила його і примушувала просто спостерігати диво, раніше не бачене.

Щось схоже відбувалося і тепер, з тією різницею, що йшлося не про мертве каміння, а живу жінку. Він мовчав, слухаючи оце «розклади вогонь», яке час від часу повторювалося дивними звуками і приносило у його розум щось таке, ні з чим незрівнянне.

— Не бійся, — нарешті промовив Тубілай. — Вони не прийдуть сюди. Спи, завтра важка дорога.

Та хоч яка вимучена була Марія, а під ці страшні завивання заснути не могла. Холодні чужі зорі нависали над степом. Повний місяць — час для всілякої нечисті, якої вона завжди так боялася. Навіть у хаті постійно завішувала віконце, щоб не бачити його зловісного сяйва, і скручувалась у ліжку під перинами, хоч і знала, що за стіною рідні люди — ті, що сховають і захистять. Не захистили. І тепер тут, серед диких рівнин… Дівчина посунулась і сховалася за нього. Широкі груди того, хто був винуватцем її страждань, затулили місяць.

Він лише повернув голову і знову зайняв звичне положення зі схрещеними ногами. Невже ця людина бачить у темряві? О, Господи, милосердний… Бачить. А може він і є нечиста сила? Одначе думка ця чомусь не злякала її, наче Марія була упевнена у зворотньому. Нехай бачить. Однаково ніколи б вона не наважилася тікати зараз, у цьому степу, що кишить звіриною, здатною роздерти. Він не роздере. Навпаки, захистить. Зігріє, не дасть замерзнути, щоб потім… Вона тут же затуляла вуха і заплющувала очі, сподіваючись відігнати думки про оце «потім», якого боялася більше, аніж усієї можливої і неможливої нечисті.

Спати її викрадач не збирався. Він що взагалі може без сну? Хіба звичайна людина здатна отак, зо дня в день не стуляти очей? Бліде сяйво освітлювало його голову у чалмі. Очі розплющені. Руки вільно лежать на колінах. Він не боявся вовків. Зграя крутилася навколо і це свідчило про те, що принаймні ніхто з двоногих хижих звірів не добирається до них, прикриваючись темрявою.

— Вони справді не дістануться сюди? — голос Марії тремтів.

— Тобі нічого боятися.

Ці слова її заспокоїли. Тому що вона, хоч як дивно, вірила цій людині. Він наперед сказав, що погане, яке саме зло має заподіяти їй. А до цього… звісно, нікому не дасть її скривдити. Погане і неминуче відсунулося кудись далеко, за невизначені межі, залишаючи її наодинці зі спокоєм і з тим, хто тепер захищав її.

— А як тебе звати? — Марія довго наважувалася перед тим, як запитати.

— Я двічі називав при тобі своє ім’я, — відповів Тубілай. — Ти мала чути.

— Я хотіла запитати, яке твоє справжнє ім’я. Як тебе звуть насправді?

— Це моє справжнє ім’я.

— Ні, — Марія підвелася і глянула на нього упритул. — Ти говориш неправду. Обличчям ти не бусурманин. І знаєш нашу мову. Ти зрадив свою землю, забув віру і скривдив…

— Ти багато говориш, невірна, і твоїм язиком не керує розум. Я Тубілай-ага — вірний слуга могутнього Сулеймана-паші. Коли ти потрапиш до його сералю і станеш аджемі, тебе навчать, що навіть жінка…

— Я не хочу бути ніякою аджемі! — вигукнула Марія, яку знову почав охоплювати жах від цих незрозумілих слів, жах перед майбутнім.

— Ти не довго будеш аджемі, — заспокоїв Тубілай. — Найсвітліший швидко зробить тебе башкадин.

— Що це? — здригнулася вона.

— Це перша жінка, яка народжує сина повелителю. Вона носить дороге хутро і має право привселюдно цілувати руку султану. До неї прислухається найсвітліший.

Марія довго ридала у траві, затуливши обличчя руками. А потім, віднявши їх, кинула йому в обличчя:

— Це ти говориш, наче нерозумна жінка! Або у тебе коротка пам’ять. Я знаю, хто ти, мій дідусь не раз розповідав. Ти один з тих, кого турки викрали ще дитиною, хлопчиком з наших домівок і обернули у свою віру, а потім навчили різати і вбивати нас. І красти таких, як я! Ти чув, що казав сотник? Ні, ти не хотів цього чути, тому що обусурманився, усе продав за султанське золото.

— У мене немає ніякого золота, — спокійно відповів Тубілай, устромлюючи у землю ятаган, позолочений ефес якого відбивав місячне сяйво. — Ось моє золото. Ось усе моє багатство. Я воїн. А вдома на мене чекає лише шовкова мотузка, якщо не зумію довезти тебе до султанського палацу.

— То навіщо тобі туди? Давай повернемося!

— Ні, — він похитав головою. — Я служу Аллаху і своєму повелителю. Я живу за шаріатом і ти, невірна, не можеш поки що цього зрозуміти. Тому заплющ очі і бережи сили, у тебе їх не так багато.

Місяць сховався за хмару. У темряві неподалік захихотіла сова. Стара вовчиця на схилі ще двічі подала голос і усе стихло. Скоро світанок.

Тубілай знав, що сон не прийде докучати йому. Тому опустив змучені повіки, не боячись, що засне.

І знову несподівано побачив те саме: величні колони Візантії. І він на чолі найкращих двадцяти тисяч воїнів султана. Наступного дня його звеличать. Тільки от розум чомусь уперто прагнув іти від цього дня не уперед, за ходом часу, а навпаки назад. Чи не тому, що не хотілося ще раз переживати, тепер уже у пам’яті султанську немилість, якої він діждав за рік після цього? Напевно. Тому слухняно й покірно віддався на милість цій зворотній течії.

І вона привела його в інше місто — Джанкермен, що впало під натиском вояків султана за кілька років до цього. Тубілай побачив себе на стіні, під якою була безодня. Їм лили на голову смолу, кидали каміння й сипали стрілами. І він перший зумів видряпатись туди, де щойно загинув Юлміт — хоробрий воїн, чорбаджі їхнього загону. Тубілай зміг залишитися живим і втриматися, доки за його спиною на стіну вилізли інші. Другого ж дня його самого призначили чорбаджі і тепер він виконував накази лише яничар-аги, караючи та милуючи усіх тих, хто стояв нижче.

У степу здіймався вітер і від цього ставало ще холодніше. Марія загорнулася у ряднину ще глибше, але це не рятувало її. Тоді він примусив свого коня лягти і прилаштував її біля його теплої спини, а сам загородив дівчину з іншого боку. Вона пригрілася і заплющила очі. Ця невірна однаково не засне. Нехай. Так усе одно легше. Коли вони не дивляться і не проклинають, і не благають його. Лише потім він знову заплющив свої.

Цього разу пам’ять сягнула ще далі — у казарми, де жили хлопці, які мали стати яничарами. І він побачив себе й інших, таких як він. Життя у боротьбі з самим собою. Нескінчені вправи зі зброєю, безсонні ночі, покарання і знову вправи до виснаження. Щоб чорбаджі могли бачити, хто не витримає і піде простим невільником на галеру або на чорну роботу, аби жити у смердючій ямі та їсти страву з хробаками. Він не хотів цього. Тому ятаган у його руці все частіше брав гору над іншими, хто був поруч. Його м’язи не знали втоми, серце жалю, а зброя швидко і намертво зросталася з рукою. І здавалося, що кароокий жилавий хлопець на ім’я Тубілай віддавна знав, що покликаний бути воїном.

Біля обрію рожевіло небо й остання сова, махнувши крилом, зникла у мороці. Скоро встане сонце. Марія зовсім принишкла і важко було зрозуміти, спить вона чи ні. Її слабке маленьке плече торкалося його грудей, а голова спиралася на кінську спину. Нехай хоч яку годину поспить. І Тубілай вирішив не зриватися у дорогу з першими променями сонця. Щось незрозуміле стискалося у його грудях, коли намагався уявити, що відчуває ця тендітна вимучена жінка. Незрозуміле, тому що жаль був йому невідомий. Їй потрібен відпочинок. Встигнеться. Вітер ворушив її розкидане волосся і він підтяг грубу тканину, створюючи з неї захист від вітру. Тепло її тіла вирвалося звідти, коли він необережно порухав ряднину і дихнуло йому в обличчя так, що стало гаряче. Хотілося відсторонитися, але тоді вона знову замерзне. І він залишився поруч, намагаючись хоча б думками бути десь якнайдалі.

…Берег моря шумів хвилями, що накочувалися на пісок під високими скелями. Ахмат-Расім, худий та високий старий дервіш, монах ордену Бекташі, брів краєм хвиль, спираючись на палицю, слідом за шістьма дітьми, які бігали уздовж берега, билися, боролися і при цьому галасували. Час від часу старий покрикував на них, і вони знали — міг би при потребі почастувати своєю довгою палицею. Та ось удалині зринула хатина. Ігри скінчились і почалася робота. Усі разом вони готували їжу. Хлопці носили воду, мили жбани і прибирали у хатині. Кожен знав, що слово вихователя — закон. Найменший з них, Тубілай, готував верші для лову риби. Він розумів, що туди його не візьмуть, натомість примусять прибрати після усіх, а потім посадять у кутку вчити Коран. А коли про нього на якусь мить забули, він збігав за хату і висмикнув з очеретяного даху власноруч зроблений спис. Коли усі поснуть, він однаково піде на берег і зловить рибу, а потім нагодує усіх.

У степу вже розвиднілося і він сидів, розглядаючи свої руки, що були у бойових рубцях, та натомість бачив ще слабенькі, але рішучі дитячі пальці, які стискали першу власноруч зроблену зброю. Він не хотів копирсатися у спогадах. Примусила ця незвичайна жінка, коли його змучений за кілька безсонних діб розум не мав можливості опиратися. І віддавшись цьому потягу, Тубілай намагався полинути ще далі, за скелястий морський берег і хатину дервіша Ахмат-Расіма. За саме море і ще далі.

Нічого не вийшло. Його розум, його пам’ять губилися у чомусь темному і невизначеному. А коли він припиняв ці зусилля, в уяві чомусь поставали білі хати, що потопали у зелених садах і гудіння бджіл — місце, з якого кілька днів тому він забрав майбутню дружину свого повелителя. Запах квітів і далекі голоси — чужі, але чомусь такі хвилюючі. Чого воно причепилося? Відповіді не було. Лише жайворові співи у синьому небі.

Тубілай здригнувся, побачивши її очі дуже близько. Скільки часу він просидів отак? Розвиднілося повністю, і Марія, відсторонившись, дивилася на нього. Відірвати від неї погляд було важко, але ще мить і він це зробить. Тільки Марія випередила його.

— Ну що, згадав? — запитала вона.

Він підвівся різко, розправляючи плечі. Цілу ніч заводили вовки. Зараз низько та зловісно гудів вітер з Гнилого моря. А там продовжували лунати жайворові співи.

Околиця

Околиця зустріла нас не те, щоб радо, але по-доброму, по-діловому у притаманній їй манері. «Українське село» з новими церквами на старий манер, дещо спотвореними звичками та традиціями… Щоб розуміти цю культуру, потрібно там побувати. Ностальгічна хвиля здійнялася у мені несподівано, коли ми проїжджали Яцьково — польський район. Згадалися часи, коли я, достатньо зміцнілий «пілігрім», як казали на всіх нових заробітчан, жив тут, забувши усі неприємності. А вони, як виявилося, завжди чатували поруч.

Я марно пробував переконати Марка не їхати сюди, а влаштуватися в іншому районі Чикаго, адже тим, хто нас розшукує, було відомо наше національне походження. Проте Марк вважав навпаки. Американські служби мали б реально оцінити його кваліфікацію і не надто сподіватися, що такий спец примітивно посуне в український район міста. Марк вважав, що шукатимуть нас скрізь з однаковою наполегливістю, проте в Околиці легше обертатися, а розміри цього району були цілком достатніми, щоб загубитися.

Мені все-таки довелося переконати Марка і першим зайнятися пошуками роботи. За тиждень я вже різав погонаж, обшиваючи стіни новозбудованої авторемонтної майстерні. Робота не надто вигідна, зате майже на місці — пересування ми змушені були обмежити до мінімуму. А за два тижні те саме зробив Марк. Якщо ж бути точним, роботу йому знайшов я. І тепер Марк ходив прибирати супермаркет. Я працював задня, він — у нічний час. Тому поруч з Інгою хтось із нас завжди був. Спочатку вона протестувала і не бажала бути з ним наодинці, але все якось унормувалося. Проте завжди, коли я повертався, Інга зітхала з полегшенням. Я не думав, що за моєї відсутності цей чоловік міг заподіяти їй шкоди, але переживав завжди, адже ми з нею були наче як разом, а він — чужий. Та згодом я побачив, що стіна між нами поступово зникає. Марк поводився бездоганно. Взагалі складалося враження, що це якась машина у людському тілі. Завжди спокійний, стриманий, позбавлений найменших емоцій, без найменшого сумніву щодо власних дій.

Ми з Інгою жили в одній кімнаті, Марк в іншій. Як розповідала Інга, він мало спав, часто відлучався і пропадав не знати де. Напевно, шукав свого Віллі. А можливо, влаштовував схованки для зброї та іншого знаряддя. У нього завжди все мало бути готове на випадок форс-мажору. Хоча усе життя такої людини — суцільний форс-мажор. За цей час ми не дізналися про нього практично нічого нового. Раз на день нам вдавалося зібратися усім разом, як правило, за столом і обговорити за трапезою питання, що стояли на черзі.

Тема проблем земної цивілізації, яку ми наче «проїхали», більше не піднімалася. І Марк у хвилини, коли нам вдавалося забути про цю мару, виглядав цілком нормальною і навіть приємною людиною, принаймні як на мене.

Інга завжди була зосередженою, дуже часто напруженою. Я бачив, що вона весь час думає. Кинута на другий план у нашій невеличкій общині — інакше не назвеш, не в змозі миритися з роллю хатньої господині, вона щось виношувала. Я не перешкоджав їй у цьому, не ліз.

Спали ми з нею на одному ліжку і тоді виникало враження, що маючи одне одного поруч, торкаючись плечем, ми якось впевненіше тримаємося у цій жахливій невизначеності. Саме тут нам вдавалося сказати одне одному кілька слів, які піднімали настрій. Абсолютно не сентиментальна Інга аж ніяк не потребувала якихось банальних заспокоєнь і зітхань з мого боку. Мені, як чоловіку, також не личило користуватися цим з боку жінки, яка сама подібних речей не потребує. Тому ця підтримка завжди була у вигляді такого собі підтексту.

А за кілька днів перебування у квартирі одного разу вночі мені стало спекотно поруч з нею. На мої дотики Інга не реагувала.

— Можна мені під твою ковдру? — запитав я.

— Ти змерз?

— Трохи.

Вона лежала спокійно і просто мовчки дозволяла мені те, що я просив. А я вже не міг зупинитися, навіть розуміючи це. Тому ночі кохання не вийшло. Ми навіть не займалися коханням — таке визначення аж ніяк не підходило. Просто, як кажуть у широких колах, вона мені дала. Проте безсоння минуло. А зранку я запитав:

— Скажи, це тобі не потрібно? — і зустрівшись з її спокійним поглядом, пояснив: — Просто склалося враження, що учора ти зробила мені послугу. Не хотілося б бути тобі «внапряг». Тим паче, поруч є дехто привабливіший як чоловік… Я не ображуся. Просто скажи, щоб я розумів і не діставав тебе.

— Володю, не ускладнюй, — відповіла вона. — І без того усе непросто. Бракувало ще тільки особистих образ. Скажу тобі чесно: мені воно не в голові. Але якщо тобі потрібно, то… Звісно, я не хочу, щоб ти вставав зранку невиспаний, або пішов до якогось борделю і встряг там у пригоди. Зрозумій, що в цій ситуації бажання у відповідь ти в мене не викличеш, тому просто не зловживай.

— Зрозуміло, — похитав я головою. — Ми наче як взялися виручати одне одного у важких ситуаціях, тому, виходить, ти мусиш…

— Володю…

— Все! — я підніс обидві руки, закриваючи тему. — Я не образився, не переживай. Обіцяю тобі не робити дурниць і без вагань звертатися до тебе за сексуальною допомогою, якщо помиратиму без цього.

На цю штуку я натрапив випадково, зайшовши до сувенірного маркету нашої діаспори, заставленого вишиванками, писанками, люльками та іншою національною атрибутикою. Козацька шабля сама попросилася до рук. Це був сувенірний варіант — аби лише повісити на стіну. Метал «ніякий», та руків’я виявилося зручним, а вклеєні у заглибини штучні «смарагди» дуже вдало прикрашали цю бутафорську зброю.

— Що це? — здивувалась Інга. — Де ти взяв? Навіщо воно тобі? У нас що, грошей забагато?

— Не хвилюйся, це коштує копійки…

Вона була значно легша від справжньої, але в руці відчувалася приємно. Кімната Марка була ширшою, і я махнув шаблею, викручуючи кисть і спрямовуючи клинок повз тіла. Усе вийшло. Вона танцювала по черзі то в одній, то в іншій руці. Якби згори йшов дощ, половина крапель на мене не впала б. Інга дивилася кілька хвилин, спираючись на одвірок, як і належить дивитися жінкам на іграшки дорослих чоловіків.

— Тепер ми сміливо можемо брати штурмом найкрутіший байкерський клуб Чикаго.

І вона зникла у кімнаті.

Марк побачив моє придбання наступного ранку. Це була неділя. Обличчя його не виказало найменшого інтересу, проте він зняв шаблю зі стіни.

— Це бутафорія, — пояснив я. — Не подумай, що ми озброюємося проти тебе.

— Проти мене немає сенсу озброюватись, — знизав плечима Марк.

— Самовпевненість підводила багатьох великих людей, — посміхнувся я.

Замість відповіді він простяг мені шаблю і вийшов до своєї кімнати, зробивши мені запрошуючий жест.

— Цього ще бракувало! — зірвалася з місця Інга.

Та коли починаються справжні чоловічі розмови, мовчать навіть такі жінки.

Марк стояв навпроти мене за якихось чотири кроки, голіруч.

— Ти ж без зброї…

— У цьому випадку це не обов’язково.

— Все-таки метал… Що як пораню тебе?

— Не хвилюйся.

— Я не нападатиму на беззбройного.

Інга мовчки спостерігала за ідіотизмом, який розпочали двоє чоловіків, один з яких, на її думку, був без сумніву божевільним, а другий… напевно, наполовину.

Танець клинка у моїх руках не справив на нього жодного враження. Марк стояв нерухомо, очікуючи, нарешті, коли я перейду до серйозних дій. Зламана ручка від швабри у його руці, як на мене, виглядала ще більш непереконливо.

Я ступив крок уперед і зробив випад, але Марк просто ухилився. І тоді я рубонув з усієї сили. Але він вперто не бажав використовувати свою недосконалу зброю і лише ухилявся у цьому замкненому просторі. А я насів на нього від душі, і коли закінчився весь арсенал прийомів, запозичених мною свого часу не лише у школі каскадерів а й з різноманітних наукових джерел, Марк сам пішов у наступ. Та я не був тумаком у цій справі, здавалось, я зараз проштрикну його. Але сталося незрозуміле. «Шабля» Марка зробила якийсь неймовірний рух по колу, завертаючи мою і спрямовуючи її ефес просто у вільну руку того ж Марка. І тієї миті, коли його пальці перебирали у мене зброю, ручка від швабри вже «зносила» мою голову. На секунду я просто закляк на місці, але процес, як то кажуть, пішов, і я, хоча вже мав би бути без голови, кинувся на нього голіруч. Надовго мене не вистачило і скоро я лежав притиснутий до збитого килима з заламаними обома руками. Якби він не переживав за те, що може мене покалічити, усе сталося б набагато швидше.

Інга спостерігала за двобоєм нерухомо, зі скляними очима, потім повернулась і вийшла. Ще до його початку, передчуваючи свою поразку, я думав, як подивлюся потім їй у вічі. Програвати перед гарними жінками особливо неприємно. Та тепер я взагалі забув про її існування.

— Покажи мені ще раз. Будь ласка… — твердо промовив я, простягаючи йому тепер уже шаблю і озброюючись ручкою від швабри. — Тільки не так швидко.

— Не можна використати один прийом, не знаючи усієї науки, — розвів руками Марк.

— Я не збираюся використовувати, — похитав я головою. — Просто хочу вивчити його.

— Тоді навіщо тобі? — не зрозумів Марк.

Він глянув на мене як на дивака ще тоді, коли побачив шаблю на стіні. І я пояснив, розповівши про свою мрію вже другій людині. Марк не зреагував, але відійшов, ставши у позицію.

Губи мої стиснулися мимоволі, а очі звузилися, концентруючи увагу. Це було диво. Саме таким прийомом мав би володіти кращий воїн турецького султана.

Цю розмову Інга завела одного разу, коли ми залишилися на самоті. Марк пішов до свого супермаркету і вона довго дивилась йому в спину з вікна.

— Володю, — нарешті промовила вона. — Як ти гадаєш, він може нас чути?

Я лише невизначено знизав плечима. Від Марка можна було сподіватися хтозна-яких сюрпризів. Ми вийшли з будинку і сіли на лавку у сквері. Перший переляк давно минув і, почуваючись у відносній безпеці, ми дозволяли собі іноді вийти навіть удвох. Залакована зачіска Інги давно канула у небуття, до того ж, вона перефарбувалася начорно, від чого її привабливість аж ніяк не зменшилась. Я обстриг свої патли, а ножиці та бритва в руках Інги надали моїй новій зачісці якогось панківського вигляду. Для остаточного ефекту довелося ще й відпустити бороду.

— Володю, — зітхнувши сказала вона, — нам час звідси зникати.

— Куди? — не зрозумів я.

— Не знаю. Будь-куди. В інше місто. Таким самим макаром знайти роботу і триматися. Але вже без нього.

— Чого раптом сьогодні тобі стрілило таке в голову?

— Не сьогодні, — похитала головою вона. — Просто вже час. Він втратив пильність. Зараз, я впевнена, він на роботі. Я вже кілька разів останнім часом телефонувала туди — він дійсно там. Сам він уночі не дзвонив сюди ще ніколи. Та й чого — ми ж спимо. Поки розшурупає зранку, ми вже хтозна-де будемо.

— А далі?

— А далі час покаже. Очевидно, доведеться починати нове життя. Так, як ти радив ще тоді. Назад до тих я не хочу. А тут, ти ж сам казав, є де загубитися, ніхто не знайде. Поступово усе внормується.

— Інго, давай не пороти гарячку, — попросив я. — Ми наламаємо дров, потім з якоїсь їхньої в’язниці і Марк не витягне. Пропадемо.

— Бачу, ти віриш у нього більше, ніж у себе, — скривилася вона.

— Я намагаюся бути виваженим. А ти втрачаєш цю здатність. Скажи, він чіплявся до тебе? Він чимось почав тобі реально загрожувати? — я пильно подивився їй в очі.

— Ні. Але він псих. Божевільний. Ти ж бачиш. І рано чи пізно зробить своє.

— Не схожий він на психа.

— Гаразд, — терпляче виправилася Інга, — він свідомо вводить нас в оману і тоді однаково, як прийде час, здійснить те, що планує.

— Інго…

— Зрозуміло. Тепер це твій кумир. А можливо, тебе найбільше влаштовує версія існування флоїдів. — Інтонації Інги стали відверто кусючими, насмішкуватими.

— Цього я на сто відсотків не відкидаю, — вколов я у відповідь. — Усе можливо. І тоді те, що ти пропонуєш, — найгірший хід з нашого боку.

— Ясно. Ти не хочеш говорити на то тему, — по-своєму зрозуміла вона.

— Чого ж… — знизав я плечима. — Але… Як ти гадаєш, чому мені вперто лізе у голову саме те, що сталося чотириста років тому? Чому ще до того, як я познайомився з Марком?

— Тому що ти корінний землянин, третій чи який там рівень. А може до того ще й нащадок турецького полководця.

— Смійся з мене скільки хочеш, але ми надто ризикуємо, якщо робитимемо невиважені кроки.

Сперечатись і сваритися можна було до скону. Ми не могли дійти згоди, тому що навіть сам для себе я не міг визначитися. Просто не міг прийняти рішення. А в екстремальній ситуації все-таки мав би вирішувати чоловік, хоч якою б крутою була та, з якою звела доля.

Критичний день

Проблема вирішилася сама, стрімко та несподівано, припинивши наші суперечки та вагання, не залишаючи нам права вибору. Марк зателефонував зранку замість того, щоб з’явитися, як і належить, після нічної роботи. Дзвінок надійшов на мій мобільний, але оскільки я був у душі, відповіла Інга.

— Марк телефонував, — невдоволено промовила вона, коли я вийшов. — Просив приїхати до нього, привезти кредитну картку.

— Навіщо?

— Він хоче купити якусь машину, я не зрозуміла. Машину, аби їздити.

— А навіщо нам машина?

— Ти мене питаєш? — Інга була сьогодні на диво роздратована. — Хто визначає усі наші дії? От його і спитай.

Але Марк був «поза зоною». Я перетелефонував ще кілька разів, але безрезультатно, а тоді серйозно насів на Інгу. Виявилося, що Марк чекатиме на Сто третій авеню, поблизу набережної. Я знав це місце. Тут пересадка з метро на автобус, щоб доїхати до фірми, де він працював. А Марк знав, що ми знаємо, де це.

— То їдемо, — сказав я, вдягаючи сорочку.

— Не маю бажання, — Інга влаштувалася на канапі й увімкнула телевізор.

— Як це не маєш… — мені залишилося тільки здивуватися. — Він як сказав: щоб ми привезли? Ти так чула? Отже, мусимо їхати вдвох. Ти забула?

— Яке це має значення? — скипіла Інга. — Йому потрібна картка, а не ми. З якоїсь причини він не хоче або не може сам. Може не встигає… Чого обом пертися?

— А того, сонце, що належить ретельно слухати і виконувати, що він каже, оскільки ми поки що обрали цей шлях. Розумію, тобі тут затишно, ти вже звикла, що усе гаразд і вирішила, що ті пригоди нам наснилися. Так? До кращого швидко звикається.

— Володю… Якщо вже на те пішло, я не звернула уваги, як саме він вимовив. Принаймні він не наголошував, що саме удвох ми маємо приїхати, — викручувалася вона. — Якби це було потрібно, я б так і зрозуміла. Для нього просто не мало значення, хто це зробить. До того ж, я не в собі, ледве тепла. Як уявлю, скільки туди їхати у тій задусі… Пожалій мене.

— А чого це ти не в собі? — не зрозумів я, на що Інга лише звела очі до неба.

— У мене таке буває.

— Як буває? Ти ніколи нічого не казала.

— А ти питав? — здавалося, Інга ледве стримувалася. — Голова болить, розумієш? Дуже болить. Розколюється.

— А чому саме сьогодні? Бо тобі не хочеться їхати?

— О, Боже… Ні! Критичні дні у жінок бувають. Чув, напевно? То от у мене по-особливому. Перший день — це жах. Болить голова і догодити мені неможливо. А завтра буде порядок і поїду куди хочеш, тільки сьогодні залиш мене в спокої.

Усе це мені не подобалося. Після кількамісячної муштри Іллі та спілкування з Марком я вже не міг мислити категоріями нормальних людей. Відчуття небезпеки жило у мені постійно і домінувало над іншим. Щоправда, ми мали вже кілька тижнів спокою і здавалося, що так буде завжди — варто лише трохи підтримувати себе на плаву. А інтуїція мовчала хоч як прислухався. Інга ж розцінила мої вагання по-своєму.

— Може тобі довести, що я кажу правду?

А я стояв під розстрілом її гнівних очей і розумів, що не можна вестися на жіночі примхи, коли йдеться про такі речі, як життя та безпека. Але й Інга не була тією жінкою, на яку варто добряче гримнути, щоб переконати. Уявилося, як тягну її, злу та знервовану, серед цих «пожмаканих» гумових посмішок, як контрастує її вигляд з довколишньою «ідилією» і на нас звертають непотрібну увагу. Я ще раз спробував набрати Марка.

Це остаточно вивело її з себе. Інга відвернулася, зняла під халатом найпікантнішу частину свого туалету і мовчки показала мені, наче яку папку документів обридлій податковій. Погляд її вдарив мене відвертою злобою, а губи промовили:

— Тепер до ранку щоб я тебе не бачила.

Сто третя авеню відпочивала. Година пік давно минула і тут зустрічалися лише поодинокі перехожі. Кілька машин стояли біля бордюра. Марка не було ніде. Вже укотре я марно набрав його номер і присів на одну з лавок під деревами, гадаючи, яке з припущень зараз ближче до істини. Він міг спізнюватися або, навпаки, не дочекався і тоді обрав якесь інше рішення — адже, окрім суперечки з Інгою, я ще й застряг у метро. От тільки чому він вимкнув телефон? А навіщо йому терміново знадобилася машина? Останніми днями навіть мови про це не було. Що як це лише підстава витягти нас сюди?

Думка про те, що я припустився помилки, залишивши вдома Інгу, оволоділа мною. Та хай там як, тепер належало чекати, сподіваючись, що супермен не потрапив до установи, де вміють розв’язувати язика навіть таким, як він. На цей випадок мені аж ніяк не завадило б заховатися просто зараз. Якщо, звісно, ще не пізно. А Інга? Я непомітно зиркнув навколо, як вчили. Практично нікого. Двійко закоханих — їм не до мене. А хто у тих машинах? І мене починало охоплювати неприємне хвилювання. Над усе я бажав побачити його зараз, чимшвидше.

Марк з’явився несподівано і тихо, наче тінь. Усе похололо у мені, тому що він сунув уздовж огорожі, не звертаючи на мене уваги, хоч і бачив. Це могло означати тільки одне — щось сталося, ситуація вийшла з-під контролю. І я не помилився. Проминувши лавку, на якій ми мали зустрітися, навіть не кивнувши при цьому мені, за кілька кроків Марк несподівано загальмував, а обертаючись, уже висмикував з кишені пістолет. Усе відбувалося блискавично і я лише встиг зауважити, що ця доволі масивна зброя обладнана коротким глушником. Переляк ще не встиг розписатися на моєму обличчі, лише думка, що зараз для мене усе скінчиться, простромила свідомість. Рука з пістолетом смикнулася, заганяючи кулю просто у чоло студентці, яка примостилася зі своїм хлопцем на сусідній лавці. Чогось, зиркнувши на них ще раніше, я так вирішив, що це студенти. Вона загребла руками, завалюючись на бік, а наступний постріл у груди вразив її хлопця, котрий якраз скочив на ноги. Далі куля рознесла йому голову, перекидаючи тіло спиною на лавку. І я відчув, що мій рот роззявляється лише тепер, коли, падаючи, чорнявий хлопець випустив на землю свій пістолет, який лише щойно встиг вихопити.

А Марк, розвернувшись на сто вісімдесят, дірявив скло та дверцята припаркованої поруч машини. Звуки пострілів звучали глухо і я чув крізь них, як дзвенить метал і розлітається скло. Він видер передні дверцята на себе і всадив останню кулю у того, хто ховався там — упритул, а далі у пару стрибків опинився в червоній спортивній машині, що стояла за кілька кроків. Заревів мотор і, мало не зчесавши своїм низьким пузом бруківку, машина рвонула з місця. Усе було наче на долоні і я закляк, поки що лише спостерігаючи. А потім ноги самі підхопили мене з лавки. Та не встиг я зробити й кроку, як побачив, що з бокової вулички зі скаженим скреготом на швидкості вирулює фургон, намагаючись перехопити Марка. І я б кинувся на протилежний бік скверу, та сталося те, що не дозволило мені відвернутися. Замість спроби проскочити машина Марка несподівано загальмувала. І одразу переслідувачі опинилися поруч. А з боку набережної, очевидно з катера, що курсував попри берег, з’явилися озброєні люди. Вони упритул дірявили машину Марка з автоматів. Розліталося скло. З-під капоту вдарив струмінь пари. У мені щось стислося й увірвалося. На моїх очах вбивали людину, яка, здавалося, не може загинути, навпаки, сама є досконалим знаряддям убивства.

Неслухняними ногами я зробив кілька кроків убік, але мимоволі знову «заплів» очима назад. Вони відкривали дверцята. Ось зараз і йому буде контрольний постріл…

До набережної не було й ста метрів, але ефект відставання звуку навіть на такій відстані спрацював. Усе, що там було, на моїх очах розверзлося яскравим полум’ям, розлітаючись на усі боки, і лише за мить мене струснуло так, що не втримали ноги. У вухах жахливо заболіло і слух пропав, натомість у голові розливався дзвін. Зникли люди з автоматами, а фургон, котрий щойно намагався притиснути машину Марка, яка взагалі поділася невідомо куди, перекидався по проїжджій частині вже без вікон, пожмаканий, наче паперова коробка, яку несе вітер. Більше на набережній нічого не було, тільки якісь уламки просто з небес падали у воду. Усе…

Я відчував, як ступають мої ноги, які, на відміну від голови, самі знали просту річ — необхідно бути зараз якомога далі звідси. А дзвін у вухах посилювався і марно я намагався зловити той момент, коли з’явиться і наростатиме виття поліцейських сирен. У них це швидко. Тому не одразу помітив, що поруч зі мною хтось є. Більше того — мене підтримували під руку і кудись вели! Ледь вірилося, що це не міцні й молоді хлопці, а… Це був звичайний американець — літній, але ще жвавий чоловік, сивий, охайно виголений. Чомусь саме ця деталь кинулася мені в очі. Він переживав за мене. Питав, чи зі мною нічого не сталось, і закликав до обережності в рухах.

— О’кей, о’кей… — тільки й встиг промимрити я, не почувши власного голосу, як ми вже сідали до його машини.

Вулиця, на якій вона зупинилась, ішла під кутом уздовж задньої частини неширокого скверу, тому й побачив цей дід, як упав я після вибуху, що стався на набережній. Усе відбувалося швидко, набагато швидше, аніж поверталося сприйняття. Ми завернули ще кілька разів і опинилися у зоні пожвавленого руху. Назустріч прогнало кілька поліцейських машин з увімкнутими сиренами. Він торкнув мене за руки-ноги, питаючи, чи усе гаразд, а потім потяг з моєї руки вимащену бежеву куртку, я таки впав, коли вибухнуло. Мої протести ні до чого не привели й одразу ж я отримав у руки легеньку червону сорочку. Та сказати, що мені не холодно, я не встиг. На голову мені вмостився такий самий червоний блайзер, а дід справно витяг з відібраної у мене куртки і вимкнув телефон. Лише тепер я зрозумів. Це не був просто американець, якому мене стало просто шкода.

Машина, до якої ми пересіли, неквапно вирулила на середину вулиці і ми рушили подалі звідси.

— Мені треба зателефонувати, — сказав я англійською. — Це дуже терміново.

— Куди? — запитав старий.

— Пробачте, це моє особисте, — такі фрази давалися ще насилу. — Віддайте, будь ласка, мій телефон. Мені потрібно вже.

— Я розумію, — похитав головою він, а наступну фразу вже вимовляв російською. — Туди дзвонити украй небезпечно, тим паче, їй це вже не допоможе. Вам залишається лише змиритись.

— Як… — мої губи ледве розтулилися. — Ви хочете сказати… Звідки ви знаєте про Інгу?

— Давайте поговоримо про все потім, коли небезпека буде позаду, — сказав він, не повертаючи голови.

— Ви збожеволіли… — до мене почала повертатися активність. — Зараз же віддайте мені телефон! Я хочу переконатися!

— Ваш телефон у смітнику, — спокійно відповів старий.

— То дайте свій! Або випустіть мене! — я схопився за ручку дверцят.

Машина вже неслася по хай-вею і зателефонувати я не мав жодної нагоди, навіть якби вискочив на ходу.

— Ви не врятуєте її, навіть якщо негайно зателефонуєте. Я розумію, ви хочете сказати їй, щоб негайно забиралася з квартири. Пізно. Зараз поруч із нею люди, можливості яких дозволяють встановити приблизне місце нашого перебування, а, отже, вони знатимуть, у якому напрямку ми рухаємося. Це якщо б увімкнути ваш телефон. А вона скаже вам те, що її примусять сказати. Наприклад, що з нею усе гаразд і вона вас чекає. А далі і ви також потрапите до їхніх рук.

— Звідки ви це знаєте? — у мене в голові нарешті розвиднілося. — Це ваші люди? Вони її тримають? Інакше звідки така упевненість? Хто ви такий?

— Це не мої люди, — спокійно заперечив старий. — І доказом цього для вас мусить бути те, що врятувати я намагався вас обох. Вам належало ретельно виконувати накази, а не вдаватися до самодіяльності. Отже, у тому, що сталося з Інгою, винні тільки ви самі. Вам же сказали приїхати обом! Хіба ні? Вас же обох інструктували ретельно, до дрібниць виконувати, що кажуть. Хіба Пітер не вів з вами такої розмови?

— Пітер? — не зрозумів я. — Ви маєте на увазі… Марка?

— Яка різниця як його назвати? — жорстко промовив старий. — Я маю на увазі того, хто щойно загинув. З ким ви жили останнім часом. Бачите, помиляються і гинуть навіть такі професіонали, як… нехай уже буде Марк, аби вас не заплутувати. Що вже казати про тих, хто не здатний просто механічно виконати те, що наказано. Зараз ми їхали би цією машиною утрьох. А можливо, і з Марком було б інакше. Гадаю, побачивши тебе самого, він почав міняти план дій, тільки було вже пізно.

Я мовчав, уражений, а потім таки видушив із себе:

— Невже ви — це Віллі?

— Можу бути й Віллі, якщо тобі так подобається. Хоча тут я Стенлі. Стенлі Джексон.

— Але ви той, кого шукав Марк?

— Марк шукав багато кого. Мене у тому числі. А кого ви маєте на увазі, я не розумію.

У голові знову почалася плутанина.

— Що буде з Інгою? — у горлі остаточно пересохло саме тепер, коли я запитав про це.

— Поки нічого поганого, — відповів той, кого тепер належало кликати Стенлі. — Поки у них є надія виловити на неї тебе, нічого з нею не трапиться. Навпаки, берегтимуть.

— А потім?

— А про потім ще буде час поговорити. І подумати.

— Я не можу її покинути, — воно вимовилося саме тихо, але впевнено. — Ви чуєте? А якщо… А чому ви не думаєте, що їй намагатимуться розв’язати язика… — я насилу підшукав цей вираз. — Усілякими негуманними методами?

Сказати це якось інакше було важко. Навіть подумати. Усе в грудях починало стискатися і холонути. І знову поверталася думка, що я зараз бездію, у той час як один лише дзвінок, можливо…

— По-перше, негуманні методи псують людину, а ви їм ще потрібні, — заспокоїв Стенлі. — І ти, і вона. А по-друге, згадай, що з вами був Марк — професіонал з великої літери. І їм це відомо. Отже, він не міг влаштувати справу так, щоб кожен з вас володів інформацією, яку варто витягати, як ти кажеш, негуманними методами. І ще одне запам’ятай, найголовніше. Щойно ті, у кого Інга, отримають тебе, один з вас стане непотрібний. Доки вони не знатимуть де ти, доти берегтимуть її. Щойно ти потрапиш до їхніх рук, вона загине. Або ти сам. Наберися терпіння. Скоро нам вдасться звідси вибратись і тоді…

— Гаразд, — промовив я. — Тоді, можливо, від вас я почую нарешті, що оце усе означає? І хто є хто, бо Марк…

Напевно, саме контузія від вибуху мало не зіграла зі мною підлий жарт. Далі мало казатися: «…верз таку нісенітницю, що вуха в’янули». Все-таки я вже не був простою людиною, хай навіть і далеко стояв від справжнього професіонала. Тому вчасно схаменувся, ще раз ковтнув пересохлим піднебінням і продовжив:

— …Марк, як ви кажете, професіонал з великої літери, не поспішав вводити нас у курс справ.

— А я на такого не виглядаю, тому зараз розповім вам геть чисто усе, щоб поставити себе у небезпечне становище, та й вас, до речі, також. — Він натягнуто посміхнувся і продовжив: — Гаразд. Ми поговоримо про це у спокійнішому оточенні. Попереджаю зразу: розповім стільки, скільки вам можна знати. Звісно, не все, адже погодьтеся, ви також можете потрапити до тих, хто застосує хм… негуманні методи, щоб примусити говорити. І зауважте, така ймовірність для вас значно вища у разі, якщо вирішите діяти на власний розсуд. Тому розповім я вам лише те, що їм також уже відомо, не більше. Одне лише можу гарантувати: усе, що казатиму, повністю відповідає дійсності.

* * *

Ільмір чекав їх там, де і належало. Вітер цього дня казився, розгойдуючи нескінченні очерети, у яких, здавалося, міг сховатися не лише Тубілай — усі двадцять тисяч яничарів Сулеймана-паші. Тут місцина ішла донизу і на березі, твердому та надійному, найнятий за золото провідник спорудив хатину з висушеного очерету, що оберігала від дощу. Він і мав провести їх через Гниле море до Криму, звідки вже лежав прямий шлях до Кафи, де стояла султанська галера. Дістатися ж сушею удвох з дівчиною було практично неможливо — ногайці ретельно охороняли усі підходи, усі перешийки.

Ільмір подивився на Марію шанобливо і схилив голову, наче міг розуміти, яке місце має зайняти ця жінка в оточенні найсвітлішого. А вона, що, здавалося, тепер вже втратила будь-яку надію, похилилася на кінську гриву, обхопивши руками шию скакуна. Її покидали останні сили.

Тубілай не увійшов до хатини. Перемовившись кількома словами з Ільміром, він зупинився на краю байраку за кількасот кроків. Звідси проглядалися очерети і водні простори, що відкривалися до обрію. Гниле море… Наче відчуваючи розлуку з повелителем, загарцював його вірний кінь, що не раз виносив з цупких обіймів смерті. Та взявши жорстко збрую, Тубілай не дав іржанню вирватися з його рота. Він зняв Марію із сідла і поклав під кущами, які затуляли від променів надвечірнього сонця. А вона перекинулася на бік і притислася обличчям до сухої трави, заплющивши очі. Він укрив дівчину і сів поруч, очікуючи на їжу, що мав принести татарин. Сонце сідало над Гнилим морем…

— Вітер буде завтра, — промовив Ільмір, схиляючи голову і простягаючи їм смажене м’ясо. — Важко йтиметься.

Тубілай подивився на нього мовчки, не уздрівши нічого у погляді татарина.

Вона не хотіла їсти. Посадивши дівчину, Тубілай силою розтулив її губи і влив кумис, який приніс Ільмір. Марія закашлялася, недовго пручалась, а потім почала пити, зрозумівши, що інакше бути не може.

— Ненавиджу тебе… — прошепотіла вона, знову від кидаючись у траву.

— За що, незрівнянна? — здивувався Ільмір, який і тепер ховав хитру посмішку. — Ти б давно померла від спраги та виснаження. Твій покровитель береже тебе, як і належить берегти найдорожче. Скоро ти зрозумієш, що варто було не померти у цій пустелі, аби мати те, що матимеш ти.

Вона не розуміла цієї мови, а Тубілай, посміхнувшись самими кінчиками губ, промовив до полонянки:

— Цей пес каже правду. Коли сядеш на розшиті золотом подушки, то ще згадаєш гарячі піски і кумис, який я заливав тобі до рота проти твоєї волі. Тоді зрозумієш, що вірний слуга всемогутнього…

— Тоді… — Марія несподівано розплющила очі, у яких спалахнула жахлива ненависть. — Тоді я зроблю все, присягаюся, щоб ти пошкодував, що довіз мене! І цей пес також…

Ільмір засміявся тоненько та догідливо, хоча й не міг зрозуміти її слів. Нехай… Нехай ця гордовита невірна мовить своє. Коли вони дістануться до Істамбула, вона поверне йому усе: втрачену славу, багатство, прихильність всемогутнього Сулеймана-паші.

А сама…

Про це йому думати чомусь не хотілося.

— Я не боюся цього, — сказав Тубілай.

— Ти відважний воїн, — зло та тихо промовила Марія. — Але ти ще не знаєш, на що здатні жінки. І якщо мені дійсно готується доля, про яку ти казав, то присягаюся: я знищу тебе. Щойно твій султан відведе мені оте місце, про яке ти кажеш. Не віриш?

— Коли настануть ці часи, ти забудеш свої теперішні думки. Вони лежатимуть там само, де і хрест, який ти досі ховаєш на грудях. Аллах всюдисущий. Він позбавить тебе усього зайвого і неправдивого…

Тубілай замовк раптово і підвівся на ноги. Вирушати на світанку. Він зігнувся над своєю полонянкою і стягнув мотузку на її зап’ястях так, щоб вона могла вільно рухатися, лише не піднесла б їх до рота.

— Відповідаєш за нею головою, — промовив до Ільміра. — Не стуляй очей до рання.

— Слухаю, непереможний, — схилився у поклоні татарин.

А він приліг за десять кроків осторонь, поклавши під голову сідло і вслухаючись у кожен шурхіт. Тільки стулити очі, ненадовго… Цього не доводилося робити вже кілька днів. Тільки стулити.

Шум очеретів долітав аж сюди. Завтра вони перетнуть Гниле море. А потім до Кафи. Це вже володіння султана і там ім’я Тубілая проведе його скрізь. І все. Те, що здавалося недосяжним, опиниться поруч. Йому вдалося пройти крізь безліч ворогів і виконати волю свого повелителя. Аллах всемогутній!

Аллах великий…

Тільки не було зараз у цих думках переконання такого, що перекреслювало геть усе, як завжди — наче гострим лезом ятагана. Воно наче похитнулося. Найшло на щось міцніше, непохитніше… Слабка жіноча рука, що тримає амулет, з якого звисає обірвана мотузка… А голос чужої мови, оте «не забирай, благаю…», мови, яку він, здавалося, знав завжди, лишався у пам’яті, поставав навіть у думках про всемогутнього. І ще запах. Той, що стояв у садках, які оточували білі хатини чужої землі, яка від цього здавалася не надто чужою. Що ж такого? Адже усе належить Аллаху. Тут, у Ногайських степах, на краю Гнилого моря, лише вітер шумів очеретом, але йому чомусь примарилися пташині співи у тих садах. І ще одне наснилося йому. Рука таки лізла крізь броню до його серця. От тільки це не була покручена та з кігтями рука жаху. Жіноча рука — тепла та ніжна, слабка і беззахисна… Але панцир, об який завжди ламалися страшні кігті, її стримати не міг…

А Марія не чула жодних співів. Лежала, вимучена безперервною їздою степом. Усе крутилося в її голові. І лише розпач, горе та жах були з нею увесь цей час. Чуже, немилосердне сонце хилилося до обрію якраз там, де лежав горілиць її головний кривдник. Раніше їй лише чути доводилося про яничарів, і ось один з кривавих слуг султана викрав її з рідної домівки. Марія не могла зрозуміти, чому її. Чому не натовп невільників, як не раз розповідали батько та дід, чому лише її саму везуть на поталу бусурманському володарю. І від цієї покинутості та самотності новий жаль починав краяти серце.

Чому, Господи?!

А сонце вже торкнулося розпеченим краєм грудей повелителя яничарів, і вони при цьому здіймалися рівно, такі сильні та могутні. О, якби могло це гаряче немилосердне сонце спалити його груди! Вона молилася б цілу ніч і наступну… Аби воно спопелило ворога. На смерть. І не ворухнулася б у ній жодна жалинка, не згадала б, як його руки відпоювали її, коли груди стискало задушшя. Ні, не згадалося б тепло його тіла серед нічного холоду буджацького степу. Адже якби не він, не було б нічого цього. Цвіли б вишні, літали б бджоли, розносився б над полем спів жайворонків…

Сонце нічого йому не вдіяло. Лише сховалося наполовину за його тілом. І тоді Марія побачила, як безшумно, пригинаючись у траві, поруч прослизнули тіні кількох чоловік у кошлатих шкіряних шапках. Усе відбулося миттєво: вони застигли, а потім двоє підкралися до її кривдника і махнули шаблями.

От коли було почуто її молитви! І не сонце мало відплатити йому за усі її нещастя… А Ільмір так і сидів, примруживши очі, спиною до кривого стовбура і, здавалося, посміхався самими кінчиками губ.

Ближній махнув шаблюкою і щосили рубонув сплячого воїна.

Ху із ху

Квартира, до якої привіз мене Стенлі, була у доволі бідному, але охайному кварталі. Впавши на канапу, я заплющив очі. А він не виявляв ані граминки не те що розгубленості, навіть неспокою. Усе робив неквапно, але впевнено. Так, наче місяць тому вже знав, як складеться сьогоднішній день. На столику переді мною з’явилася порожня склянка і кілька сендвічів, а потім він усівся навпроти, тримаючи у руках пляшку російської горілки.

— Ти випий, розслабся, — горілка полилась у єдину склянку.

— А ви?

— Мені без потреби, — знизав плечима старий. — А святкувати нам поки нічого. Ти пий, відпочинь, заспокойся. Усе буде гаразд.

— Мені не сидиться і не п’ється, — відсунувши наповнену склянку, я упритул глянув на нього. — Я мушу якось дізнатися, що з нею. Мушу!

— Ти вже діяв на свій розсуд, — зауважив Стенді. — Бачиш, чим скінчилося. Хочеш іще?

— Я не можу ні про що більше думати.

— Ну, гаразд, — він-таки приніс другу склянку і плюснув собі на саме денце. — Привід все-таки є. На жаль, не святковий.

Я мовчав, розуміючи, що малося на увазі.

— Хай спочиває з Богом, — промовив Стенлі. — Отже, я хочу зрозуміти мету твого дзвінка. Ти поїдеш туди після розмови з нею, хоч яким би був її результат?

Я мовчав.

— Не поїдеш. Ти ж не зовсім дурний. Хай що вона тобі говоритиме, де гарантії, що її хтось збоку не змушує?

— Як сказати… — пробурмотів я.

— Гаразд, припускаю, у вас щось заготовлено на цей випадок. Але тоді цим дзвінком ти її практично поховаєш. Уяви, що…

Слова його загубилися у просторі кімнати. Голова моя нарешті почала працювати. Можливо, після випитого остаточно зник неприємний дзвін у вухах. Він мав рацію. Ті двоє, яких прибрав Марк, як і третій у машині, вони ж прийшли за мною, не за ним. Якщо б це був «хвіст» Марка, для чого тоді йому тягти до себе ще й мене разом з Інгою? Він розправився б з ними сам і потім зустрівся з нами у безпечному місці. Це був мій «хвіст». І Марк знав про це. Якимось чином він їх вирахував. Тому й закомандував, аби ми приїхали удвох. Його ж «хвостом», напевно, були оті, інші — з фургона та катера. Очевидно, він сподівався одним махом обрубати усі кінці і знову зникнути утрьох, тобто учотирьох, рахуючи цього старого, якого зумів-таки знайти. І якщо нині покійна трійця припленталася на Сто третю авеню зі мною, то без сумнівів, дехто з тієї ж компанії лишився біля Інги і тепер… Тепер вони або схопили її і диктують свої умови, або ж не чіпають і пильно стежать за нею, очікуючи, коли там з’явлюся я. Імовірно, у них навіть є можливість прослуховувати її телефон. Тоді…

Стенлі мовчки подивився на мене і налив ще в обидві склянки, не збираючись мені заважати. То що ж далі? Де ми з Інгою засвітилися? Як змогли вони вийти на нас? Випивши й другу одним махом, я зрозумів ще дещо. Якщо вони ще не схопили Інгу, то її спроба втекти однаково нічого не дасть, і я так чи інакше потраплю до пастки. Якщо ж вони сидять біля неї, то примусять її зустрітися зі мною. Так, у нас було заготовлено кілька слів для попередження про небезпеку. Та яка різниця чи схоче і чи зможе вона мене попередити? Зустрічатися однаково не можна. А найголовніше — якщо після розмови з нею я не з’явлюся, вони запідозрять, що Інга дала мені знак і тоді…

Стенлі мав рацію. Не варто зараз телефонувати Інзі. Нехай краще вона думає, що я її покинув.

Третю я налив сам і запитливо подивився на нього.

— Бачу, ти поступово починаєш тямити, — зауважив Стенлі. — Для нашої людини це перша річ у скрутній ситуації.

Красномовно покрутивши пляшку в руках, він рішуче всівся у кріслі й склав руки на грудях.

— Отже, як казав батько нашої перебудови: «кто єсть ху». Так?

— Хотілося б, — стримано відповів я.

— Гаразд, — він кивнув. — Деякі речі я тобі мушу пояснити, адже тепер ми лишилися удвох, — і зловивши мій здивований і навіть обурений погляд, додав: — Ні, я не хотів сказати, що ми вже однодумці і ти мій з руками й ногами. Просто ми обидва заручники деяких обставин. І від нашого порозуміння залежить, чи зможемо з ними впоратися.

Я мовчав і не перебивав.

— Отож, ти хотів знати, через що усе це. А через що взагалі таке може відбуватися у нашому світі? Вірно. Тільки через гроші. Звісно, великі гроші. Усе банально, друже.

— А якщо конкретніше? — зиркнувши на нього спідлоба, попросив я.

— А якщо конкретніше, то походження грошей таке. Як ти знаєш, ще за часів розвинутого соціалізму наша держава підтримувала деякі країни третього світу. Як правило, це співпадало з моментом, коли така країна здобувала незалежність. Часто і саме здобуття цієї незалежності було потенційоване Радянським Союзом.

— Ви маєте на увазі Афганістан?

— У цьому разі ні, хоча події в Афганістані мали неабияке значення для виникнення нашої ситуації. Афганістан був для нас вимушеним кроком. Якщо б туди першими потрапили американці, то біля наших кордонів на величезній території розташувалися б військові бази ворога з тактичною ядерною зброєю. Гадаю, ти розумієш, про що я. Є стратегічна ядерна зброя, якою володіли як ми, так і вони, і яка в принципі з будь-якої точки планети досягає території ворога. Але для польоту стратегічної ракети потрібен час. Її можна збити по дорозі не раз і таким чином війна із застосуванням лише цього виду ядерної зброї була б війною нанесення ударів, проти яких є захист. Нагромадження стратегічної зброї на власній території не дає країні відчутної переваги над ворогом, котрий володіє тим самим. Я зрозуміло пояснюю?

Я кивнув, а Стенлі продовжив:

— Інша річ — тактична ядерна зброя, що, маючи малу потужність та відстань дії, є небезпечнішою для ворога, оскільки захисту від неї практично немає. Тому свого часу наші й спробували розмістити тактичні ракети на Кубі, щойно вона здобула незалежність. Тому й американці одразу заявили про початок війни, адже перебування наших ракет на Кубі робило їх практично беззбройними. Після цього наші змушені були забрати ракети, не привівши їх у бойову готовність. Ось чому й відбулося вторгнення радянських військ до Афганістану — розміщення там американських тактичних ракет було б для нас тим самим, що для американців наші на Кубі. Але афганська кампанія згодом зазнала поразки. І коли питання виведення військ з Афганістану стало для Союзу неминучим, а отже, не було жодних гарантій, що туди у найближчому майбутньому не прийдуть американці, постала перспектива пошуку аналогічної країни під боком у Сполучених Штатів, аби утримати терези у рівновазі, адже варіант Куби давно «накрився».

Ось для цього й були виділені гроші, про які йдеться. Уяви собі, яка це сума! Профінансувати по суті переворот у латиноамериканській, нехай невеличкій країні. Звісно, усе трималося у найсуворішій секретності. Коло державних службовців найвищого рангу, які брали участь у цій операції, було настільки вузьке, що коли в одну мить розвалився Союз, їх, можна сказати, зовсім не залишилося. Двоє померло, скажімо так, власною смертю — інсульт на такій роботі є чесно заробленою болячкою, а один з цих двох ще й був у похилому віці. Четверо, котрі залишилися, зуміли вловити суть, яка полягала у тім, що операція вже розпочалася і у їхніх силах повернути її у дещо інший бік, враховуючи безлад, який панував на той час як у країні загалом, так і в її владних структурах зокрема. Залізний порядок зник і усі, хто тримався хоч з якогось боку за край комуністичної «ковдри», різко почали тягти її кожний на себе. Так от, з оцих чотирьох людей особливі можливості мав… давай умовно назвемо його «Івановим». Саме він був у цій справі головним виконавцем. Скажімо так, інструментом, людиною, яка особисто нічого не вирішувала, але, будучи універсальним фахівцем, виконувала основний обсяг суперсекретної роботи, включаючи як проведення фінансових операцій, так і таємні переговори з силами цієї країни, назвемо її умовно Санталемо, котрі безпосередньо розпоряджатимуться фінансами й робитимуть переворот. Такий собі радянський безликий «Іванов», важливий гвинтик усієї справи, справжнього імені якого ніхто не знав. Отже, Іванов був у цій компанії людиною найкомпетентнішою й водночас не мав права голосу. Тому, коли почався хаос, хто як не він мав найкращі можливості та мотиви взяти ініціативу у свої руки? А мотив був неабиякий. Будучи, повторюся, дуже компетентним у справах, Іванов розумів, що після завершення у нього немаленькі шанси, що приберуть свої ж. Це й підштовхнуло його піти ва-банк, тим паче, умови для цього наче самі склалися. І він наважився. Прибравши двох інших з цієї поважної компанії, він зумів за допомогою третього перекинути гроші у цю ж саму країну, але вже на приватний рахунок. То ж для Радянського Союзу і Росії, як його головної сподкоємиці, мільярди «накрилися». Переворот у Санталемо також став проблематичним. А сам Іванов вчасно чкурнув за кордон.

Отож, з усієї «чесної компанії», яка знала про цю операцію, серед живих тепер залишилося двоє — Іванов і отой «третій», за допомогою якого він завершив справу. Тож цей «третій», назвемо його умовно… Емісаром, також був лише інструментом, фахівцем, причому, на відміну від Іванова, компетентним лише у своїй, вузькій сфері. Тому прямої загрози з його боку Іванов не відчував. Адже для Емісара не існувало якихось особливих мотивів прибрати Іванова, та й можливості також, якщо подумати. А от Іванов, навпаки, був зацікавлений у знищенні свого Емісара, і тоді залишався сам-один з таємницею, про яку не знав ніхто, якої взагалі ніхто і ні з якого боку не торкався. Але, крім цього, як ти розумієш, Іванову ще й потрібні були оті самі гроші, інакше задля чого все це? От тільки отримати гроші у тому банку він не міг власноруч з однієї простої причини. Емісар хоч і не володів повним обсягом інформації, але також не був бовдуром і розумів, що є ланкою процесу відмивання дуже великих грошей, а тому перспектива, що його наприкінці приберуть, була реальна і для нього. Тож своє завдання у Санталемо він виконав з деякими відхиленнями, які в результаті не давали можливості Іванову у подальшому без участі Емісара отримувати гроші у філіалах банку. Забрати ці гроші Іванов міг лише за допомогою Емісара, що й робило товариша, а тепер вже пана Іванова автоматично зацікавленим у тому, щоб Емісар жив вічно.

Стенлі пояснював дохідливо, тож у мене не виникало жодних запитань. Бачив він і те, що я облишив геть-чисто усе і дбаю лише про одне — не загубити лінію його розповіді.

— Та гадаю, вони б двоє якось порозумілися, якби доля не внесла деякі корективи. Хоч як намагався Іванов перед втечею знищити усі бази даних цієї секретної операції та задіяних у ній людей, повною мірою це не вдалося. У штаті вищого союзного керівництва були такі, хто у цілому здогадувався, що відбувається. Деякі з цих людей потрапили і до нового керівництва країни. Тому, коли помінялася влада та устрій, питання не знялося з порядку денного — надто вже великі гроші. І вже від початків існування нової держави цим почала займатися російська розвідка. Їм вдалося натрапити і втримати чіткий слід самої операції і вони досі щільно працюють над питанням повернення грошей.

— А до чого тут я? — терпіння моє нарешті урвалося.

Усе, що викладав Стенлі, було цілком вірогідним та зрозумілим на відміну від «міжпланетної» маячні Марка, але себе, а тим паче Інгу, досі не вдавалося підчепити сюди ні з якого боку.

— А до того, шановний, — Стенлі на мить замислився, — що за примхою долі або велінням Господа Бога, це вже як вам більше подобається, товариш Емісар, про якого йдеться, свого часу народився з декстракардією. Сподіваюся, немає потреби пояснювати тобі, що це таке.

Ось тепер мій рот роззявився сам. «За примхою долі…» От у чім першопричина… Неймовірний збіг, у якому не було нічого надприродного! От вам і флоїди… Усе подальше несподівано намалювалося у моїй уяві настільки чітко, що здавалося, старий міг далі й не розповідати.

— Ну ось, — продовжував Стенлі, без будь-якого задоволення спостерігаючи ефект. — Тепер для тебе усе має стати на місця. Особливо, якщо я додам, що Іванов, замітаючи сліди, працював так надійно, що про Емісара ніде не залишилося жодних документів. Узагалі усе, що було у країні на цю людину, зібрано докупи і знищено ще задовго до цього, коли Емісар став секретним співробітником. Тож Іванову не довелося підчищати за ним по усьому колишньому Союзу, адже це зробили заздалегідь. Тому, знищивши секретну базу даних, до якої зумів знайти доступ, Іванов позбавив російську розвідку навіть фото Емісара, не кажучи вже про прізвище, дату і місце народження і тому подібне. І слід цієї людини, доволі примарний слід, росіянам вдалося розкопати лише якимось дивом, через медичну службу. Емісар хворів лише раз. Та двоє лікарів Головного медичного управління змогли пригадати його особливість — нехай не унікальну, проте дуже рідкісну. Тож дані про Емісара збиралися лише за їх словесними свідченнями, хоч і пам’ятали вони небагато. Ну і ще дещо вдалося цій поважній службі відшукати, щоб скласти доволі примарний «портрет» людини без імені. М-м-м!

Розпачливо похитавши головою, Стенлі розвів руками:

— Як же я забув одну цікаву і важливу річ! Зараз ти взагалі усе зрозумієш. Практично той самий «портрет», якщо це взагалі можна так назвати, отримали й усі інші, зацікавлені у розшуку Емісара. Бачиш, як цікаво складається… Річ у тім, що розміщуючи мільярди у банку, я вже казав, Емісар записав конкретну умову їх отримання — отримувати гроші може лише він особисто. Проте знаючи, з ким має справу, він побоявся ідентифікувати себе у цьому банку традиційно, тобто за конкретним прізвищем, такого-то року народження і так далі… Не наважився й зробити це за допомогою фото або відбитків пальців, адже ці ознаки давали б реальну можливість зацікавленим людям поступово відшукати його навіть у масштабах такої країни, як Сполучені Штати. Тому і вирішив цей хитрун ідентифікувати себе як вкладника за такими оригінальними ознаками, як праве розташування серця у сукупності з ІІІ(А) групою крові, позитивним резус-фактором і ще деякими ознаками, яких не видно з боку, якщо самому не афішувати їх, і які ідентифікують особу не менше, ніж фото або паспорт. Погодься, навіть потрібну фізіономію можна створити за допомогою пластичної операції, якщо дуже постаратися, не кажучи вже про паспорт або фотографію. А цього не створиш. Та й підібрати важко. Знаєш, яка частота народження людей з дзеркальним розташуванням внутрішніх органів?

— Щось близько одного на триста тисяч, — не надто впевнено сказав я.

— Нехай, — погодився Стенлі. — Один на двісті чи триста тисяч має «праве» серце. Якщо ж брати повне протилежне розташування ще й усіх внутрішніх органів, то тут кількість ще менша — близько одного на чотириста тисяч. До того ж здоровими такі люди народжуються далеко не всі, а отже, тих, хто доживає до віку Емісара, відповідно ще менше. Якщо ж додати, що ця людина мусить мати третю групу крові, ймовірність знайти двійника ще менша, резус-плюс — ще менша, європеоїдної раси — ще менша… Розумієш? З додаванням кожної нової ознаки, якими володів Емісар, ймовірність знайти другу таку людину поступово наближається до нуля, навіть якщо «фейс» при цьому не має значення.

І разом з тим виловити його за цими ознаками у масштабі мільярдного натовпу практично неможливо — хіба хапати усіх і перевіряти.

— Хитро, — погодився я. — А що банк, не знаю який там, згодився на такі дивні умови? Хіба це можливо?

— Можливо усе, коли йдеться про великі гроші. Тим паче, коли йдеться про фізично можливі речі. І от тепер така доволі «весела» ситуація, коли всім украй потрібен Емісар. Росіянам, щоб повернути гроші. Американцям, щоб отримати їх. Причому, зауваж, американців влаштовує не лише живий Емісар, а навіть і мертвий.

— Чому? — проковтнув я так, наче ішлося не про Емісара, а про Байду.

— А тому, що американці більше важелів мають у цій зоні. Практично усе відбувається в їхній країні, адже банк їхній. І представивши труп Емісара, справа для них полягатиме лише у тім, щоб оформити його спадкоємця, а це, повір, набагато легше. Ну і зрештою шукає Емісара так званий Іванов.

— Ну, йому, мабуть, найважче, — припустив я.

— Як сказати! — не погодився Стенлі. — Іванов, на відміну від них, знає його в обличчя, а це неабияка перевага над іншими. До того ж, Іванов утік із Союзу не сам, а зі своєю агентурною сіткою, яку набирав і готував особисто і яка не відома як американцям, так і росіянам, оскільки знищена, як я вже казав, уся база даних цієї справи. Ці люди — професіонали, яким також немає дороги назад, яким невідома суть самої справи і які утримуються коштом Іванова. Так що він аж ніяк не безрукий, повір.

— І його також влаштовує не лише Емісар а й інша людина, ідентична за тими конкретними ознаками, про які йшлося, — припустив я.

— Певною мірою так, — погодився Стенлі. — Двійник, для котрого зовсім необов’язково бути схожим зовні на цю людину, також влаштував би Іванова. І тоді справжній Емісар його також влаштовуватиме мертвим.

— Ось, значить, які розклади… — пробурмотів я. А мислити далі мені дуже заважали кілька питань, які будь-що належало з’ясувати негайно. І я запитав те, що здавалося мені найголовнішим. — А яка ж моя роль? І… ви так і не сказали, хто є хто, хоча з цього почали.

— Все скажу, просто намагаюся робити це методично й чітко, щоб ти не заплутався. Отже, люди, яких ти привів «на хвості», — росіяни. Їхня розвідка, резиденти, які працюють у цій країні. З розвалом Союзу протистояння цих двох країн не скінчилося. Їх тут більше, ніж ти думаєш. Тим трьом, що припленталися за тобою, не пощастило, їх прибрав Марк. Інші зараз пильнують Інгу і шукають нас.

— А ті, що розстріляли Марка?

— Американці. Спецслужби, не будемо вдаватися до деталей, як їх назвати. Їм також не пощастило. Марк на прощання влаштував вибух і загинули не тільки їхні агенти, тепер немає самого тіла Марка, і вони вже ніколи не дізнаються — влаштовував він їх насправді як Емісар чи ні.

— Отже, Марк не був Емісаром… — припустив я, і побачивши його зверхню усмішку, запитав: — А хто? Хто він тоді?

— Звичайний найманець. Професіонал. Найнятий мною ще давно, хоч і далеко не за усіма ознаками підходив на роль Емісара. Замішаний у цій справі настільки, що не мав як вийти з неї, навіть якби й хотів послати мене під три чорти. Навіть якби я згодився його відпустити.

— Чому?

— Надто великі гроші. На таке не заплющують очей. Такі справи не забуваються через те, що сплив термін давності.

— А хто ж ви у цій справі? Чому знаєте про усе так достеменно? — і я осікся, розуміючи відповідь наперед.

Дійсно, Стенлі лише поблажливо посміхнувся:

— От цього я тобі сказати не можу. Причина тобі відома, я казав.

— Ви і є Іванов або Емісар… — це вирвалося само.

Тепер він посміхнувся широко, хоча й не відкрито, не від душі:

— Жодним з них я не можу бути хоча б з причини невідповідності віку. Як один, так і інший значно молодші. Емісар твоїх років — чого б інакше була така гонитва за тобою? До того ж, серце моє у типовому положенні, можеш переконатись. Іванов також не стара людина. Тож якщо ти потрапиш до когось із наших… хм… конкурентів і на допиті висловиш таку думку, її не слухатимуть, адже як одним, так і іншим це відомо.

— А звідки відомо американцям, якого віку Емісар і яке у нього серце?

— Один з людей Іванова втік до них, — пояснив Стенлі. — Звісно, цей агент не знав ні про гроші, ні про переворот, що готувався у тій країні. Знав лише, кого вони розшукують. Американці самі додумалися.

— Гаразд… — я вже не почувався у схожому становищі, як і перед Марком свого часу, адже Стенлі говорив про цілком реальні речі, проте була потреба остаточно розставити всі деталі на свої місця. Тим паче, одна з них аж ніяк не вписувалася в намальовану Стенлі загальну картину. — А як же тоді Інга? Чому вона опинилася у цій круговерті? Там що, була ще таємна співробітниця жіночої статі? І також з «правим» серцем?!

Це був доволі відповідальний момент. Ставлячи таке питання, я починав балансувати на краю. Принаймні у протиборстві з цим старим. Звісно, я не збирався приймати на віру усе, що він казав, як і вірити у його добре ставлення до мене. У справах такого роду не буває доброго ставлення. Просто кожен має власні інтереси. І якщо чиїсь інтереси збігаються з твоїми, то на добре ставлення можна розраховувати. Але за годину його інтереси можуть змінитись і тоді… Тому я прагнув зберегти хоч якісь козирі щодо нього. А загальна перевага, безперечно, була аж ніяк не на моєму боці.

Що я міг узагалі протиставити цьому старому? Хіба що, напевно, зумів би придушити його у відкритій бійці голіруч. І то ще хто зна… Хто він і що може приберегти на цей випадок під своєю дряблою шкірою? Можливо, я швидше врятувався б, якби довелося втікати на власних двох. Більше ніякої переваги я не бачив. І господарем становища у цій конкретній ситуації стовідсотково був він. Тому я мав берегти геть усе, кожну дрібничку, яка у вирішальний момент могла б зіграти мені на руку.

Очевидно, Стенлі знав про мене усе те саме, що й Марк, який прийшов до мене по слідах Інги, і тому ці двоє, один з яких уже небіжчик, цілком могли бути «не в курсах» про моїх гостей, які прикидалися СБУ, про пенсіонерів, які загинули, аби полякати мене, про таємний склад та Іллю. Лише тепер я остаточно зупинився на тому, що ці люди були росіяни. Можливо, вони готували мене до використання підставним Емісаром, тому що втратили надію розшукати справжнього. А потім з-під їхнього носа нас вихопили американці. Саме американцями тепер я упевнено вважав тих, хто вивіз нас з Інгою у фурі через кордони і переправляв літаком, визначаючи дорогою справжній стан наших організмів. Саме американцями слід було вважати тих, у кого нас так зухвало, просто у повітрі, відбив Марк. От з цього погляду й мала б починатись обізнаність цього старого щодо моєї персони. Тому я вважав за потрібне берегти у таємниці все решту, чого він, імовірно, не знав. І заглиблюючись у дискусії з ним проти ходу часу, я ризикував несамохіть виказати йому цінну інформацію або ж викликати підозру щодо правдивості своїх слів.

Але не зачепити цього я також не міг. Інга була у вибудуваній ним системі тим, що найбільше потребувало пояснення, а для мене ще й тим, що викликало найбільший головний біль.

— А я все чекав, коли ти це запитаєш, — скривився Стенлі. — Немає тут ніяких неймовірних співпадінь. Зате є доволі звична річ — елементарна, навіть я б сказав, дитяча помилка людини, яка робить важливу справу у психологічній напрузі. Отож, помилився і наш друг Емісар. Вигадавши такий дотепний спосіб отримання грошей, серед своїх ознак він просто забув указати стать. Забув отаку найочевиднішу людську ознаку! І угода з банком оформилася документально без неї. То ж формально Емісаром тепер може бути й жінка, аби тільки мала усе решта те саме. Погодься, кумедна помилка, хоча й не фатальна. Просто припустившись її, Емісар не використав нагоди зменшити коло можливих претендентів «бути ним» ще удвічі. Ну і, звісно, якби не ця помилка, ти б не мав хмм… задоволення познайомитися з такою неординарною жінкою.

Пропустивши його заштрик, я подумав зовсім про інше. Ми з Інгою ставали наче пов’язаними жахливим ланцюгом. Оступившись, кожен з нас міг потягнути у прірву іншого.

— Ось такі пироги, друже, — мовив Стенлі, закладаючи ногу на ногу. — Тепер хтось із вас зайвий. Отримавши Інгу, росіяни не можуть скористатися нею як Емісаром доти, доки знають, що ти живий і протилежна сторона може пред’явити тебе як другого Емісара. Тепер ти розумієш, що її життя прямо залежить від того, наскільки надійно ми зуміємо заховатись.

— І які ж ваші плани? — не витримав я.

Він знову їдко посміхнувся:

— Не можу. Сам розумієш. Надто багато тих, хто готовий вдатися до негуманних методів, аби розв’язати тобі язика. Проте є дещо схожа тема — наші плани. Не зовсім те саме, але зачепити її можемо, якщо ти погоджуєшся.

У нього була манера висловлювати думки настільки детально, що аж нудь брала, проте він був правий. Це не зовсім одне й те саме. Але куди я мав подітися?

— Дійсно, куди тобі подітися? — згодився Стенлі. — Ти, звісно, не полонений. Та яке там… от зараз влупиш мене стільцем і підеш на усі чотири боки. Тільки ж далеко не зайдеш, гадаю, у цьому ти переконався. Та й ризикуватимеш за таких розкладів не лише собою, а й Інгою. Не заперечую, моє життя також ускладниться у цьому разі, але не настільки. У мене ще будуть варіанти, в яких тебе немає. Не буду приховувати — вони не настільки привабливі, але на біду згодяться. То ж я веду до того, що наша співпраця є взаємовигідною. Ти згоден?

— Хто зна… — я спромігся лише знизати плечима. — Де гарантії, що ви мене не використаєте? Так, ви мене врятували, як і Марк свого часу. Але звідки я можу знати з якою метою? А у світлі того, про що ви розповіли, цілком вірогідним є те, що я відіграю роль, ви отримаєте своє, а далі кинете мене отим усім хижакам зі спецслужб. Знову ж таки Інга? І вам також не потрібен другий Емісар! І ви зацікавлені прибрати Інгу за умови, що маєте мене! Або, навпаки, ліквідувати мене, якщо раптом Інга опиниться у ваших руках.

— Я розумію тебе, — зітхнув Стенлі. — Але ж і я змушений лише сподіватися, що не отримаю від тебе удару в спину. Бачиш, нас лише двоє. А якщо ми дійдемо згоди і діятимемо разом, то будь-які самостійні дії з твого боку, не узгоджені зі мною, теж можуть виявитися для мене таким ударом. Що ж мені робити? Я дійсно не можу надати тобі аргументів, аби переконати. Я дійсно не зможу реально контролювати кожен твій крок. Нам обом залишається лише вірити. І діяти за принципом, що з двох зол обирають менше. Я розумію, що приємніше сидіти вдома на канапі з якоюсь красунею і не знати ніякого Емісара. Але у разі, якщо це неможливо, краще вже бути зі старим Стенлі, аніж з котроюсь із сторін, названих мною. Тим паче, досвід спілкування з ними у тебе вже є. Вирішувати тобі.

— Гаразд, — промовив я, не знаходячи протидії його логіці. — Але перед тим як вирішити, давайте все-таки про наші плани.

— А це і є наші плани, — в тон мені відповів Стенлі. — Жити тут тихо й непомітно, поки супротивники самі не нададуть нам можливості викрутитися з цієї ситуації. А це трапиться обов’язково.

— Не надто конкретно, — пошкодував я. — Тоді уточню сам: мене цікавить Інга. Що буде з нею?

Він думав якусь хвилину, а потім промовив:

— Обіцяю тобі, коли ми вестимемо переговори з ними, її звільнення обов’язково буде серед наших вимог. Я не можу відкрити тобі деяких розкладів, але на той час вони значною мірою від нас залежатимуть, тому домовленість буде досягнута. А виконання своїх обов’язків нашою стороною буде неможливим без твоєї доброї волі, що автоматично зобов’язує мене врахувати твої вимоги, тим паче такі несуттєві.

— Гарно усе виходить, — я похитав головою. — Але запам’ятайте: я не ворухну пальцем, якщо не буду впевненим у безпеці Інги. І ви мене не примусите.

Цього разу Стенлі думав ще довше, але нарешті сказав:

— Гаразд. Подумаю над цим. Як надати тобі докази, що з нею усе гаразд. Отже, ми разом?

Я дивився йому у вічі і розумів, що цей двобій старий виграв. Автоматично я ставав його заручником. Якщо скажу зараз: «побачимо, дивлячись чого ви забагнете», він відповість щось на зразок: «Тоді я не зможу нічого зробити для Інги». Ось на який гачок я щойно зачепився. А може зачепився ще раніше, на нашій, українській території, зустрівшись із нею. Цікаво, що робила б у подібній ситуації Інга? Покинула б мене? Хтозна. А що як Інга взагалі є складовою частиною механізму, запущеного навколо мене, аби з максимальною вигодою використати мій нестандартний організм? Гарна жінка — прекрасний інструмент у таких випадках. Інга ж не просто гарна…

Цього знати я не міг. Можливо, вона якраз та людина, яка занапастить мене. Але не було найменшого бажання шукати якихось зачіпок, щоб зі спокійною душею зробити це самому.

— Поки що разом, — відповів я, витримавши цей погляд. — А далі залежить, чи виконаєте ви свою обіцянку.

Той, хто сидить у норі

Стенлі пропав майже на два дні. Спочатку я не знаходив собі місця, переймаючись невідомістю, потім — жагою дії. Але що я міг? Лише сидіти й напружувати розум. Безперечно, старий мав своє лігво чи там базу, хоч як назви, свою стаціонарну, про яку я не мав знати. А ще я все-таки не вірив, що він сам-один. Ця квартира, схоже, була тимчасовим пристанищем, можливо, призначена спеціально для мене. Тому навряд чи тут була перспектива знайти щось цікаве. А от наразитися на несподіванку — це як два пальці…

Ким він був? Упевненість, з якою діяв у таких ситуаціях і говорив про подібні речі, свідчила, що старий мав неабиякий досвід роботи саме у цій сфері. Тож, імовірно, житло було обладнане спеціальною апаратурою, здатною розповісти йому про те, чим я тут займаюся за його відсутності. Я мав можливість залишати стіни будинку, мені дали навіть телефон, щоправда, разом з ним і купу застережень. Але ж я міг не послухати його. Тож старий мусив мати якусь страховку на цей випадок. Або за квартирою стежать його люди, можливо, вони ж і прослуховують телефон. Або це робиться знову ж таки за допомогою відповідної апаратури. І тоді, цілком імовірно, Стенлі нікуди не поїхав, а сидить у будинку навпроти, спостерігає за двором і вікнами і слухає, а може й бачить по відео, що я тут роблю. Чого ж він чекає? Або кого? Хто може прийти по мене?

У такі моменти я почувався одночасно звіром у норі, яку нічого не варто при потребі розкопати, і рибкою, зачепленою на гачок і пущеною у водойму з великими та зубастими щуками. Яке з моїх припущень правдиве?

Вирішивши, що навіть якщо старий стежить за мною, моя поведінка не має виглядати неприродною, я обшукав-таки квартиру і не знайшов нічого. Взагалі нічого цікавого. Двері відчинялися без проблем і я навіть привітався і перекинувся кількома словами із сусідкою Стенлі, яку попередили, що я його далекий родич і приїхав з Росії. Схоже, це місце було надійне і «не засвічене».

Увесь цей час я думав. Усе-таки найвірогіднішим мені здавався варіант, що Стенлі і є отим Івановим. Тому й шукає собі іншого Емісара замість справжнього, який, заховавшись, сидить зараз у такій самій норі й гадає, що робити. Боїться, ще б пак… А старий проробляє безпрограшний варіант, як вирвати гроші, не потрапивши у пастку. Ні до чого конкретного ці думки не приводили, хіба що, порівнюючи свої попередні пригоди з розповіддю Стенлі, я знаходив нові докази на її користь. Схоже, усе відповідало дійсності. Згадався навіть випадок, що стався зі мною ще до появи отих двох у кафе «Артист».

Тоді я несподівано захворів. Просто почувався погано, не розуміючи причини. У районній лікарні ніхто не сказав мені чогось розумного, вважали, що скарги мої доволі дивні й розводили руками. І саме тоді, як мою голову вантажили тривожні думки про те, куди б звернутися, на майданчику біля кабаку зупинилася машина, пасажири якої вирішили випити пива. Вони так голосно дискутували за допомогою наукових термінів, що привернули мою увагу. Виявилося, що це лікарі, науковці і поверталися вони з Польщі, де проходив якийсь симпозіум. І коли вони вже готові були побитися за свої переконання, я наважився підлізти з підносом за рахунок закладу і своїми проблемами. Вони слухали з цікавістю, а тоді запропонували приїхати. У Києві отой, що звався Петром Федоровичем, прислав машину за мною на вокзал, і за півгодини я опинився у зовсім непоказному будиночку, де був цілковитий бардак. Сам фахівець пояснив, що це приміщення вдалося вибити для лабораторії і він зараз якраз переїжджає. Та все ж мене обстежували прямо там, беручи в основному аналізи, а на УЗО і ще щось довелося їхати до якогось приватного центру. В результаті я отримав від свого несподіваного знайомого діагноз якоїсь паразитарної хвороби і кілька загорнутих у папірець порошків, від яких дійсно за два дні усе минуло. Випадок забувся і згадався лише тепер в іншому ракурсі.

Зважаючи на можливості тих, хто «наїхав» на мене згодом, я мав усі підстави зробити висновок, що хвороба явно пов’язана з якоюсь гидотою, яку мені підсипали, а порошки — антидот. Люди ж, які спромоглися на таке, мали на меті обстежити мене, щоб встановити наявність у мене усіх відомих їм ознак людини, яку Стенлі називав Емісаром. І лише встановивши достеменно, що я можу бути його двійником, за мене взялися усерйоз і почали готувати до виконання задуму.

Стенлі з’явився дуже рано, розбудивши мене і без будь-якої передмови заявив, що Інга там же, де я її залишив і у квартирі сама. Більше того, за якийсь час я мав з нею говорити.

— А звідки ви це знаєте? Ви бачилися з нею? — я не знав, вірити йому чи ні.

— Ні, не бачився. — Стенлі поклав переді мною телефон і пояснив: — Говоритимеш по ньому. Номер уже набрано. У тебе буде рівно чотири хвилини.

— Я нічого не розумію… Чому раптом чотири?! — це починало дратувати, хотілося якихось зрозумілих пояснень.

Викладаючи привезені продукти, він пильно подивився на мене і промовив:

— Не нервуйся, усе гаразд. Учора я замовив їй піцу по телефону.

— Навіщо?

— Ну, ти ж не голодуєш. Хлопчик, якій розвозить піцу, отримав у подарунок мобільний телефон з камерою. Повісивши його на груди, він подзвонив їй у двері. А я отримав зображення. Ось.

Увімкнувши ще один телефон, Стенлі тицьнув його мені в руки. Двері на табло відчинилися і я побачив Інгу. Поруч із нею нікого. Обличчя її було схвильованим, а голос здивованим, коли почула, що їй привезли піцу.

— Це від вашого друга, щоб ви не зголодніли.

— А де він сам? — майже викрикнула Інга.

— Він просив, щоб я особисто розклав вам усе це на столі і поклав до холодильника.

Її обличчя спочатку знову висловило подив, а потім — я це бачив — на ньому промайнула згадка про те, що усе потрібно робити точно так. Можливо, навіть вона згадала про той недоречний головний біль і свою нестриманість, за які тепер розплачується. Вона зачинила за ним двері і провела до кімнати. Хлопець розклав на столі піцу і пішов за Інгою на кухню. Я зрозумів задум Стенлі, якщо, звісно, це не було підлаштовано. Але яким чином?

Ні, це не скидалося на театр. Інга була собою. Хлопець теж поводився природно і у квартирі більше нікого не було — усе це й фіксувала камера. Двері зачинилися і зображення вимкнулося. Перед цим Інга намагалася розпитати його, де я і що це означає, але підліток тільки розводив руками.

Я продивився фрагмент ще кілька разів, отримуючи від Стенлі пояснення. Це було вигадано дотепно.

— Зауваж, — дивлячись в очі, промовив Стенлі, — при бажанні я міг би у коробку з піцою підкласти вибухівку. І тоді залишився б тільки один двійник Емісара. Це повертаючись до твого питання, можна мені вірити чи ні.

Дочекатися години, коли за сотню миль звідси увімкнуть ще один телефон, виявилося важко. Десь далеко, я не знав де, ще одна людина зараз складе два телефони докупи і я телефонуватиму саме туди, на один з них. Другий апарат з’єднається з Інгою. Розмова у такий спосіб відкидала можливість відстеження нас із Стенлі по мережах мобільного зв’язку. А щоб не наражати на небезпеку і ту людину, Стенлі відвів мені лише чотири хвилини. Ще один мобільний телефон був у коробці з піцою, і я сподівався, що Інга його знайшла. Тоді нашої розмови взагалі ніхто не почує.

Добряче холодило під грудьми, коли, глянувши на годинник, я натис кнопку виклику. Там почулися гудки, клацнуло і нарешті вона відповіла.

— Привіт, сонце… — здавалося, я промовляю це чужим голосом, але така форма звертання мала свідчити, що це дійсно я.

— Господи, де ти пропав?! Що це означає?? Я третій день місця собі не знаходжу і не знаю, що робити! — Інга наїхала по повній, але почувши моє мовчання, вчасно виправилася і промовила вже інакшим тоном: — Привіт, любий. Пробач.

Така відповідь також мала означати, що це дійсно вона.

— Як твоє здоров’я? — увесь холонучи, запитав я.

— Здоров’я нормально, — відповіла Інга. Саме ці два слова мали засвідчити, що у неї нічого не сталося і вона у безпеці. — А ти як?

— Так собі. Похвалитися не можу, — у мене відлягло від серця від усвідомлення, що принаймні її не тримають у заручниках.

— Що сталося? — голос її здригнувся.

— Послухай мене, Інго. Я не можу говорити довго. І телефонувати найближчим часом також не зможу. Не перебивай!!! Твої жіночі проблеми дійсно внесли корективи. Ти розумієш мене?

— Так… — тихо і розпачливо промовила вона. Цей не притаманний для неї розпач наче ножем різонув по моєму серцю, яке хоч і було не таким як у всіх, проте добре вміло сприймати і боліти.

— Але тепер уже нічого не вдієш. Будемо викручуватися. Сиди там, живи як живеш. Гроші у тебе є. Чекай.

— Скільки?

— Я не знаю. Повір, не знаю.

— Що сталося? Ти не можеш говорити?

— Можу, але це не телефонна розмова.

— А коли ти з’явишся?

— Не знаю. Тобі потрібно чекати.

— А де…

— Інго! — перебив я. — Усе, що я тобі міг сказати, я вже сказав. Розумієш? Я не винен, що так сталося. Хіба тим, що не наплював тоді на твої капризи. Усе було б інакше, а так…

Вона мовчала. Я глянув на годинник. Здавалося, сказав кілька слів, а час уже закінчувався.

— Інго, у мене немає ані хвилини. Слухай уважно. Я не покинув тебе. Запам’ятай це. Я тебе не покинув! І не зроблю цього. Просто чекай. Ти чуєш мене?

— Чую, — відповіла вона.

— Ти віриш мені?

У трубці було мовчання.

Стенлі потягся пальцем до кнопки, але я перехопив його руку.

— Скажи, Інго! У мене час закінчується! Скажи, мені це потрібно!

— Хочу вірити…

— Бережи себе.

— Удачі тобі.

Друга рука Стенлі перехопила мій зап’ясток і два пальці стиснули якусь точку, що струм пробив аж до ліктя і вона заніміла. Одразу ж вимкнувся телефон.

— Постраждати за чоловічі проблеми ще більш прикро, аніж за жіночі, — безбарвно промовив його голос. Витягши з телефона чіп, він знищив його, а виходячи з кімнати, кинув мені: — Це зараз перейде.

Я лише провів його очима, розминаючи щойно майже зовсім нечутливу руку, у якій поступово починали бігати «мурашки».

* * *

Перехід Гнилого моря мав забрати багато сил. Під палючим сонцем у соленій воді по пояс. Вода, що не охолоджує тіло і не вгамовує спраги… А там, звідки він забрав цю жінку, вода холодна, захищена від сонячного жару зеленим листям, що схиляється над поверхнею. Коли Тубілай побачив уперше цю воду, то, здавалося, вже наперед знав, що вона така. Річка тече, сюркоче…

І він знову стулив повіки. Ільмір, цей пес, що любить гроші, не спатиме. А йому потрібні сили, аби перенести її, котра виросла на берегах цієї тихої річки. Уявилося, як Марія скидає одяг і заходить у воду. Він знав, що не можна так багато думати про невірну. Але ж це не для себе. Тому й дарує сили всемогутній Аллах, щоб виконати місію, покладену на нього повелителем. В останню мить, коли його свідомість прощалася з Всевишнім, дівчина, котра заходила у воду, обернулася. Він не просив цього, але вона обернулася, наче прощаючись. Так, ніби він мав заснути назавжди.

Несамовитий крик Марії розтулив його повіки, і рука його злетіла догори, вихоплюючи вірну зброю, відбиваючи удар, а наступним рухом Тубілай уже зрізав з ніг татарина, який тільки-но встиг підняти шаблю удруге.

Вони накинулися, наче зграя диких псів — боязко і водночас завзято, і закрутилося… А підлий Ільмір, який прокляв тепер усе на світі, ще з двома смикнувся до Марії. Її вже перекидали через сідло, і Тубілай краєм ока побачив, як ще один, у дорожчому вбранні, підхопив повіддя коня і крикнув щось тим, котрі залишалися. Це був наказ привезти його голову.

Вони зупинилися перевести подих. Троє проти одного. Двоє вже корчилися на землі у передсмертних муках, а Тубілай тримав у другій руці шаблю одного з них. Він знав, що сили нерівні і бачив, як вони бояться — чи то бути порубаними несамовитим агою, чи повернутися, не виконавши наказу. Кожен із них намагався зберегти безпечну відстань до грізного ворога, пробуючи підкрастися зі спини, але Тубілай умів триматися обличчям до усіх одразу, хоч скільки б їх було. Ятаган розсік повітря, лякаючи найближчого, щоб одразу вразити іншого, того, який підскочить зі спини. Усе станеться так або схоже. Напевно яничар-ага знав лише одне — останній з ногайців не мусить впасти мертвим одразу, щоб тіло його якийсь час ще могло відчувати муки, а язик говорити.

Грім серед ясного неба

Навряд чи я мав підстави вважати ясним свій небосхил. Та все ж переді мною поступово вимальовувалася хоч якась перспектива. Чотири дні ми зі Стенлі їздили по найближчих містах і у приватних клініках і діагностичних центрах робили обстеження. Замовляв Стенлі, а робили, звісно, мені. УЗО, рентген і різноманітні аналізи. Слухняно віддаючись до рук американських ескулапів, я робив висновки.

І першим з них був той, що Стенлі не тільки не належить до якогось з ворогуючих таборів, з якими я мав справу, а й не знає про мої стосунки з першими, яких я остаточно вважав росіянами. Адже як одні, так і інші вже знали про особливості мого організму і, схоже, вважали придатним. Стенлі ж прокручував усе по-новому. Відповідало намальованій ним картині й те, з якою обережністю це робилося. Він не замовив комплексу необхідних обстежень в одній клініці, щоб не скласти картини для тих, хто, можливо, вже чатує, запустивши могутні щупальці у сітку медичних закладів. А проведення УЗО та рентгену взагалі залишив наостанок, адже ці обстеження виявляли основні спільні ознаки з Емісаром.

Ясним як божий день у світлі цього було одне: Стенлі готував з мене двійника цього загадкового Емісара. Отже, невдовзі мені доведеться протягти руки за такими грошима, що важко уявити. І тоді знадобляться усі мої таланти, аби зорієнтуватися у ситуації миттєво і діяти правильно. От тільки чи буде така нагода взагалі? Що як вона ще існує зараз, коли його немає вдома і я можу чкурнути на свій страх і ризик? Що як зараз і є оті останні дні, коли можна використати цей шанс?

Та вести мову про те, щоб наважитись чи ні, заважала одна деталь. Це була Інга. Тоді вже на ній потрібно ставити хрест. Якщо навіть є така можливість втекти від Стенлі, то він вже точно знатиме, де мене потім шукати — біля неї. Біля жінки, за якою швидше за все і так уже чатують. І можливо, не лише росіяни. Навіть сам Стенлі, який за моїми переконаннями все-таки мусив мати якусь агентуру, міг прикластися до цього. Тоді шансів жодних. Однаково мені не вихопити її з-під носа в усіх. Та й не вірив я, що цей старий отак просто залишає мене самого.

Та навіть раптову зміну ситуації, яка примусила у цьому переконатися, я не вважав громом серед ясного неба. Тому, що сталося за хвилину, завжди було місце у моїх розрахунках.

Телефон засигналив — Стенлі. Старий говорив більш ніж лаконічно, попереджаючи, що ті, хто зараз увійдуть, — його люди і я маю слухатися їх до його наступних розпоряджень. Так і сталося. Вони відчинили своїм ключем і кинулися перетирати геть усе у маленькій квартирі, знищуючи відбитки пальців. Їх було четверо, і я сумирно сидів на стільчику посеред кімнати, не заважаючи їм. Старший з них, Айвен, був малослівним і вправно керував процесом. Упоралися вони швидко, спорснули стіни й предмети з якихось балончиків і, загрузившись у бус, ми поїхали. Я не питав нічого, розуміючи, що на якусь інформацію від цих людей розраховувати годі. Їхали ми більш ніж півдня і дорогою Айвен лише раз узяв телефон. Схоже, телефонував Стенлі. Він і забрав мене у них на якомусь відрізку дороги.

— Непередбачені обставини, — коротко пояснив він. — Нашими обстеженнями почали цікавитися. Довелося перестрахуватися і зникнути. Загалом усе гаразд.

Хтозна чи було правдою сказане, та одне не викликало сумніву — обставини дійсно складалися непередбачувано, і нас могли вирахувати. А за годину ми заїхали до міста, і після кружляння вулицями Стенлі зупинив машину біля занедбаного невеличкого котеджу. Ми увійшли й одразу ж Стенлі почав збиратися. Він мав ще деякі справи.

— Тут цілком безпечно, — сказав він. — Про цей будинок не знають навіть мої люди.

«Ще зовсім недавно у вас взагалі не було ніяких людей», — подумав я. Але не сказав. Навіщо? Щоб він мені «навішав» якесь вірогідне пояснення чому не розповів про них? Хай краще думає, що я не надав цьому значення. А всередині усе стискалося від одного слова — «коли?», адже розвиток подій свідчив про те, що чекати мені залишилося недовго. Стенлі порадив не виходити з будинку і взагалі не «світитися». Тим паче, можливість така була, адже житло обладнане усіма зручностями. І мені знову довелося зайнятися найважчим — набратися терпіння і спробувати відігнати невтішні думки. Та навіть і те, що сталося невдовзі, ще не було отим громом.

З півгодини я чесно працював у цьому напрямку, оглядаючи закутки котеджу, коли двері у вітальні відчинилися. І не встигло клацання замка відбитися відлунням у серці, як мене вже кликали, причому голос належав Айвену. Коли я збіг донизу, вони вже увійшли. Крик застряг у моєму горлі: другий, бородатий, той що був з Айвеном перший раз і імені якого я не знав, затягував крізь двері третього з їхньої ж команди — судячи з усього мертвого. Тіло кинули на підлогу і він одразу ж потяг четвертого з розчинених задніх дверцят фургона, підігнаного до самих вхідних дверей. Тіло безжиттєво волочили через поріг, і коли його кинули на підлогу, я побачив скривавлену дірку у куртці акурат на спині. Їх застрелили у спину. А усі мої наступні запитання зняв пістолет, який з’явився у руці Айвена.

Ствол дивився мені у груди, а рух його другої руки наказав повернутись обличчям до стіни. Вочевидь у команді Стенлі відбулися розбірки. Свого роду бунт на кораблі. Незгідних прибрали, і тепер, схоже, Айвен грав власну гру або ж виконував накази іншої сторони — однієї з тих, про які вів мову Стенлі.

Браслети клацнули на моїх зап’ястках, а перед цим його руки пройшлися моїми кишенями. Телефон для зв’язку зі Стенлі він забрав, ключі від моїх браслетів передав напарнику. Мене посадили у кут і лише тоді бородань завів до помешкання ще одну людину, голову якої закривав мішок зі щільної тканини. Його завели за руку. Бородань зашторив вікна, і мішок стягли з голови прибулого. Розв’язали й руки. Чоловік, якого раніше мені бачити не доводилося, мовчки протер очі і роздивився. Він не скидався на полоненого, хоч і доставили його так. Наостанок бородань заніс ящик з якимось довгим футляром і лише тоді двері остаточно зачинилися.

Незнайомець у супроводі Айвена перейшовся будинком. У спину йому не дивилося дуло пістолета і почувався він досить вільно. «Погулявши» по будинку, він узявся до ящиків. Там була якась техніка. Приєднавши датчик на довгу метрову ручку з кнопками та перемикачами, він почав обстежувати стіни та підлогу усіх приміщень. У будинку Стенлі вони щось шукали.

Час зупинився. Панувала тиша, лише скрипіння підлоги від кроків спеца з датчиками. Його привезли з мішком на голові, аби не знав, куди їздив і де працював. Отже, відпустять. Я сидів спиною у кут, отже, бачив усе, і мені не збиралися накидати на голову ніяких мішків. Вони не переймалися питанням бачитиму я щось чи ні. Упевнені, що я нікому нічого не розповім? Але чому тоді не застрелили одразу? Було б ще надійніше. Можливо… Збираються віддати під дію «негуманних» методів?

Німіти усередині почало одразу, щойно пістолет Айвена вперся мені у груди. Але те, що там робилося зараз, не йшло у жодне порівняння з тими першими відчуттями. Воно буквально не давало дихати. Відчуття кінця. Того, що називається жахливий кінець. Дихання перехоплювало і плутало думки. Айвен усе бачив. Вони не ставили запитань, очевидно добре розуміли, що я можу знати і чого не можу. Та найголовніше — я був свідком їхніх дій. Цим усе сказано.

Кімнати обстежили, але нічого не знайшли. Мене підняли з підлоги і повели до підвалу. Привезений фахівець перемкнув щось на своєму обладнанні і продовжив роботу внизу. Вони ж мовчки чекали.

— Звідси треба було починати, — єдине промовив бородань.

Зрештою датчик зупинився посередині стіни. Я не міг бачити монітора, на який перекинулася їхня увага, оскільки тепер був припнутий правою рукою до металевої труби. Фахівець з пошуку упевнено провів пальцем по екрану, а потім намалював чорним маркером квадрат на стіні.

— Тут, — це було сказано з упевненістю.

Бородань приніс зверху ще один ящик і витяг два ломики — важчий і легший, перфоратор і ще кілька дрібниць. Айвен закрутив у патрон перфоратора коротке свердло з гострим наконечником, залишивши довге на запас, і робота почалася. Чомусь вони не боялися повернення Стенлі. Можливо, знали, що той далеко. А можливо… Що, як Стенлі уже немає серед живих?

Робота просувалася швидко, хоч і замурували схов добротно. Вони вибивали застиглий розчин і виймали цеглу. Найважче було з першою, а далі пішло швидше. Я стояв поруч і скоро побачив фрагмент металевої плити, що вимальовувався у дірі, яка з кожною хвилиною ставала ширшою. Вивалилася ще одна цеглина і все остаточно з’ясувалося. У схові був сейф. Невеличкий сейф з хитромудрим замком. І тоді знову настала черга спеца.

У підвалі панувала тиша. Він застиг за комп’ютером з навушниками і чаклував над сейфом, затуляючи отвір від мене спиною. Тому я не міг бачити, що там діється. Айвен уперше подивився на годинник. До цього час, здавалося, його не цікавив. Зараз цей фахівець відімкне сейф. Зараз чи за годину — не має принципового значення. Що буде далі? Що буде зі мною? Для чого мене тримають? Можливо, взявши гру на себе, вони так само претендують на мою персону, як і Стенлі. А можливо…

Казочка про Емісара, розказана Стенлі, згадалася миттєво в усіх подробицях. Якщо йому вірити, то ось у чому смисл. Ось за що усі гризуть одне одного — за великі гроші, що лежать у банку «N» і які можна взяти лише з моєю допомогою. Схов у будинку ніяк не в’язався з цими теоріями. Яка роль сейфа у цьому? Чому за нього ведеться кривава гра? Отже, існує ще щось, ще якісь обставини. І тоді, імовірно, моя подальша доля і саме життя залежатимуть від того, що у сейфі.

Дверцята клацнули за півгодини, і він відійшов, закриваючи ноутбук і ставлячи його під стіну поруч із металошукачем. Айвен прочинив дверцята сейфа і просунув туди руку. Повністю дверцята не відчинялися — знизу заважала якась недоламана цеглина. У руці його з’явилася невеличка пластмасова коробка. Потім ще одна. А далі те, що він потяг, не пролазило у щілину. Потрібно було доламати знизу цеглу або…

Він вирішив «або». Бородань підійшов і, просунувши руки під край дверцят, доклав сил. Сейф піднявся на якийсь сантиметр догори і це дало змогу дверцятам розчинитися повністю і випустити руку Айвена з коробкою більшого розміру.

Незнайомець виявився фахівцем не лише з пошуку металу у стінах і відкривання сефів. Його рух був блискавичним і «проспав» його навіть я, не кажучи вже про людей Стенлі, котрі були зайняті знахідкою. Лише миттю пізніше я зрозумів, звідки взявся у його руці вузький та довгий клинок. Лише тоді, як блискуче лезо простромляло обох їх нараз, адже стояли дуже близько, я збагнув, що це ручка від металошукача і зброя була захована там.

Стиснутий крик вирвався з горла Айвена. Різким рухом комп’ютерник висмикнув зброю з тіл і проштрикнув удруге спочатку груди того ж Айвена, а потім і бороданя, який, схопившись за Айвена, намагався втриматися, а тоді потяг і його у протилежний кут під стіну. Вдарилася об бетонну підлогу, розлітаючись, коробка, секунду перед цим витягнута з сейфа, покотилося довге сверло від перфоратора, прихилене до стіни.

Тіла у куті ще робили останні рухи, а він кинувся і схопив вміст коробки. А далі…

Далі спрацювали мої рефлекси, які на щастя не остаточно заглушив страх. Його наступний рух уже не був непередбачуваним і я встиг нагнутися і схопити вільною рукою довге свердло з гострим, наче спис, наконечником. Так схотілося долі, щоб покотилося воно у моєму напрямку. Крик сам вирвався з мого горла, коли я відбивав його випад. Вістря клинка вдарило об стіну, а повторний удар мені вдалося відвести убік. Третій випад дав мені змогу ухилитися і самому махнути не надто зручною «пікою». Наконечник розсік повітря у напрямку його шиї, та ворог вчасно відсахнувся. От тепер він зупинився. А я зручніше перехопив свою несподівану зброю, звикаючи до її особливостей.

Він стояв навпроти мене, виставивши вістря клинка. Там за мною, буквально за крок, лежали ті, хто щойно претендував на схов Стенлі. Тепер усе це належало йому. І він не хотів залишати свідка. Потрапивши сюди у такий спосіб, він не міг мати при собі вогнепальної зброї. Тому й вагався, як учинити далі.

Браслети, що тримали мене біля труби, відбирали половину шансів, позбавляючи маневру. Ще частина втрачалася через недосконалість моєї зброї. Його клинок завдовжки майже метр, мав гостре лезо та ручку навіть чимось подібну до справжнього ефесу шаблі. Свердло ж моє мало близько півметра, і маленький, нехай навіть гострий наконечник. Проте вправні дії моєї лівої руки добряче остудили бойовий запал цього «лицаря». У його погляді пробігла нерішучість. Але браслети відбирали можливість використати зручний момент і напасти першим.

Я ступив півкроку вперед, вважаючи, що краще мати якийсь запас для захисту, аніж руху уперед у надії вразити його. Одночасно довелося відступити від стіни, перекриваючи прохід біля протилежної. Завдання мені полегшували відкриті дверцята сейфа, які стирчали з діри у стіні і які можна було зачинити тільки рухом на себе. Вони обмежували його маневр, не даючи проскочити попри стіну до трупів Айвена і бороданя, у чиїх кишенях були пістолети. Таки удача тримала сьогодні рішуче мою сторону, інакше цей «ніндзя» давно б уже продірявив мене кулею і забрався геть.

Я озирнувся на тіла. Нога Айвена лежала зовсім близько від мене. Можна було навіть зігнутися і хапнути її за штанину, а потім підтягнути до себе. Та хіба ж мені це дозволять? Ми дивилися в очі одне одному, думаючи про одне й те ж. Він також не відмовився б повернутися до кімнат і притягти з собою хоча б важке крісло, змести мене, а потім добивати своєю імпровізованою шаблею. Так би й вчинив, якби не тіла, що лежали поруч. Адже тоді я зустрічав би його вже з пістолетом.

У нього було два виходи — кинути мене і, забравши знахідку, йти геть, або ж вирішувати питання просто зараз, так як є. Напевно, перше не влаштовувало його категорично, бо клинок у руці несподівано зробив обманний рух до мого стегна, а тоді спрямувався мені у живіт. Дзенькіт, з яким зустрілася наша зброя, знову вдихнув у мене впевненість, і трикутне вістря мого свердла одразу ж розсікло повітря. Він встиг відсахнутися.

Моя імпровізована піка не мала руків’я і робити нею рублячі рухи було украй небезпечно — вона могла взагалі вилетіти з руки. Це означало б мій кінець. Він усе-таки фехтував, а не бездумно наносив удари. Вочевидь ця людина завжди знала, з ким має справу, тому й володіла своєю таємною зброєю. А я дивував його, грамотно захищаючись лівою рукою і роблячи випади усе частіше.

Він зупинився і озирнувся, шукаючи собі додаткової зручності. Напевно, дуже важливо для нього було довести справу до кінця, оскільки у його лівій руці з’явилася справжня ручка від металошукача з датчиком на кінці. Я відступив тепер уже зайвих півкроку і приготувався до зустрічі. Браслети тягли уперед. Піднявши палицю, він з криком кинувся на мене і рубонув нею, відводячи водночас другу руку для удару клинком. Смикнувши браслети на себе, я спрямував тіло йому назустріч, не звертючи уваги на цю імпровізовану палицю і намагаючись ухилитися від більш грізної зброї.

До кінця мій задум не спрацював і в голові добряче дзенькнуло, вдарило по плечі, а наступної миті я парирував удар його клинка. Тіла наші стиснулися і я відчув, як різонуло по правому боці. Відштовхнутий вагою мого тіла, втративши рівновагу він відступив.

Н-на-а!!!

Здавалося, я проштрикну його наскрізь. Ворог тримався за живіт, а я дивився на свою руку, що зуміла-таки нанести ефектний удар без замаху. Піка, що не мала ефесу, від стикання з його тілом проїхалася по моїй долоні і я тепер тримав її практично за вістря.

І все-таки його рука була у крові, як і подертий светр на животі. А я вчасно встиг перехопити свою зброю як належить, тому що, втративши витримку, він знову кинувся на мене. Це вже був відчай. Чітко відбивши випад, я рубонув його по голові. Але кайданки невчасно смикнули назад і вістря мого свердла лише розсікло йому обличчя. Рана була глибока і з неї одразу заюшило. У надзусиллі я зробив новий випад і удар прийшовся по руці. Клинок задзеленчав по підлозі, а він відступив на безпечну відстань. Перехопивши свердло у припняту руку, я таки зумів хапнути тіло Айвена за штанину і потяг до себе. Кривавлячи підлогу, мій супротивник збирав уміст схову. А за мить його черевики протупотіли сходами догори. Клацнув замок на дверях.

Лише тепер я відчув, як тремтять руки, коли витягав пістолет з кобури під пахвою Айвена. Постріл перебив ланцюжок, звільняючи руку. Телефон Стенлі. Є. Ключі від кайданок у кишені бороданя. Який? Ось!

Наручники покотилися по бетону. Двері зачинені. Три постріли у замок зробили свою справу. Але з підвалу я так і не вийшов. Нехай я ще не став профі, але, напевно, вже й не був повністю дилетантом. Тому, озираючись, повернувся-таки до сейфа. Як відчував! Там залишалося ще щось. Маленька коробочка, футлярчик. Він лежав у самому кутку, тому й не дістався до нього Айвен раніше. Не встиг. Тепер і мені доведеться пограти у цю гру.

З нього юшило так, що сліди були більш ніж переконливими. Вискочив через двері. Оглянувши себе, вийшов і я. Подалі звідси. Я ішов, запхавши руки до кишень і тримаючи в одній телефон Стенлі, а в іншій маленьку коробочку, ще не уявляючи, що у ній.

Якраз воно і було справжнім громом серед ясного неба, а якщо ж бути точнішим — блискавкою. Саме блискавкою, тому що так буквально і називалося. Блок флеш-пам’яті до комп’ютера або, якщо по-простому, — флешка зберігалася у маленькому футлярі, що був останнім у схові. Що звідти витягли крім цього — одному Богу відомо, а швидше дияволу. Мені ж окрім неї дісталося лише кілька крихт чогось такого схожого на віск або парафін, з якого роблять свічки, тільки значно м’якшого. Воно відлетіло від коробки, тієї останньої, яку витяг з сейфа Айвен за мить до своєї смерті. Я загорнув речовину у шматок паперу і поклав у футляр поруч із флешкою. Подряпина від удару клинка мого супротивника була поверхневою, проте у голові гуло, а плече і шия, куди влучив датчик, добряче боліли. От тепер я мав зателефонувати Стенлі. І то чимшвидше. Якщо він живий.

Пальці набирали номер, а флешка муляла долоню і не так долоню як розум. Заховавши її якнайглибше, я зітхнув і натис кнопку. Звістка про погром, влаштований його ж людьми, суттєво зіпсувала йому настрій. Зіпсувала — мало сказати. Це відчув навіть я на відстані. Навіть при тому, що голос старого завжди залишався спокійним, а емоції міцно спали.

— Я повертаюся, — після секундної затримки сказав старий. — Сиди там і чекай.

Очевидно, ситуація вийшла на таку фазу, що йому довелося залишити мене у своїй найпотаємнішій «норі», про яку узагалі ніхто не знав, ще й на самоті. Тільки сталося непередбачене, адже помилок припускаються усі. Хто ж він насправді? Іванов, не інакше. Або один із тих двох, яких вважав, що знищив, Іванов. Але помилився. І він, залишившись живим, розпочав свою гру. Знати б…

А за годину, яка здалася мені роком, Стенлі різко зупинив машину біля мене.

— Їдьмо, — не глянувши, кинув мені.

— Куди?

— Тепер уже не має значення. Подалі звідси.

Риси його обличчя загострилися, а бліда шкіра просто обтягувала вилиці. Ця людина злякалася. Я бачив.

Машина виїхала з міста і полетіла по хайвею. Він не оглядався і не робив жодних спроб визначити, чи не стежать за нами. Час від часу це намагався робити я, але не помітив нічого підозрілого. Його, здавалося, це питання, якому завжди приділяв основну увагу, взагалі не цікавило. І ще одну річ повідомило мені його непроникне обличчя. А можливо, я помилявся. Проте зараз мене не полишало переконання, що тепер він без сумнівів знає, що робити далі. Ні, від нього й раніше ніколи не відгонило якимось ваганням, не це малося на увазі. Просто його позиція у цій невідомій мені грі завжди була вичікувальною. Завжди він чекав, що продиктують обставини. Тепер ми наче вийшли на прямий шлях, звернути з якого неможливо, як, припустимо, на цьому прямому відрізку хай-вею.

Усі формальності щодо перевірки можливого «хвоста» Стенлі виконав перед самим містом і на його початку. Не будучи вже зовсім зеленим хлопчиком у такій справі, я це побачив, хоч і не вдав. А тоді ми винайняли кімнату у мотелі і Стенлі знову залишив мене.

— Скоро усе минеться, — промовив він, сідаючи за кермо. — Я маю на увазі, сприятливо для нас. За це я маю дякувати тобі. Тепер усе буде гаразд.

— Що це було? Ну там, у сейфі? Як тепер? Як це — сприятливо для нас? Ви ж усе втратили! Поясніть хоча б щось!

Він лише похитав головою.

— Чекай мене тут.

— Скільки?

— Недовго. Нехай тебе тепер нічого не хвилює. І не нароби дурниць. Навіть якщо тобі схочеться перейти дорогу й купити хот-дог, питай у мене. Ти зрозумів?

Я кивнув.

— Більше несподіванок не буде, — упевнено промовив Стенлі. — Якщо ти сам їх не накличеш.

— Постараюся, — відповів я.

Нова машина Стенлі вирулила з території. А я стиснув у кишені флешку. Завдяки успіхам у науці премудрого Іллі я, принаймні, знав, що з нею робити. Знав і те, що, незважаючи на застереження старого, зроблю цей крок таємно від нього, сподіваючись, що вдасться. Не міг знати я лише одного: що ця флешка дійсно стане для мене справжнім громом серед ясного неба.

Я впав на ліжко. Думки вирували зі скаженою швидкістю, але з надзвичайно малим коефіцієнтом корисної дії. Вище себе я стрибнути не міг, хоч як би хотів, і якщо помилюся, то, можливо, це обернеться бідою не лише для мене.

Інга. Ні, про неї зараз краще не думати. Я глянув у вікно. За ним розгойдувалися гілки дерев — вітер здійнявся не на жарт. Якби я був справжнім розвідником, зараз міг би заплющити очі і проспати наче по команді одну годину. Очі заплющилися. Вітер відганяв сон.

Жарт не на жарт

— Пробачте, де б я міг скористатися на годинку ноутбуком або комп’ютером? — це я запитав у молоденької чорношкірої продавчині, купуючи дві банки пива.

Спека та спрага стали нестерпними, а вона здалася мені найсимпатичнішою і найпривітнішою у маркеті. Не питати ж про це у метродотеля там, де ми зупинилися. Хоча, звісно, саме з ним ця проблема вирішилася б найшвидше.

Вона посміхнулася мило у відповідь на мою ледь вичавлену либу і розповіла про муніципальну бібліотеку за кілька кварталів та офіс «Емерікен комп’ютерз», що також розташований неподалік. Жодних документів я не мав, тож пхатися до бібліотеки не було сенсу, і я розшукав згадану фірму. Менеджер ще не підійшов до мене, а я вже зрозумів, чим вони займаються. Фірма продавала нове й «беушне», ремонтувала і здавала у користування.

Проблема вирішилася миттєво. На висловлене бажання придбати ноутбук якомога зручніший для роботи, можливо, навіть не новий, він показав мені кілька моделей і запросив випробувати, для чого запропонував зручну кабінку зі столиком, де можна навіть замовити каву. Бажати чогось кращого було годі. Основне, щоб не повернувся Стенлі, тоді доведеться пояснювати свою вилазку. Але телефон був зі мною. «Скажу, що моторошно стало чекати у чотирьох стінах і гадати, хто може прийти замість нього» — подумав я, вмикаючи ноутбук і вставляючи флешку. У мене й так завмирало у грудях від різних припущень, а наступне відкриття лише загострило і без того гострі відчуття.

Ще у сквері, сидячи на лавці в очікуванні Стенлі, я добре її роздивився. І побачив на її чорному пластмасовому корпусі два штрихи — такі, ніби ця річ, зовсім нова, вимастилася у щось таке, стороннє. Ще тоді я зауважив, що при педантичній охайності Стенлі комп’ютерне приладдя не мало б бруднитися об щось непотрібне. У нього навіть тарілка за весь обід не вимащувалася з країв їжею. Тоді це було тільки зауваження без висновків. Висновки прийшли аж тепер. Я витяг з коробки папір і розгорнув оті два шматочка, схожі на віск. Провівши цим шматочком по пластмасовому корпусу, я отримав точнісінько такий самий слід. Дивна речовина розминалася у пальцях і мала специфічний слабкий запах. Залишалося тільки сподіватися, що це не отрута або ще якась небезпечна гидота. Висновок прийшов недвозначний: якщо ці сліди з’явилися на флешці до її потрапляння у схов, отже, лежала вона ще раніше разом із воскоподібною речовиною. Хоча, навряд чи Стенлі накидав би це у тайнику отак насипом. Хіба дуже поспішаючи. Тому й вимастилася вона. Та це вже було другорядним. Головне полягало у тім, що блок флеш-пам’яті старий зберігав у надійному місці.

Я не забув навичок, набутих під керівництвом Іллі. На дисплеї ноутбука відображалося завантаження, і от я вже зазіхнув на таємницю. Чашку кави випив узахлин і переді мною висвітився ознайомчий сайт. Мені пропонували обрати мову для ознайомлення з матеріалом. Української у переліку не було, я обрав російську. Взагалі перелік мов був невеликий. Крім російської пропонувалась англійська, німецька і ще якась, я не міг розібрати яка. Річ у тім, що назва кожної мови у таблиці писалася нею ж. Якщо для російської потрібно було обрати в меню «русский», англійської — «english», то навпроти цієї мови було накарябано взагалі невідомо що.

Російська версія увімкнулась, і я побачив нумерацію розділів, на які був розбитий матеріал, що займав майже увесь простір цього носія — два гігабайти. Обравши навмання третій розділ, я прочитав його назву — галеологія. Скидалося на якусь науку.

Галеологія виявилася наукою про побудову матерії. Проте це не було щось з розряду філософії, хоча сама матерія, наскільки я розумів, була суто філософським поняттям. Галеологія вивчала матерію з якогось фізичного погляду. Розділ історії розвитку галеології я пропустив і взявся до суті. Тут писалося приблизно те, що я знав навіть за умов не надто великої ерудиції. Речовина складалася з молекул, молекули з атомів, атом у свою чергу з ядра, навколо якого бігали по орбітах електрони. Щоправда, термінологія дещо відрізнялася від звичайної, тієї, що вивчали ще у школі на уроках фізики. А от далі пішло-поїхало…

Усі речовини, уся матерія, що є навколо нас, узагалі складала у сукупності нашу планету, це я також розумів. А планета наша оберталася по своїй орбіті навколо Сонця, яке було наче як ядром, а Земля, Марс і усі решта — електронами. І усе це разом, тобто наша сонячна система, становило один атом від молекули якоїсь — виходило так — гігантської речовини, яка також належала до якоїсь планети, ще незрівнянно більшої. А ця планета у свою чергу знову-таки оберталася навколо свого сонця і ця, за нашими мірками, надгігантська система була у свою чергу також… атомом якоїсь речовини — ще більшої. І так можна було рухатись безкінечно, як у цьому напрямку до більшого, так і у зворотньому до меншого. Адже будь-яка маленька молекула з нашої Землі була мікроскопічною міжпланетною системою, планети якої також складалися з атомів, кожен з яких також був… І у напрямку зменшення також можна було рухатися до нескінченності.

Про таке я чув уперше.

Голова боліла й йшла обертом і без того, щоб спробувати осягнути якусь галеологію. Я клацав мишкою і гортав комп’ютерні сторінки, які намагалися мене переконати, що навіть увесь я таким чином складаюся з безлічі міжпланетних систем, таких собі мікроскопічних, адже моє тіло, як і будь-яке інше, складається з молекул і атомів. Отже, якщо мене застрелить хтось із несамовитих ворогів Стенлі, це обернеться крахом не одної цивілізації, адже на багатьох планетах — атомах мого тіла існує життя.

Маячня!!!

І оце варто було тримати за стількома замками, ще й замурованим у стіну?!

Набираючи люті, я перескочив на іншу гілку по каталогу і відкрив розділ «Культура». Але одразу ж і вийшов, оскільки там взагалі була мара, яку зрозуміти не вдавалось. А зайшовши до розділу «Історія», я вирішив почати з кінця.

Побачивши моє роздратування, менеджер підійшов до мене і запитав чи все гаразд. Я заспокоїв його і, замовивши ще кави, ковзнув до останньої сторінки, гортаючи швидко назад. Ну, хоч це піддавалося розумінню. У стислому викладі тут ішлося про те, що відбувалося у цьому скаженому світі. Ірак, до цього Афганістан, Радянський Союз, холодна війна, гонка озброєнь, перший космонавт, Гітлер… Розділ був стислою енциклопедією. Якщо б мати час, то і до Македонського можна дійти. Я збирався закрити розділ, та палець автоматично перекинув курсор назад. Не міг же я пропустити своєї улюбленої теми. Європа… десь тут. Ось. Туреччина. Правління Сулеймана II, корпус яничарів…

А далі мої очі самі полізли на лоба. Виявляється, попередник Сулеймана II був… першим реальним турецьким султаном, а піддані його були першими реальними турками. В дужках стояв якийсь незрозумілий код згідно з класифікацією. Що за класифікація така? Знайшовши довідку, я запросив пояснення. Класифікація Д-4 давала свій код кожному утвореному різновиду «Нових землян» — мутантів. Отже, турки за нею мали код 116 і першим їхнім реальним султаном був Сулейман І. Мурад, який за моїми уявленнями правив ще раніше, адже я добре знав цей розділ історії, був ретроспективно твореним. Принаймні так стверджував запис на флешці. І усі його піддані вигадані, а пам’ять про них, відчуття, що ці люди нещодавно реально існували у їхньому житті, генетично запрограмована у перших живих мутантах, тобто у цьому разі — у Мураді та усій його челяді, рабах і так далі. І наші, тобто козаки, які воювали ще з турками Мурада, виходило, також були вигаданими і внесеними у геном пам’яті своїх перших, уже живих нащадків, які не хотіли коритися Сулейману І, маючи, щоправда, інший код — 142.

Маячня Марка, яку я запам’ятав у всіх деталях, ураз постала у пам’яті. Перед очима попливло. Це скидалося на вишуканий жарт з боку… долі чи що?? Я листав назад і дійшов до місця, де закінчувалася Справжня історія — вона так і називалася — і починалася Реальна історія нових землян. Справжня ж закінчувалася зникненням флоїдів. А до цього був їхній прихід, знищення земної цивілізації і… словом, усе, про що плів свого часу Марк, тільки детальніше. Після того, як флоїди залишили Землю, ми й почали, образно кажучи, воювати з яничарами. А от як ми утворилися з Київської Русі і як біля Босфору виникла Османська імперія — усе це вже вигадано потім, написано заднім числом, аби не виникало у нас питань звідки ми взялися. Цей розділ так і називався — Вигадана історія. У Справжній же історії землян до приходу флоїдів замість Київської Русі та єгипетських фараонів описувалося таке, що не вкладалося у голову. Я водив очима по рядках і не сприймав нічого. Каву приносили справно, забираючи порожні чашки, тож я втратив рахунок випитого і не міг упевнено сказати, від чого більше макітриться у голові й бухає серце.

Телефон мовчав і я, не надто сподіваючись щось зрозуміти, скакав по інших розділах. Флешка була базою даних про цивілізацію справжніх землян — напрошувалося таке визначення. Тут були відомості про історію, науку, культуру і ще багато чого. Для того, щоб хоча б пробігти весь матеріал, не вистачило б і тижня.

Що це було?!!

Вимкнувши ноутбук, я заплющив очі.

Після загибелі навіженого Марка — цього «останнього лицаря справжніх землян» і зустрічі зі Стенлі, для мене усе почало ставати на місця. Я починав щось розуміти й осмислено до чогось готуватися. Витівки Емісара були цілком зрозумілими речами і залишали шанси зарадити собі.

Що тепер???

До сьогодні виходило так, що раніше мене дурив Марк оцією міжпланетною хренотінню, бо не міг сказати мені правди, а Стенлі пролив світло на ситуацію. А що ж зараз?! Що?

Зараз, враховуючи, що Стенлі беріг цю флешку, мов зіницю ока, а його агенти заради неї ішли на зраду і стріляли одне одного, виходило, що дурив мене по-справжньому все-таки він — казками про Емісара та невдалу революцію у якомусь Санталемо! А насправді чотириста років тому нас знищили флоїди, придумавши нам нову історію і новий шлях розвитку. І оці клерки з комп’ютерного салону — звичайні штучно створені мутанти! Тобто праправнуки мутантів.

Я знову відкрив ноутбук. Оскільки перед тим його повністю вимкнув, почалось завантаження і мене знову запитали про мову. Цього разу я спробував натиснути на оту абракадабру. Виявилося, це мова справжніх землян! От що беріг Стенлі! Залишки справжньої цивілізації. Шкода, я не мав кому висловити весь свій сарказм. А точніше, злість і відчай. Я вже не вірив у легенду про Емісара, але, звісно, не наважувався взяти на озброєння і казку про флоїдів, яку мені нав’язували удруге.

Салон збиралися зачиняти. Виявляється, минув цілий день. Голову мою розпирало від неймовірної інформації, і я навіть не спромігся подякувати менеджеру, який не взяв з мене платні за нещадну експлуатацію комп’ютера.

Флоїди… Флоїди…

Усе, що було у нашому житті, — усе, що «так» і що «не так» — геть-чисто ця флешка пояснювала тільки цим. Фактом їхнього втручання чотириста років тому.

Стенлі ще не з’явився. Напевно, з боку я виглядав дуже прибитим, тому що метрдотель, який приймав нас зранку, стурбовано поцікавився, чи немає у мене якихось проблем. А коли я подякував, запитав, чи не бажав би я чогось.

— Можливо, у вас тут можна погратися у комп’ютерні ігри?

Це безпосереднє запитання, якого не чекав навіть я сам, дещо здивувало його, але за кілька хвилин він люб’язно приніс мені старенький ноутбук, перепрошуючи, що це усе, чим він може допомогти. В сумці залишався «сухпайок» — щось їстівне ми завжди возили з собою, аби менше світитися де не потрібно. Дві банки пива досі лежали у кишенях. Очі заплющилися на якусь хвилину, аби зібратися. Я зрозумів, що спати цієї ночі не доведеться.

* * *

Менгу-Гірей, мурза Ногайської орди, вже кілька днів мав цей головний біль. Усе наче й обійшлося, але майбутнє виглядало тривожним. Він ризикував головою як ніколи. Кілька днів тому завершився їхній спільний похід з нащадком буджацького бея Улусом і тепер їм належав багатий ясир — майже три сотні невільників, в основному жінок, дітей, юнаків. Мурза, який вів свою родову лінію від ханської династії Гіреїв, вважав себе обділеним відтоді, як його брат Девлет-Гірей став сераскиром Ногайського ханства. Відтоді він був змушений лише підкорятися. Менгу-Гірей робив набіги, а ділив здобич його брат, забираючи ласі шматки. Тому й наважився мурза здійснити ще один похід у землі невірних спільно з сусідами-буджаками, таємно від сераскира. Попередній, слава Аллаху, зійшов з рук.

Але сталося непередбачене: вже на шляху додому серед воїнів здійнялася суперечка через кількох полонянок, з якими нестримані буджаки хотіли розважитися просто на місці, в той час, як бранців належало ділити вже вдома. Якби він був поруч! Нічого б не сталося. Але вершники схопилися за шаблі і з буджаків, яких було у тому крилі менше, загинуло восьмеро. Їх взагалі перебили б усіх, якби не з’явився Улус, на нього люди мурзи не наважилися підняти руку. І тепер нащадок буджацького хана вів мову про викуп, він хотів узагалі майже всіх бранців.

Так Менгу-Гірей завис над краєм прірви. Буджаки не визнавали нікого — ані кримського хана, ані влади султана і в разі невирішення конфлікту ногайцям загрожувала війна. З іншого боку, мурза не міг розраховувати на захист хана або свого брата-сераскира, адже здійснив цей похід за їхньою спиною. Найпростіше було б віддати усіх невільників, але тоді це викличе невдоволення воїнів — їх чимало загинуло у сутичках з бекетами запорожців, а здобичі немає… Знайдуться невдоволені, які донесуть в Орду.

Саме тоді, як голова мурзи розколювалася від невтішних думок, охорона привела йому зловленого чужинця. Якщо ж бути прискіпливим, він прийшов сам. Без сумнівів — це був воїн. Широкий у плечах, високий, з чорними, звисаючими донизу вусами. Руки зв’язані за спиною. Його привели і кинули на коліна перед Менгу-Гіреєм, а старший з охоронців уже нашіптував на вухо своєму володарю щось про полоненого.

— Хто ти? — запитав його мурза і додав: — Говори правду. Якщо твій язик буде брехливим і ти не зможеш нічим підтвердити своїх слів, тобі відітнуть голову.

— Я Тубілай, яничар-ага великого Сулеймана-паші, начальник двадцятитисячного корпусу яничарів всемогутнього султана.

— Чим доведеш свої слова, чужинцю? — Менгу-Гірей підвівся і нервово заходив між стінами шатра. — Султанський сановник такої величини має мати при собі знаки, які підтверджують це. Вони є у тебе?

— Мені довелося бути у буджацькому полоні, — промовив Тубілай. — У полонених відбирають усе.

— Гаразд, — погодився мурза. — Мої воїни кажуть, що ти прийшов сам, з власної волі. Чому?

— Я був у землях невірних, щоб виконати волю всемогутнього Сулеймана-паші. І я зробив це, взявши для нього жінку на ім’я Марія з невірних. Усі мої воїни загинули у бою, а я віз її своєму повелителю до Кафи, де на мене чекає султанська галера. Твої слуги напали на мене сплячого і відібрали цю жінку. Ти великий воїн і мудрий правитель, накажи своїм нукерам віддати мені рабиню, яка належить моєму повелителю і супроводити нас до Кафи. Всемогутній Сулейман-паша щедро винагородить тебе, присягаюся. — Тубілай все-таки підняв голову, яку нукери мурзи тримали очима додолу, і додав: — І накажи своїм воїнам підняти мене. Я не звик стояти на колінах ні перед ким, крім султана.

— Ти сміливо говориш, чужинцю, що викликає у мене бажання вірити тобі, але… Звідки ти знаєш, що твою рабиню забрали мої воїни? Звідки ти взяв, що вона у мене?

— Це сказав Аскер, останній з них, перед смертю. Він сміливий воїн, але мені вдалося розв’язати його язика.

Менгу-Гірей присів на своєму ложі, підперши голову. Він завжди вважав себе мудрим правителем, навіть не будучи правителем узагалі. і тепер зрозумів, що полонянка дійсно зараз у таборі буджаків. Її забрав Улус, кинувши кількох воїнів, аби добити цього чужинця. І Аскер, про якого йшлося, був єдиним ногайцем серед них. Нукери мурзи миттєво знайшли Ільміра і продажний пес підтвердив усе, про що розповідав полонений. Його вже підвели з колін і він стоячи відповідав на питання Менгу-Гірея. А той нутром відчував можливість витягти для себе якусь користь з цих подій. Ні, безперечно, він не відрубає голову цьому зухвалому бранцю. Так, хоч хто б він був, зараз він невільник Менгу-Гірея. От тільки як вірно вчинити? Підлий Улус забрав собі ту полонянку, а хоче взагалі усіх.

А наближені мурзи вже перешіптувалися з ним, даючи поради. Цей Улус — гордовитий нащадок буджацького бея, який зовсім і не хан, якщо розібратися, задумав одне паскудство… І не відмовишся, адже проти нього не попреш, навіть би і бути зараз у самому Кизикермені, за стінами. Туди не можна, одразу все знатиме сераскир. І тоді не зносити голови…

— Гаразд, — зрештою промовив мурза, повертаючись знову до Тубілая і сідаючи перед ним. — Усі ми шануємо великого правителя Сулеймана-пашу, усі ми служимо і йому. І, звісно, Аллах велить нам сприяти в усіх справах його хоробрим воїнам. Але, чужинцю, звідки я можу знати, що ти мовиш правду? Ти нічим не підтверджуєш своїх слів. А на мій превеликий жаль, я не мав честі і задоволення бачити в обличчя найсвітлішого з правителів, як і його вірних слуг і воєначальників. І жоден з моїх нукерів не бачив в обличчя начальника особистої гвардії найсвітлішого, яким ти себе називаєш. Тож я не можу бути певним у твоїй правдивості. До того ж, ти убив моїх хоробрих воїнів, говориш по-татарськи, а… — він зробив паузу, — обличчям ти взагалі невірний!

Гомін схвалення пройшовся рядами ногайців.

— Я слуга всемогутнього Аллаха! — промовив Тубілай.

І тоді поруч з’явився Альфар-Нагі, перший порадник мурзи.

— Чужинцю, ти говориш, що є воєначальником великого Сулеймана-паші. Йєні-чері хоробрі воїни і ми чули про це безстрашне військо, яке приносить славу всемогутньому султану. І цілком зрозуміло, що командувати такими воїнами у числі двадцяти тисяч має найкращий, найхоробріший… — він розплився у хитрій догідливій посмішці.

— Мій вірний Альфар говорить розумно, — підтримав Менгу-Гірей. — Ними має командувати воїн, який сам вартий десяти. Га? Ти доведеш нам, чужинцю, що вартий десяти? Зроби це і, можливо, ми повіримо тобі.

На обличчі яничар-аги не здригнувся жоден м'яз.

— Я виставлю проти тебе, чужинцю, десять моїх кращих воїнів. І ти битимешся з усіма ними по черзі. І кожен з них матиме право розрубати тебе навпіл. Але запам’ятай: якщо ти пораниш хоча б одного з них, тебе прив’яжуть до чотирьох коней і гнатимуть їх у різні боки.

— Я не боюся, — дивлячись у вічі, відповів Тубілай. — Ні десятьох твоїх нукерів, ані страти, якою ти мені погрожуєш. Я служу своєму повелителю та всемогутньому Аллаху і доки живий, робитиму те, що мені належить. Тому битимуся з твоїми воїнами так, як ти того вимагаєш.

У його очах не промайнуло навіть тіні невпевненості чи страху. Але Менгу-Гірей таки зумів розгледіти в них іще щось, крім відданості Аллаху і повелителю. Щось зовсім інше. І воно — мурза міг заприсягнутися — також штовхало цього воїна в обійми смерті. Мурза тільки не зрозумів, що саме.

Сонце почало хилитися до обрію, коли охочі до розваг ногайські воїни та оточення мурзи зібралися серед аулу на широкому місці. Тубілаю не віддали його зброї, а тицьнули до рук звичайну шаблю, якими було озброєне усе військо Менгу-Гірея, а сам Альфар-Нагі призначив десятьох нукерів, які битимуться з чужинцем. А Менгу-Гірей зайняв своє місце, знаючи наперед, що не стратить цього зухвальця, навіть якби впали мертвими усі його десятеро воїнів. Альфар-Нагі подав знак…

Вони закрутилися у двобої на витоптаній кіньми траві посеред численних шатрів. Супротивник виявився напрочуд рухливим, та, уникнувши кілька разів його ударів, Тубілай двічі рубонув щосили. Це не була важка зброя, але клинок вилетів з рук татарина і той, задкуючи, відійшов убік, звільняючи місце наступному. Яничар-ага підхопив шаблю, що валялася на землі, але мурза зупинив двобій. Шаблю відібрали й усе пішло по-новому. Цей, навпаки, був не настільки меткий, але вищий і сильніший, удари його сипалися з усіх боків і не в змозі ухилитися, Тубілай кілька разів відбив його стрімкий клинок. Та ось настала мить, коли, захопившись нападом, супротивник прийняв невдале положення. Піднявши його шаблю, Тубілай штовхнув нукера мурзи ногою у живіт і заволодів його зброєю. Третього довелося рубонути, але плазом по ногах, і татарин з криком гепнувся у пилюку.

Менгу-Гірей підняв руку, коли його четвертий воїн впав оглушений і поповз сам не розуміючи куди. Це означало закінчення розваги. У Тубілая відібрали шаблю і тоді Менгу-Гірей підійшов до нього.

— Ти отримаєш те, що просиш, — промовив мурза. — Як я і обіцяв, коли подолаєш десять воїнів. За тобою ще шість. І я відтепер не наполягатиму, щоб ти дарував їм життя. Принесіть йому їжу і дайте води.

Останнє стосувалося його нукерів.

Флеш-вояж

Потреба влізти туди ще раз була всепоглинаючою. Усе моє єство ставало дибки від спроби повірити у флоїдів. Але, перехопивши консерви з банки й запивши пивом, я вставив флешку у ноутбук і спробував злетіти чимвище над усім цим. Побачити зверху.

Що відбувалося? Зараз я зібрався шукати «жучки» на заперечення того, чого не бажала сприймати моя натура, моя свідомість. Влізти ще раз у цю муру диктувалося бажанням розвалити її теоретично, не залишивши каменя на камені. Адже флоїдів не буває.

От тільки була одна закономірність у моєму теперішньому житті. Ще за часів, коли я загруз у кафе «Артист», розважаючи днями публіку, а ночами Оксану, перспектива втручання у моє життя двох бандитів з липовими посвідченнями СБУ, їй-Богу здалася б мені не менш дивною, аніж вторгнення флоїдів на Землю. Та це сталось, але й тоді люди, застрелені, аби примусити мене співпрацювати, так само здалися б мені неймовірними речами. Утім відбулося й це. Але навіть після такого заявочка, що мене викраде американська розвідка, а супермен на ім’я Марк відіб’є у них просто у повітрі, була б сприйнята з явною недовірою. Одначе й це сталося! А далі траплялися все нові й нові ще неймовірніші речі, і те, у що колись не вірилося, траплялося рано чи пізно, і зараз уже не здавалося дивним. Що ж, тепер на черзі флоїди. Я не вірю, що таке може бути. А що мені відкриється ще пізніше, коли я переконаюся у їхньому існуванні?

Схоже, для неймовірних подій у моєму житті межі не існувало як в один, так і в інший бік, наче межі для отої матерії.

Я вмився і розтер голову рушником. Не варто намагатися розвалити ці теорії. Не це зараз головне. Існують флоїди насправді чи ні, а матеріали, що випадково потрапили до моїх рук, були тим, що старанно ховав Стенлі. Від усіх і від мене у тому числі. Я залежав від нього і, можливо, ще зійдуся з ним у протистоянні. Отже, це також можливість отримати якісь козирі.

Ще раз уважно переглянувши тільки розділи, назви й каталоги, я зрозумів, що ця флешка далеко не єдина. Постійно то там то сям у тексті траплялися посилання ще кудись, до якихось матеріалів, що мали інше кодування, таке, якого не було у цих розділах. Отже, тут зібрано лише деякі дані про окремі аспекти такого питання як цивілізація корінних, або справжніх землян. І саме цей блок пам’яті дістався мені. Решту, треба думати, забрав із собою мій супротивник, як і те, що пов’язано зі шматками воскоподібної речовини, які лежали у моїй кишені.

Ідея сподобалась і я почав шукати у розділах бодай якісь дані про те, що це могло б бути, максимально звертаючи увагу й на інші речі. Особливо ретельно я відстежував останній фрагмент Справжньої історії, який і стосувався якраз вторгнення флоїдів. І читаючи про створення землянами генетичних станцій, про які розповідав Марк і які начебто продукували отих нових землян, придатних для зворотних змін, я наткнувся на файл для спецкористування. Він не відкривався без введення коду. Оце вже ставало по-справжньому цікавим, і я щиро шкодував, що Ілля так і не встиг навчити мене, як влазити у такі речі, коли пригадався один епізод. Тоді ми сильно погаркалися і Марк заявив нам, хоча більше це стосувалось Інги: «Якщо ви колись передумаєте, а мене не буде поруч, запам’ятайте:» …він повторив це двічі… «БАД 63!» Моя «розвідницька» пам’ять не підкачала. БАД 63. Без дефісу. Я швидко набрав це латиницею, але код не спрацював. Але ж програма запущена у російській версії! Довелося повторити те саме кирилицею. Є!!! Файл відкрився.

Я не читав, а поглинав текст. Земляни встигли зробити це і створити невелику популяцію нових, придатних до зворотних змін. Вони не фіксувалися сканерами. Усі ж решта шансів на виживання не мали і були невдовзі поступово знищені. Але інформація, яку я читав зараз, уже була передана тим, хто, маючи праве серце, все ж таки залишався більш спорідненим з цією багатостраждальною планетою і мав шанси на зворотнє перетворення. Разом з інформацією ці люди передавали з покоління в покоління сироватку, яка зберігалася у спеціальних флаконах, закупорених за допомогою герметика, який забезпечував її дієздатність, охороняючи від зовнішніх впливів. Я витяг шматочки воску і пом’яв у пальцях. Ось що воно. Відірватися тепер було важко, і я час від часу забував навіть про те, що варто бути напоготові, аби встигнути висмикнути і сховати флешку, а ноутбук вчасно перемкнути на гру.

Нові земляни гинули у катаклізмах тих часів, вироджувалися, не здатні для продовження роду знайти собі подібних у натовпах людей, губилися і знищувалися сироватки. Звісно, усі придатні для відродження цивілізації не могли володіти інформацією у повному обсязі. Все знали тільки обрані. На них і покладалася місія пронести оце, частину чого я зараз тримав у руках, крізь століття і надати міжгалактичній комісії.

Стенлі не поспішав повертатися, і увечері (вдень я таки мав заплющити очі), мотельний ноутбук знову був зі мною. Однаково зробити для себе чогось більшого зараз я не міг. Можливо, і цим я не скористаюся ніколи, але за вечір і півночі мені вдалося принаймні осягнути, що таке міжгалактична комісія. Це не були дядьки у скафандрах, які одного прекрасного дня могли з’явитися з літаючої тарілки і з вдячністю прийняти оцю флешку, аби потім покарати жорстоких флоїдів. Довелося ще раз пройти галеологію, щоб уявити, що вони, як і самі флоїди, дійсно не мають рук, ніг і ще чогось, характерного для нас.

Мої лікті спиралися на потертий стіл, деревина і лакове покриття якого, як і загвинчені у нього шурупи, складалися з різних атомів. І якби замість ноутбука у мене був якийсь надпотужний мікроскоп, якого люди ще не вигадали, я б зміг побачити їх на власні очі. І з мільярдів цих атомів міг би обрати один, що був центром-сонцем, навколо якого оберталися електрони-планети і на одному з них, де були сприятливі умови, як ото на нашій Землі, я б міг виявити якусь форму життя. Зовсім не зрозумілу для мене, без рук-ніг і усього решта, але зі своїми радощами й бідами. І тоді я міг би бути для них або чимось на кшталт флоїдів або ж, навпаки, міжгалактичної асоціації. А вони, потерпаючи від моїх втручань, також не змогли б осягнути своїм примітивним розумом, яким це маю бути я з двома руками й ногами, так само, як і я сам зараз не міг уявити собі флоїдів, не зважаючи на докладне тлумачення складених невідомо ким комп’ютерних сторінок. І вони — оці, зі столу, також не мали б сил протидіяти мені, як не змогли свого часу земляни протистояти флоїдам.

Флешку на свій страх і ризик я вирішив залишити при собі. Здавалося, я прочитав усе, що тільки міг хоч якоюсь мірою розуміти. І на той час, коли Стенлі постукав до кімнати, вже не чіпав її.

— Я так розумію, у тебе все гаразд, — пильно глянувши на мене, промовив він.

— Гаразд буде, коли я опинюся подалі від цієї мари, — відповів я. — І не сам, а з Інгою.

— Сподіваюся, це станеться післязавтра.

Мені не причулося. Він сказав — післязавтра.

Я дуже хвилювався, аби прозорливий старий не запідозрив чогось, зустрівшись зі мною поглядом. Тепер він сам допоміг мені, промовивши слово, від якого на моєму обличчі більше не відбивалися тіні флоїдів.

Післязавтра!

— Хвилюватися не потрібно, — зауважив Стенлі. — Завтра ми відбуваємо звідси, ти пройдеш експертизу в одній з клінік, указаних у банківській угоді. Післязавтра, маючи на руках необхідний медичний висновок, звернемося до одного з філіалів банку і проведемо необхідні операції.

— А далі?

— Далі ти вільний.

— Як вільний? Ви хочете сказати, що вийшовши з банку, зможу іти на усі чотири? А як же та мафія, від якої ми ховаємося, дотримуючись хтозна-якої конспірації? А як бути з тим, що я став свідком розбірок між вашими агентами і викраденням чогось, не знаю чого? Ви отримуєте гроші і залишаєте мене їм — хто швидше хапне?

— Не треба так багато слів, — підняв руку Стенлі. — Ти усе зрозумієш згодом.

— Це ви так кажете, зараз, — я підвівся і заходив по кімнаті. — А як насправді — хтозна.

— Ти сам візьмеш участь в операціях і все бачитимеш. На твоєму рахунку, тобто на рахунку, який належить Емісару, не залишиться жодного цента. І вони одразу це побачать, адже за рахунком стежать.

— А чому б їм не прибрати нас до рук просто там, на місці? Або при вході до банківського офісу.

— Тому що філії банку розкидані по всій країні, їх по декілька у кожному місті. У росіян немає стільки агентів, щоби перекрити усі. Американці при бажанні могли б, але не знають тебе в обличчя, як і мене, до речі. Готівки, як ти сам розумієш, на руки ми не отримуватимемо, тож операція пройде швидко. Кілька хвилин — і рахунок Емісара порожній. На цьому твої неприємності скінчаться. Що ж до схову… Усі мої агенти, які бачили тебе, мертві. Ну так же ж? А той, хто втік… Хмм… — керівник мій посміхнувся самими кінчиками губ. — Коли він розбереться з вмістом, то засяде у якійсь дірі тихо, наче щур, і власної тіні боятиметься.

— Гладко виходить, — пробурмотів я. — А чому б американцям не взяти нас просто біля столу, де підписуватиметься угода? Нахабно заламати руки і вивести, не давши зробити цього, а у своїх підвалах потім уже розбиратися.

— Це передбачено, — заперечливо похитав головою Стенлі. — Я найняв два десятки журналістів з найвпливовіших видань. Світових видань! Вони увійдуть разом з нами і зніматимуть усе, вестимуть репортаж. Прямий репортаж. Самим же процесом безпосередньо керуватиме відома адвокатська контора. Не той випадок. Не виплатиться їм такий вестерн. До того ж, у мене є що віддати цій газетній братії, таке, що дійсно їм не виплатиться.

— А Інга? — запитав я, відчуваючи, що розмова поступово набирає ділового характеру.

— Буде тобі Інга. Доки вона не увійде до банку і не сяде поруч з тобою, ти не підписуватимеш документів.

— Я не підписуватиму, присягаюся, — промовив я, дивлячись йому в очі. — Я кохаю цю жінку і заради неї піду на все. І повірте, з легкою душею нароблю дурниць, які вилізуть боком і вам, якщо не буде по-моєму.

— Все?

— Вам-то який зиск? — запитав я наостанок. — Ви як потім вийдете, володіючи цим чорним капіталом? Скажіть, однаково ж бачитиму, куди переводяться гроші.

— Бачитимеш, — погодився Стенлі. — От тоді й дізнаєшся. Ти забув, що до післязавтра у тебе ще є шанси потрапити під дію… негуманних методів.

— Якщо не слухатимуся вас, — не приховуючи жовчі, закінчив я його фразу.

— І навіть якщо слухатимешся, — похмуро відпарирував старий. — Їдьмо. Про всяк випадок заночуємо в іншому готелі.

Я мовчки спостерігав за зборами того, хто, втративши таємницю цивілізації землян, яку так ретельно оберігав, збирався йти післязавтра за грошима Емісара. І нехай мені не дожити до Міжгалактичної комісії, якщо я хоч щось у цьому розумів.

Післязавтра розв’язка. І я відчував себе не готовим зустріти її обличчям уперед.

Незворотна фаза

Те, що процес дійсно перейшов до незворотної фази, я зрозумів у клініці Центрального шпиталю штату Колорадо. Тут уже чатувала юрба журналістів. На нас упритул дивилися камери. Багато хто з них вів для своїх телекомпаній одразу прямий ефір. Ми були у центрі уваги. Представники адвокатської контори фіксували кожний наш крок. Як зміг організувати усе це Стенлі, я не знав, адже не знав найголовнішого — ким він був, і розумів лише одне — ця акція є його офіційним виходом на поверхню. Легалізацією. Тільки такий сенс мала армія журналістів — завадити його знищенню тими, кого ця легалізація не влаштовувала. І якщо його задум вдасться, невдовзі я також знатиму все.

А що як акція і є демонстрацію стану речей перед отією Міжгалактичною комісією?

Мало сказати, що почувався я вкрай кепсько, роздягаючись перед численними камерами і віддаючи своє тіло другій, більш реальній комісії — фахівцям цього шпиталю. На додаток обличчя парило під маскою, яка була передбачена угодою і мала служити подальшому захисту моєї особи. Кепсько було не від цього. Я відчував, що сьогодні станеться щось таке, чого передбачити неможливо поза всяке бажання, навіть якби й вдалося прочитати перед цим зміст усіх викрадених флешок Стенлі. Але запропонувати чогось свого я не міг, тому й слухняно плив за течією.

Обстеження зайняло три години, і під пильною увагою журналістів нашим адвокатам було передано документ про те, що представлена людина, тобто я, дійсно відповідає даним медичних висновків. Емісаром я так і не став, Стенлі вписав мене умовно як Пітера Сабецкі. Повноважний представник комісії доктор Браун мав їхати з нами до банку, щоб особистим підписом засвідчити правдивість наданого висновку. Мені навіть вдалося зазирнути у цей папір, у якому було записано про мою декстракардію, групу крові і все решта, на що звертала увагу банківська угода. Стояв і мій підпис. Точно таким я мав «підмахнути» й відповідний папір у філії банку, звільняючи загадкового Емісара від важких і небезпечних мільярдів.

Ще у шпиталі мене пристібнули кайданками до Ричарда Вілсона — представника нотаріальних служб, який особисто відповідав за неможливість підміни людини у масці, тобто мене. Щось кольнуло під грудьми справа, а може й зліва, коли замок клацнув на моєму зап’ястку, намертво з’єднавши мене з цією людиною. Хто знає, хто він насправді?

Це була незворотна фаза.

Ми мовчки долали шлях у центрі ескорту журналістів. І крізь вікно броньованого автомобіля, наданого, як сказав Стенлі, посередниками у цій справі, я помічав неабияку увагу до нашої процесії з боку ще якихось сил. Нас супроводжували, не інакше. А біля самого банківського офісу вже було оточення і на спинах озброєних службовців я побачив написи FBI. Проте вони не перекривали входу до офісу, а лише відгороджували його від машин і людей, які так чи інакше були на вулиці. Очевидно, і вони також увійшли у незворотну фазу, влаштовану Стенлі для усіх учасників події.

«Принаймні, нас не розстріляють на місці», — подумав я, коли усе стислося всередині від передчуття невідомого. Не скидалася їхня поведінка й на бажання «пов’язати» нас. Камери утворювали коло, у центрі якого ми й рушили до банку. Я намагався вловити, що бурмотіли журналюги у свої мікрофони, даючи коментарі, але не вдавалося.

У просторому приміщенні банківського офісу були люди — звичайні відвідувачі, адже ця філія не готувалася навмисно для проведення операції, і помічник керуючого, швидко з’ясувавши у чім річ, пообіцяв, що за хвилину нас запросять до окремої зали, де усе й вирішиться.

Я запитливо глянув на Стенлі. Він лише кивнув у відповідь, мовляв, усе буде як домовлено. Підійшов помічник керуючого, запрошуючи нас до окремого відділення у залі праворуч, куди вели сходи. Ричард Вілсон клацнув ключем, звільняючи моє зап’ястя. Та я не зрушився з місця. Уся журналістська братія мовчала, наставивши на нас об’єктиви та мікрофони. Погляд Стенлі не висловлював нічого. Він також мовчав, лише витяг телефон, набрав номер і послухав. Усе застигло у невизначеності. І найголовніше зараз було набратися витримки. Але ж як це важко!

Люди, які були у банку, звертали на нас увагу. Частина з них, вирішивши, що відбувається щось неординарне, від чого варто триматися подалі, виходили. Дехто продовжував свої справи. Працювали відділи банку. Поліція та ФБР не перешкоджали проходу до приміщення нових клієнтів, частина з яких також одразу повертала назад. А наші дії зависли. Що це було: непередбачені обставини чи тест на витримку? Усі чекали на мене. Саме я мав зробити перший крок на сходи, щоб решта також потяглися туди. Провівши машинально рукою по лобі, я сперся на ламіновану поверхню столу. Дивне відчуття торкатися сухої гуми на власному обличчі, коли під нею у прямому розумінні усе стікає потом. Пальці мої також були вогкими, але зарадити цьому я, на жаль, не міг.

Скляні автоматичні двері прочинились і вона увійшла широким упевненим кроком — наче керувала цією самою філією банку. От тільки вираз обличчя не відповідав. На ньому також була маска, схожа на мою. Але це була Інга. Її я упізнав би не знати у чому. Я випростався і зробив крок назустріч, взявши її за лікоть.

— Ти як?

— Нормально, — вона відповіла це тихо так, щоб чув лише я.

— З тобою все гаразд?

— Так. Що буде далі? Що ми маємо робити? Вовчику, я на таких нервах…

— Будь біля мене. Не бійся. Я тут. Скоро усе скінчиться.

Вирішивши, що отак туркотіти ми можемо ще довго, ніяк не комплексуючи перед журналістською братією, Стенлі повернувся до мене.

— Ну як, тепер ви усім задоволені? — звертання адресувалося суто мені.

— Так… — я незграбно розвів руками. — Напевно…

— Напевно?.. — здивовано скинув бровами Стенлі. — Щось ще не так?

Ми говорили російською, ще й достатньо тихо, аби не чула юрба з камерами, яка трималася дещо осторонь.

— Ну хіба те, — майже щасливо посміхнувся я, — що замість ролі яничара доведеться зіграти роль Емісара.

Його наче вдарили батогом. Обличчя, завжди німе і не підвладне емоціям, зобразило щирий природний подив і навіть розгубленість. Очі, раніше вузькі й непроникні, несподівано стали широкими та беззахисними. Моя дурнувата репліка, яка практично нічого не мала означати, жарт, розрахований суто на мене самого, зробила з оцим профі неймовірну річ. Цих кілька слів виявилися тим, чого він найбільше не очікував. Його стан, який тривав секунди, був справжнім шоком. А далі…

Пістолет з’явився у руці старого невідомо звідки, і я у відпущений долею час встигав зрозуміти лише одне — що зараз помру. І ще одна думка-блискавка встигла майнути у голові: як же незрозуміло і безглуздо усе завершується… Навіть страх не встиг охопити свідомість. А дуло, лише ковзнувши чорним отвором по моїх грудях, розверталось у напрямку юрби журналістів, куди і мав бути спрямований постріл. Зараз мій рот роззявиться від подиву і лише потім прийде розуміння, що куля дірявить когось із натовпу, а не мене!

Звук, що пролунав, був глухий і зі свистом, наче плюнули у порожню пляшку. Рука Стенлі смикнулась якось убік, а зброя гримнула та покотилася по підлозі і лише тоді залом рознісся вигук натовпу. Це ще не був крик, лише схлип подиву, несподіванки. Друга рука Стенлі майнула за вилог одягу, але одразу «плюнуло» вдруге, і він, отримавши кулю в живіт, розтягся на підлозі. Один із журналістів, які оточували нас, тим часом уже робив крок уперед, виходячи з натовпу. А далі камера його якимось чином розлетілася на шматки, залишаючи у руках автомат. З тріском роздерлася блискавка його куртки і всі побачили вибухівку, обвішану навколо тіла. У тому, що це вибухівка, не сумнівався ніхто.

— Усім лягти на підлогу, зберігати спокій! — гучно промовив він. — Невиконання наказу — відкривається вогонь. Офіс буде підірвано. Службі охорони негайно вийти з приміщення банку!

Інга скрикнула, тулячись до мене. Крик застряг у моєму горлі.

Це був… Марк.

Він стояв, затулений помічником керуючого, якого обіймав ззаду за шию. Перед ним повкладалися, обхопивши голови, журналісти. Тримаючи пістолети наперед себе, задкували і вислизали крізь двері охоронці у спецформі. Між журналістами корчився і стогнав Стенлі.

Згрібши Інгу, я також упав на підлогу.

* * *

Тубілай їхав на власному коні, посередині групи воїнів, яких вів Менгу-Гірей. Татари пильно стежили за чужинцем, а той не виявляв жодних ознак хвилювання. Тепер уже ятаган приємною вагою муляв стегно. У таборі буджаків давно чекали.

Вони зупинилися один навпроти другого.

— Я радий, що цей похід не був нашою останньою зустріччю, — промовив Улус, наближаючись до ногайців. — Радий бачити твоїх хоробрих воїнів, з якими ділив усі випробування походу.

— І я хотів цієї зустрічі, — відповів Менгу-Гірей. — Зі мною приїхали кращі воїни.

— У поході всяке бувало, — продовжував Улус. — Але ми привезли гідний ясир, який належить поділити справедливо, щоб ніхто з нас не мав образи на своїх братів. Ти згоден зі мною?

Звісно, розмову цю чули усі воїни, які прибули з обох боків. Стояла тиша, тільки фиркали коні. Усі ловили кожне слово своїх правителів.

Менгу-Гірей погодився, що йому залишалось? А нащадок буджацького бея продовжував:

— Загинуло восьмеро моїх воїнів, тих, кого я вважав найкращими. Твої нукери напали на них, коли їх було ушестеро більше, бажаючи забрати здобич, яка належала усім. Тому справедливо буде вчинити так: тепер, навпаки, моїх воїнів буде ушестеро більше, і тоді вирішиться, хто має забрати ясир від нашого походу.

Менгу-Гірей знав, що досягти справедливості переговорами не вдасться. За ним сила. Улус добре розумів, що ногайський мурза не звернеться за захистом до сераскира і тим паче, до кримського хана. Потрібно було погоджуватися на все.

— Добре, — промовив Менгу-Гірей. — Мої воїни вчинили неправильно. Нехай діється справедливість.

— Буджацьких воїнів було дванадцять проти семи десятків ногайців, — вів своє Улус. — Виходить так, що один мій вершник бився з шістьма вашими. Тож нехай тепер один твій воїн вийде проти шести моїх. Або два твоїх проти дванадцяти. Або десять проти шести десятків. Вирішуй сам. І нехай Аллах розсудить нас.

— Гаразд, — погодився мурза. — Отож, якщо переможе моя сторона, то ясир належатиме мені, а твоє славне військо забереться у буджацькі степи, не чинячи опору?

— Так, — підтвердив Улус. — Ми заберемося негайно і залишимо усіх невільників, здобутих у поході. Усі чують мене!

— Добре, я згоден, — сказав Менгу-Гірей. — Але усе має бути справедливо. Коли мої нукери напали на твоїх хоробрих воїнів, причиною розбрату були жінки невірних, захоплені у поході. І я, розуміючи несправедливість, віддав їх тобі одразу. Тепер ти пропонуєш мені битися на інших умовах, а причина цьому знову жінка з невірних. І ти також її тримаєш у себе. Цю полонянку везли мені. Справедливо буде, якщо ця невільниця перейде до нас. І тоді розпочнемо герць. І якщо переможуть твої воїни, я віддам її так само, як і весь наш ясир. Усі чують, що я кажу!

Тубілай бачив, що не сподобалися слова Менгу-Гірея нащадку буджаків, але обставини змушували його погодитися. Він дав знак і тоді привели Марію. Буджацький воїн тримав її однією рукою і вона йшла, підкоряючись, розуміючи, що неможливо щось вдіяти. Її підвели до Менгу-Гірея і погляд мурзи змінився. Він зрозумів, через що заварилося усе це. Можливо, навіть, прозорливий правитель передбачив, що станеться далі, але щось вдіяти вже не міг.

Тубілай спішився і вийшов уперед, туди, де стояло шестеро буджаків, відібраних Улусом для поєдинку. Марію провели поруч з ним. Вона здригнулася, побачивши його. Зупинилася, погляд її прикипів до яничар-аги. Зараз у ньому були благання і надія. Відтепер дівчина більше не сподівалася ні на кого, тільки на нього. Він зупинився і взяв її за руку. Рука була слухняною і зовсім безсилою. А от очі…

— Я заберу тебе звідси, — промовив Тубілай. — Ти…

— Знаю, — відповіла вона. — Сидітиму на золотих подушках…

— Це краще, аніж бути роздертою цією звіриною.

— Хто знає… мені страшно.

— Не бійся.

— Забери мене…

— Я прийшов по тебе, — це сказали його губи, а очі несподівано додали: — «Доки я живий, тебе»…

Вони блиснули і замовкли, обірвавши цю мову, зрозумівши, що говорять зайве, але знову глянули на неї:

«Якщо я загину»…

Але тепер уже Марія не дала їм доказати. Погляд цієї тендітної невірної, несподівано виявився сильнішим за його і не схотів знати, що тоді. Тубілай встиг побачити, як вона піднесла руку. Складені докупи пальці рухнулися у його напрямку чотири рази, утворивши хрест — той самий, що яничар-ага не наважився колись втоптати у суху траву буджацького степу.

Це дійсно були кращі воїни Улуса. Вони стояли в очікуванні супротивника ще не розуміючи, з ким доведеться стикнутися. Вони не знали, що той, хто йшов їм назустріч, звільняючи з піхов важкий, вбраний камінням та золотом ятаган, дійсно був найкращим з двадцяти тисяч головорізів елітної гвардії правителя Османської імперії.

Його обступили одразу, але наперед вийшов лише один буджацький воїн, той, який вважав, що упорається сам. Шабля його зі свистом розсікла повітря, мало не зачепивши одяг Тубілая, а ухиляючись від наступного удару, яничар-ага перечепився і зброя татарина, здавалось, уже прошивала його наскрізь. Та сталося несподіване — турецький ятаган зустрів чужий клинок в останню мить, завертаючи його неймовірним рухом по колу і віддаючи руків’я шаблі ворога у свою другу, вільну руку. І жоден з тих, хто спостерігав за двобоєм, не зрозумів, чому при цьому голова буджака відокремлюється від плечей і летить на землю, а тіло падає, залишивши другу шаблю у руці Тубілая. Дзвін клинків розлетівся далеко за межі аула і майже одразу впала додолу одрубана рука одного з буджацьких татар, а навколо Тубілая літало два блискучі леза, здатні боронити його і ту, котра призначалася повелителю. Ятаган розсік гаряче повітря і у пилюку впало тіло другого, понівечене настільки, що четверо на якусь мить відступили, і лише підбурені криками бея, знову кинулися на ворога з усіх боків.

А Марія, висаджена на круп коня Менгу-Гірея, затуляла обличчя руками і молилася Богу — не тому, що боронив її кривдника і спасителя одночасно, — своєму Богові.

Сутичка була жорстокою. Вони також розуміли свою незавидну долю у випадку поразки й очманіло кидалися на ворога, який не бачив їхніх ударів, хоч і сам стікав кров’ю. Одна з буджацьких шабель чиркнула по ньому, коли ятаган простромляв наскрізь ворога, і яничар-ага якусь мить не мав можливості боронитися. Скоро їх залишилося двоє, третій тримав єдиною рукою розсічене навпіл обличчя, кинувши шаблю і забувши про грізного супротивника. І Тубілай, спочатку закрившись ним, наче щитом, зніс йому голову і штовхнув тіло на ворогів. А невдовзі ще один випустив шаблю на землю, склавши на грудях порубані руки і, позадкувавши ще кілька кроків, упав горілиць.

І тоді пролунав сигнал про кінець поєдинку. Улус зіскочив з коня і витяг з піхов шаблю.

— Я звільняю свого останнього воїна від участі у поєдинку.

Він ішов просто на Тубілая, котрий застиг посеред побоїща, спираючись на здорову ногу. Напад був блискавичний, і виснажений воїн насилу встигав відбивати удари свіжого супротивника. Метал дзвенів і легка шабля Улуса, здавалося, зараз простромить ворога. А ятаган Тубілая ставав дедалі важчим і безсилим проти того, хто наче блискавка, звивався навколо. І два випади Улуса досягли мети — вістря його шаблі розрізало одяг, зачепивши руку, а вдруге чиркнуло по боку, залишаючи кривавий слід. Він знав, що робить. І яничар-ага знову згадав козацького сотника, якого свого часу збирався добити так само спокійно і неквапно. Правиця вже не тримала ефес і він, перехопивши ятаган у ліву, захищався до останнього. Очі Менгу-Гірея звузилися до неможливого. Здавалося, він розумів, чия голова зараз упаде у пилюку.

Марія ж заклякла, не дихаючи і, не в змозі відняти руки від обличчя, дивилася крізь пальці як поступово робиться те, чого вона нещодавно бажала понад усе — чужинець, її ворог і кривдник мав загинути.

— Господи милосердний, діво Маріє… — промовляли її губи, — врятуй його… — так, наче і вона тепер отримала здатність боротися до останнього.

А Улус зупинився. Вістря його шаблі торкало клинок Тубілая, після чого нащадок бея робив різкий випад, який іноді досягав цілі. І чергового разу його шабля ковзнула по нозі яничар-аги, по тій, на яку ще можна було спиратися. Це був кінець. Улус знову відступив, чекаючи, коли ворог упаде сам. І тоді Тубілай, зібравши останні сили, відштовхнувся пораненою ногою і рубонув татарина по грудях. Не було нічого легшого для досвідченого воїна, ніж ухилитися від цього безсилого випаду. Улус відсахнувся, передчуваючи втрату рівноваги супротивником після цього кроку. Напевно, подумки він уже вражав пораненого воїна, якого розвернуло від надлишкового бажання перерубати ворога. А Тубілай вже падав на коліна, розвертаючись за ходом цього непередбаченого руху, оскільки здорової ноги, на яку міг би спертися, тепер не мав, і виконував удар, який бачив до цього лише раз у житті.

Запорозький сотник Андруш Підкова врятував його удруге, вже тоді, коли йому самому круки видзьобали очі. Ятаган, що описав повне коло, вже не могла стримати легка шабля, а підскочити, як зробив це свого часу Тубілай, Улус не встиг. Клинок розсік його м’язи вище колін, і спадкоємець буджацького бея з криком завалився навзнак у пилюку.

Усе застигло лише на мить, а потім його тілоохоронці, вихопивши шаблі, кинулися на Тубілая. Воїни Менгу-Гірея натягли луки і усе загрожувало перетворитися на суцільну бійню.

Цього не сталося. Менгу-Гірей привстав у сідлі, піднімаючи руку і застережливо крикнув, зупиняючи загальний порив. Улуса понесли до шатра, а ногайці відступили. Яничар-агу притягли попід руки і висадили на коня, на круп якого він влігся, не маючи сил триматися верхи, а Менгу-Гірей вдарив свого скакуна нагайкою і повіз Марію до аулу. Вона увесь час оберталася, намагаючись побачити Тубілая і шепотіла молитви неслухняними губами.

Мурза стискав вільною рукою її легке тіло і розумів, що гіршого не сталося зараз. Але невдовзі діятиметься невідомо що. І можливо, життя його залежатиме від того, наскільки вдало зуміє він розпорядитися випадком, що дарував йому цього безстрашного воїна — улюбленця султана і полонянку, гарнішу за яку бачити ще не доводилося. Зараз його колишні союзники і сусіди зайняті пораненим Улусом. А потім… Звісно, він не вірив, що усе це минеться просто так. І от тоді йому знадобиться султанська милість, адже Сулейману-паші однаково, хто і в якому складі влаштовує дрібні набіги на землі невірних. Він обережно стискав ніжний стан жінки, котра, тепер уже він вірив, дійсно належала всемогутньому султану, і занепокоєно оглядався на його кращого воїна, який ще був живий.

Напролом

Пастка заклацнулася. Надії на щасливе закінчення розтанули остаточно. Я не міг собі пояснити, що сталося, але чітко розумів, що от тепер уже нам нічого не світить. У цій країні терористів знищують. І навіть якщо нас не знищать разом з оцим, чий голос і постава скидалися на Марків, то вийти звідси нам не вдасться.

— Хей ю!

Це адресувалося мені.

— Гей, ти! Підведися і без різких рухів принеси сюди! — він указав на пістолет, з якого збирався стріляти Стенлі і який валявся зараз між журналістами, котрі боялися на нього навіть дивитися.

Я підвівся, повільно наблизився, підчепив його мізинцем за скобу і так само повільно приніс. Чуже обличчя дивилося на мене, і тільки глянувши на нього уважно і зблизька, я зрозумів, що це також маска або дуже вдало накладений грим. Одразу ж мені довелося повернутися до пораненого Стенлі і витягти з його кобури другий пістолет, до якого він так і не встиг дістатися.

— Сюди, — автомат указав дулом і я поклав зброю на стіл.

Голос був стовідсотково його. І звертався до мене Марк як до незнайомого. Напевна, він знав, що робить. Або вважав, що знає. Уявилося, що зараз відбувається на вулиці. Напевно, там кого тільки немає. ФБР я бачив на власні очі. Може й ЦРУ або ще хто, спецпідрозділи… А ззовні ще й потрійний кордон поліції. На що він розраховує?

— На місце!

Очі Марка зустрілися з моїми і це здалося мені більшим за слова. «А на що я розраховував на набережній? Правда, ще я розраховував, що ви тупо робитимете те, що наказують. Більшого від вас не вимагалося». Саме це, мені здалося, промовив його погляд, і я влігся знову поруч з Інгою.

Марк підняв одну з працівниць банку і відпустив. Вона мала повідомити поліцію, що йому потрібен для переговорів представник ФБР.

Він увійшов за якихось п’ять хвилин. Чоловік середніх років у костюмі, тримаючи руки перед собою долонями до нас. Марк зупинив його кроків за десять від себе і промовив:

— Терміново зв’яжіться з вашим центральним керівництвом і повідомте, що я той, хто безпосередньо контролює події у Нью-Йорку. І якщо ваше керівництво хоче розраховувати на співпрацю, йому слід негайно виконати мої вимоги.

Очевидно, про якісь невідомі мені події у Нью-Йорку цей фебеерівець уже знав, тому одразу запитав:

— Які ваші вимоги?

— Машину з ескортом до виходу і літак на найближчому аеродромі — заправлений, без пілота. Даю вам дві години. Не для того, щоб забезпечити машину і літак. Цей час вам на те, аби переконатися у безуспішності ваших дій у Нью-Йорку без моєї допомоги. Це щоб ви зрозуміли, що моє життя і безпека у ваших інтересах. Обіцяю не завдавати шкоди нікому із заручників у разі їхньої розумної поведінки. Чекаю вас за десять хвилин тут.

Тиша стояла у залі, повній людей, яка одночасно здавалася порожньою. Відлуння відбивалося по стінах, коли хтось дозволяв собі кахикнути. Усе знову застигло в напруженому та довгому чеканні.

Це був Марк, тому вже у ті перші хвилини, влаштувавшись на підлозі поруч з Інгою, я знав, як він діятиме. Піде напролом. Упевнений у власній правоті й силах. От тільки не тою була ситуація. Надто загруз він, щоб дозволяти собі діяти за методом термінатора. Ставало дедалі важче від усвідомлення, що він потягне за собою і нас.

Фебеерівець з’явився за п’ять хвилин. Той самий.

— Ваші умови прийнято, — сказав він. — Але у разі їх виконання, які гарантії, що ви дотримаєте обіцянок?

— З мого боку жодних, — відповів Марк. — Проте є гарантії з боку здорового глузду. Якби я дійсно бажав здійснити нью-йоркську справу з найбільшим ефектом, то мав би усе зробити без попередження. Погодьтеся, за ці дві години ви зможете застрахуватися від найжахливіших наслідків. Якби мені потрібна була смерть невинних людей, я б не влаштовував цього спектаклю. Мені ж хочеться лише одного — піти звідси живим і загубитися. У мене, як ви бачите, практично немає фінансових вимог. Я кажу «практично», тому що деякі фінансові питання ми ще обговоримо під час вашої наступної появи тут, але грошей від вашого уряду я не вимагатиму. Це не терористичний акт, я лише маю захистити своє життя, бо ви не залишили мені іншого виходу.

Я зрозумів. Марк влаштував щось у Нью-Йорку для того, щоб диктувати свої умови тепер. Щось настільки жахливе, що умови його приймали одразу. Щось таке, проти чого неможливо діяти. Він здатний на це. Напевно, знову я надто рано його поховав і, слухаючи фебеерівця, дедалі більше переконувався, що шанси вибратися звідси у цього супермена реальні. Але була ще одна обставина. Разом з Марком я «поховав» і нас. І те, що Марк зараз рвоне звідси напролом, ще не означало, що шанс вибратися з’явиться і в нас. Щойно піде цей парламентар, я мав почати власні переговори з Марком. Інакшого виходу у нас з Інгою не було. Але які аргументи у цих переговорах я міг надати? Враховуючи ситуацію у Нью-Йорку і наявність на ньому такої кількості вибухівки, Марк, безперечно, міг скористатися заповітним рахунком і без мене. Очевидно, це й було метою «рятівника цивілізації». Хіба пообіцяти йому ковтати оту сироватку і трахатися з ким накажуть. Це був чорний гумор, який не сприяв підняттю духа. Але чомусь воно прийшло на думку. Чомусь Марк дорожив нами, принаймні до цього часу. І я згадав про флешку у кишені. Те, що залишилося від схову Стенлі. Чи може вона допомогти нам? І якщо так, то як її використати?

Обережно повернувши голову, я глянув на Інгу. Вона притислася до підлоги і дивилася на мене. Просто мовчки дивилася.

— Не бійся, — прошепотів я губами.

Вона зрозуміла і лише ствердно кивнула.

— У вас поранений, — вказав на Стенлі фебеерівець. — Дозвольте забрати його для надання медичної допомоги.

— Ні, — заперечив Марк. — Облиште цю людину. Проте можете прислати сюди медичного працівника, але залишиться він тут і піде потім зі мною.

— Сумніваюся, що він зможе йти, — промовив фебеерівець.

— Поїде, полетить, — спокійно сказав Марк, закриваючи це питання. — Тепер ще одне. Якщо ви приймаєте мої вимоги, прошу вас офіційно, як представника влади, звернутися до усіх присутніх у залах. Бачите, я не прошу вас прибрати снайперів з навколишніх будинків, бо ви добре розумієте, що моя загибель вам не на руку. Люди, які поруч, можливо, охоронці, які причаїлися на поверхах, ще не впевнені у цьому. Зверніться офіційно до них.

— Можливо, краще взагалі вивести їх звідси? — запропонував фебеерівець. — Погодьтеся, вони вже не грають ніякої ролі.

— Зараз так, але з інших міркувань про це не може йти мови. Прошу вас.

Усе йшло чітко. Навіть коли знімається кіно, не обійтися без дублів, а тут…

— Увага! Я представник ФБР Брайан О’Лірі. Прошу усіх, хто у приміщенні банку, слухати мене. Ця людина, з якою я від імені уряду Сполучених Штатів веду переговори, зараз контролює ситуацію у банку, де ми перебуваємо. Я прошу всіх поводитися спокійно, залишатися на своїх місцях і виконувати його вимоги. Це наказ уряду. За дві години усі присутні будуть вільні, я це гарантую.

— Прошу вас іти, — промовив Марк.

Тепер я мав починати нові переговори, але так і не наважився, згадавши про Стенлі. Очевидно, варто було зачекати. І дійсно, майже одразу у приміщенні з’явилися чоловік і жінка у спецодязі медиків. Стенлі вкололи щось, перевернули на спину і забинтували руку, а потім наклали пов’язку і десь на тулубі. Видно було погано, адже я лежав. Поранений стогнав. Медики пішли, але я знову не встиг. Марк наказав журналістській братії по одному підходити до нього і складати окремо камери та касети з плівками. Зважаючи на літню спеку, усі представники преси були у легкому одязі. Та попри це, він обшукав кожного, поки інші лежали, розкинувши руки. До купи пішли навіть їхні мобільні телефони.

Далі Марк попросив присутніх не лякатися, і з відстані майже десяти кроків з відібраного у Стенлі пістолета, практично не цілячись, продірявив обидві відеокамери, які контролювали цю частину зали. Потім наказав представнику банку негайно принести з приміщення охорони усі відеокасети, які були зараз у записувальній апаратурі.

Він знав, що робить. Знав навіть скільки касет одночасно має бути у відеомагнітофонах служби охорони банку. Марк уміло та свідомо страхувався, щоб не залишилося бодай якоїсь інформації про те, що він тут робив. І це значною мірою було на руку і нам.

А час ішов і я нервував уже з іншого приводу. Мені потрібно було якось втрутитися в ситуацію і поговорити з ним, який вдавав із себе незнайому людину. Принаймні оте «хей, ю!» свідчило про це. Кому воно призначалося? Усім навколишнім, щоб не запідозрили, що ми знайомі? Чи мені, щоб не розраховував на особливе ставлення з його боку?

Далі просто посеред зали запалало вогнище. Марк забаг відключення пожежної сигналізації і плівки разом з камерами та телефонами вже горіли, облиті якоюсь гидотою. А перед ним стояв блок, без якого був неможливий подальший відеозапис узагалі у приміщеннях усього банку. Час спливав. Коли це все горіло, уздрівши, що обличчя Марка повернуте у наш бік, я підніс руку, вимагаючи уваги до себе, але він заперечливо похитав головою і жестом наказав опустити її.

Коли згоріли плівки, у залі знову з’явився Брайан О’Лірі.

— Як ситуація у Нью-Йорку? — запитав його Марк. — Ваші плани не змінилися?

— Ні, будемо з вами співпрацювати, — запевнив його той. — Ми вже готові надати вам машину і літак, не чекаючи двох годин.

У мені все завмерло. Я зрозумів, що не встигну визначити нашу долю наперед і вона визначатиметься за ходом подій просто зараз, уже. Та видно, і це питання також мало вирішуватися лише за його планом.

— Не варто, — натягнуто посміхнувся Марк. — Я вдячний за ваші намагання співпрацювати, але нехай все буде як заплановано. Тим паче, є ще одне питання, яке маємо обговорити.

— Фінансове? — нагадав О’Лірі.

— Саме так. Частину грошей, яку я хочу взяти з приватного рахунку, що не належить вашій державі, я не вважаю фінансовими вимогами. Тут, поруч зі мною людина, котра має законне право на ці гроші, і право це доведене відповідними документами, які також тут. А мої розрахунки з цією людиною — це вже наша приватна справа. Тому, гадаю, ви не вважатиме мене людиною, котра вчинила теракт заради грошей.

— Звісно ні, — розвів руками фебеерівець. — Хоча взагалі факт теракту, гадаю, і ви самі не заперечуватимете.

— Це було вимушено, аби застрахуватися від несподіванок. Якби ця людина, — він вказав на Стенлі, — не схопилася за зброю, ми б з вами не говорили взагалі. Я просто ліквідував би ситуацію у Нью-Йорку так само як і створив її. Але мова про гроші. Ми візьмемо частину з цього рахунку. Я при вас вимагаю від працівників банку ретельного дотримання умов. Якщо, на їхню думку, щось суперечитиме умовам отримання вкладу, вони мають сказати мені голосно і зрозуміло, так, щоб чули журналісти, які присутні у залі. Решту грошей я перекажу на рахунок, указаний вами, так би мовити у вигляді моральної компенсації державі за створену ситуацію. Всі рахунки у банку, звісно, зараз заблоковано, адже тут відбуваються екстраординарні події. То ж прошу вас посприяти відновленню роботи банку, а також вказати цей рахунок. Думаю, десяти хвилин для цього достатньо.

О’Лірі навіть не відповів, лише кивнув і вийшов. Тепер одне питання для мене відпало саме собою. Рахунок з чудернацькими умовами отримання грошей припинить бути небезпечним для нас, та й своє існування взагалі.

Вони впорались швидше ніж за десять хвилин, і щойно О’Лірі знову позбавив нас своєї присутності, Марк наказав мені підвестися. Утрьох, разом з помічником керуючого, ми підійшли до комп’ютерів у відділку банку. Банкір забаг ще й оператора. Працівниця банку, яка також спостерігала за конструктивністю переговорів, майже повністю відійшла від першого переляку і робила все досить вправно.

— Ну як, усі умови дотримано? — голосно запитав Марк.

— У… взагалі-то… — почав мимрити помічник керуючого.

— Прошу вас голосніше і розбірливіше!

— Згідно з угодою, — не здатний впоратися з тремтінням голосу, продовжив банкір, — відповідальний член лікарської комісії, яка проводила обстеження клієнта, має ще й власноруч поставити свій підпис на банківських документах, не зважаючи на те, що медичний висновок наданий за усією формою.

Здавалося, банкір готовий був заплющити очі, відчуваючи, як може поплатитися за своє нахабство, спровоковане цим терористом.

— Докторе Браун, я прошу вас піднятися з підлоги і засвідчити законність наших претензій на цю банківську операцію.

Очевидно, це було те, чого найменше чекав помічник керуючого. Лікар, котрий їхав з нами від шпиталю, у якому мене обстежували, з кряхтінням піднявся і зробив те, що вимагалося.

— Прошу вас лягти на місце. Тепер усе гаразд?

— Так… — промимрив банкір.

— Прошу вас оголосити чітко, як роблю це я.

— Доступ цих людей до рахунку законний, що доведено відповідними документами, — верескнув помічник, повернувшись до журналістської братії.

— От і гаразд, — промовив Марк. — Тепер я прошу вас лягти поруч із ними і почекати ще п’ятнадцять хвилин. Після цього всі будуть вільні.

Оператор почала набирати на комп’ютері відповідні комбінації, коли Марк зупинив її, відсунув убік і продовжив це сам.

— Я правильно зробив?

— Так! — несподівано голосно вигукнула вона.

— Навіщо кричати? — спокійно зауважив Марк. — Це вже їм не цікаво. Прошу лягти поруч із ними. Подальші операції я виконаю сам. І вас також. — Останнє стосувалося мене.

Меценат зі шкурними інтересами

Але я залишився на місці і він запитливо глянув на мене ще раз.

— Марку, — тихо промовив я, коли операторка вляглася на підлогу. — Це ти?

— Авжеж.

— Ти ж загинув… Я сам, на власні очі бачив.

— Машина вибухнула, — заперечив Марк. — Тільки й усього.

— А ти? Ти ж був там! Як?!

Здивування моє було настільки щирим, що він мусив відповісти.

— Зупинився над каналізаційною решіткою. У підлозі машини був широкий отвір. Усе передбачено. Іди лягай. — Останнє сказав тоном, що не терпів заперечень.

Та я не міг цього зробити.

— Марку, у мене є запитання. Я прошу.

— Слухаю тебе.

— Що буде далі? Що робити нам з Інгою?

— Іти зі мною, — не замислюючись ані на мить, відповів Марк.

— І летіти з тобою?!

— Звісно. Якщо хочете жити.

— Це погроза з твого боку?

— Ні. Але ваші можливості припускатися помилок скінчилися. Ця буде останньою.

— Марку, — вчепився я. — Ти зараз спорожниш цей рахунок і ми з Інгою станемо нікому не потрібними. Що ти кажеш?!

— Рахунок я спорожню, але гроші зникнуть для них незрозуміло куди. І вони шукатимуть їх далі. Немає часу пояснювати докладно. У нас десять хвилин. Вирішуй.

Він уже тиснув на клавіші, набираючи потрібні комбінації. Не знаю, що примусило мене сказати оте «ми з тобою». Не знаю. Просто усі решта порівняно з ним були недосконалі й ненадійні. Просто усі решта помилялися, а він ніколи. Просто в мене було підсвідоме відчуття, що він той, кого можна визнати кращим, розумнішим і кому можна вірити. Звідки воно? А що як причина у тім, що я не просто людина, народжена з аномалією у вигляді «правого серця»? Що як дійсно… новий землянин другого покоління?

Заплющивши очі, я струснув головою. Час спливав настільки швидко, що перейматися подібними думками зараз було ідіотизмом. А вони лізли до голови, і я згадував, що насправді дуже мало знаю про своїх батьків, які загинули в автокатастрофі, коли мені було сім років. І в скупих відомостях про них, отриманих пізніше від тітки Ольги, не містилося жодних даних про те, з якого боку були розташовані їхні серця. Флешка лежала у кишені, а муляло від неї у свідомості. Ой, не думав я, що стільки несусвітньої мури полізе мені до голови саме тепер, перед фатальним поворотом. Без сумнівів, найфатальнішим за усе життя!

Марк відірвався від комп’ютера і глянув на мене.

— Ваші можливості робити помилки скінчилися, повторюю удруге, — його сірі очі, заховані у «чуже» обличчя, спокійно дивилися на мене. — Жодних дій без мого наказу. Забудьте, що у вас є голови. І це доти, доки я не дозволю вам думати вашими. Тепер у нас на трьох лише одна голова — моя. І хай що станеться — жодних самостійних дій, — Марк глузливо посміхнувся. — Навіть якщо вам знову здасться, що я помер.

Мені залишалося тільки проковтнути, киваючи головою. І у бажанні відволіктися від нав’язливих думок я просто запитав:

— Ну що, закінчив?

— Майже.

— І скільки, цікаво, там було?

— Їм я залишив два мільярди, — Марк ухилився від прямої відповіді, додавши: — за моральні збитки.

— С-с-кільки?! — мої очі ледь не випали з орбіт.

Очевидно, для істинних чоловіків проблема грошей не втрачає актуальності навіть тоді, коли поруч постає питання власного життя.

— Марку… — я несподівано проковтнув і взяв його за рукав. — Марку, а навіщо їм стільки?

— Це не моя справа. Просто мені більше не потрібно.

— Марку… — я відчував, що у його очах зараз схожий на божевільного. — Слухай, Марку, давай відщипнем від них ще трохи. Ну, туди-сюди… Вони ж не знають, скільки ти їм кинеш…

Він лише скосив на мене очі й холодно промовив:

— Займи своє місце.

На нас почали звертати увагу. Журналістська братія, що кілька хвилин тому перелякано повтикалася носами у підлогу, зирила на нас з-під уміло складених рук. Вони не могли чути, про що ми говоримо, але розуміли, що тут відбувається ще щось.

— Марку…

— Це останнє моє попередження, — тепер він узагалі не дивився на мене.

Але мене вже важко було зупинити. Я лише сподівався, що не помиляюся у тому, що саме зараз настав момент, коли потрібно іти ва-банк. Я вийняв з кишені флешку і простяг йому.

— Марку, ось те, що тобі потрібно. А все решта… Словом, я володію цією інформацією.

Марк думав лише кілька секунд, а потім вставив флешку у відповідний порт комп’ютера. Знайомство з її вмістом відібрало у нього хвилини дві, причому він продовжував контролювати залу, а потім запитав у мене:

— Звідки вона у тебе?

— Марку, — промовив я, холонучи від його погляду. — Оце, що ти питаєш — єдиний козир, яким я володію. Розумієш? Це моя, точніше, наша з Інгою єдина надія, що ти дорожитимеш нами. А там була не тільки ця флешка, взагалі усе, що тобі потрібно. Ота твоя сироватка. Я знаю, де вона була і хто взяв. Марку, мені неприємно продавати це тобі. Але зваж на таку річ: ми з Інгою тепер у чужій країні серед ворогів і без копійки у кишені. Що нас чекає, коли станемо непотрібними тобі?

— Ти забагато говориш, — перервав мене Марк.

— Зате я говорю правду! — Згадавши раптом ще одне, я поліз до кишені і витяг скатаний у кульку шматочок отого воску зі схову Стенлі.

Марк пом’яв його і поклав до власної кишені разом з флешкою.

— Гаразд, — промовив він. — Я даю слово, що виведу вас звідси і заплачу за цю інформацію.

Витягши з кишені власну кредитну картку, він вклав її у мою долоню.

— Це, як ти кажеш, на випадок, якщо мені не пощастить. Там є досить, аби ви не вмерли з голоду. Коли ж усе скінчиться, я «відстебну» тобі за цю цінну інформацію. Однаково ти зараз не маєш рахунку, на який було б безпечно скинути гроші. А тепер говори швидко і лаконічно.

Інформацію про будинок Стенлі і погром у ньому він сприйняв спокійно і не ставив при цьому жодного питання, напевно, знав це місце, а можливо й людину, котрій мені довелося поставити на обличчі відмітку на усе життя. Здавалося, цієї інформації Маркові вистачило з головою.

А за кілька секунд я влігся на підлогу поруч з Інгою і відчув, як зникає ейфорія. Все-таки вона була — взяти у таку мить гру на себе і торкнутися хоч з якогось боку таких грошей — не кожному випадає щось подібне навіть раз у житті. А от тепер мало відбутися повернення у важку і невизначену реальність.

І воно відбулося. Та перед цим я встиг притулитися до Інги і прошепотіти їй у саме вухо:

— Слухайся мене і нічого не бійся. Все буде добре.

Напевно, зіграло роль, що ця фраза промовлена була ще у тому, ейфоричному стані. Тому, коли усе розпочалося, Інга слухняно підвелася і пішла за мною. За наказом Марка я підняв на руки пораненого Стенлі і ми рушили до дверей. Влада виконувала свої зобов’язання — машина стояла упритул до виходу з банку з широко розчиненими дверцятами з нашого боку. Оточення розташувалося дуже далеко. Влаштувавши Стенлі ззаду, я всівся біля нього, а Інга вже сиділа попереду, поруч із Марком. І лише коли ми клацнули дверцятами, з оточення виїхав наш ескорт. Вони ретельно страхували нас, а точніше Марка від несподіванок. Ми повільно рушили вулицями у напрямку аеропорту. Охорона залишила майданчик біля літака, щойно ми заїхали на злітно-посадкову смугу. Одразу й відстав наш ескорт. Усе відбувалося наче по нотах. Марк підігнав машину до відчиненого люка, і ми витягли Стенлі. Старий був зовсім блідий і стогнав, але не висував жодних вимог. Напевно, він розумів, з ким має справу і знав, що це марно. Марк скинув із себе частину страхітливої «гірлянди» і кинув на переднє сидіння машини, після чого піднявся на борт. Двигуни запустилися і ми злетіли, а коли літак робив віраж над аеропортом, я побачив як палає те, що залишилося від нашого розкішного «Форда». «Прикраси», що висіли на Маркові, не були біжутерією.

Ми мали летіти у салоні поруч із Стенлі. Я отримав суворий наказ від Марка не залишати його ані на мить. Старий слабшав з кожною хвилиною і час від часу дивився на мене. Він знав, що помирає. А я змушений був спостерігати, як зустрічає думку про смерть, а потім і її саму той, хто мав більше виваженості, більше витримки та мужності. Нехай при цьому він і вважався моїм ворогом, спостерігати це було надзвичайно важко. Тому і заплющилися мої очі на кілька хвилин, до того моменту, коли він сам востаннє покличе мене.

* * *

Це був один з кращих шатрів у всьому аулі. Переляканий останніми подіями мурза хотів було цього ж дня вирушити до Кизикермена, але дві обставини затримали його. По-перше, не можна було залишати без охорони ясир. Якщо буджаки наскочать, триста невільників, через яких сталося стільки всього, кануть безслідно. А по-друге, він боявся за життя пораненого султанського аги, колишнього свого полоненого, якого тепер беріг, як зіницю ока.

Разом з полонянкою вони мали потрапити до Кафи, а можливо і далі. І тоді він, Менгу-Гірей, зможе розраховувати на милість Сулеймана-паші, якому платив данину весь Крим. І можливо, не завтра-позавтра там, в Істамбулі вже інакше вирішуватиметься кому бути сераскиром, а кому мурзою у Ногайській орді.

І Менгу-Гірей сам простежив за тим, щоб чужинцю перев’язали рани і напоїли кращим кумисом. Він же і наказав нукерам привести у шатро дівчину — нехай пересвідчиться ще раз у його добрій волі і бажанні бути вірним султану.

Коли її завели, Тубілай дав знак нукерам забратися.

— Сядь, невірна, — промовив поранений. — Тобі більше нічого не загрожує. За кілька днів ми вирушимо далі. Нас довезуть до самої Кафи. Усе погане скінчилося. Не бійся.

Але Марія не сіла. Вона наблизилася до ложа і злякано дивилася на нього. Обличчя дівчини зблідло, а в очах стояли сльози. Їй довелося багато пережити. Кров на його пов’язках довершила справу. Вона хитнулася і, якщо б не миттєвий рух Тубілая, впала б на землю. Він посадив її поруч із собою і лише тоді, застогнавши, сам упав на баранячі шкіри.

— Я не хотіла… — промовила Марія. — Мені стало зле, я дуже ослабла. Тобі боляче?

— Так, — відповів поранений. — Що було з тобою там? Розкажи мені, невірна.

— Ти знаєш моє ім’я, — сказала Марія. — То чому і далі так мене звеш?

— Твоє ім’я залишилося у минулому, — промовив Тубілай. — Забудь його.

— Так як ти забув своє?

— Воно більше тобі не потрібне. Коран — мудра книга. Там стане імен для усіх підданих султана.

— Навіщо ж тоді ти питав його?

Тубілай лежав якийсь час мовчки, дивлячись угору.

— Я не знаю, що тобі відповісти, невірна. Іноді жінки спонукають нас на безглузді вчинки, що суперечать волі Аллаха. Ти з таких жінок. У твоїх очах безодня нічного неба, того, що над вашими степами. Я хотів почути, як у вас називають жінку з такими очима.

— А як назвуть мене у вас? — голос її знову затремтів.

— Не знаю, — промовив Тубілай. — На все воля всемогутнього.

— Воля всемогутнього… — повторила Марія. — А якщо його воля, щоб віддати мене на поталу вашим яничарам, які наче голодні звірі роздеруть мене? Ти виконаєш її? Скажи, ти виконаєш її?

Поранений лежав нерухомо і дивився угору, рівно та глибоко дихаючи. І їй здалося, що тіло його здригнулося від цих слів, а потім ще.

— Скажи мені, Тубілаю, — вона уперше назвала його по імені. — Ти, який готовий був віддати за мене власне життя, який зігрівав мене своїм тілом і віддавав останню воду і їжу… Я молилася, поки ти спав, щоб сонце впало на тебе і спопелило, а коли Бог почув мої молитви і прийшли татари, то не змогла дивитися, як тебе вбиватимуть… Я також врятувала тебе! А потім… Я бачила, як дивився ти на мене, коли знав, що можеш загинути. Так, ви інші люди, у вас свої звичаї, а я… ще нецілована дівчина… Але я бачила і зрозуміла твій погляд! Ти був готовий померти за мене не тільки через свого султана… Я це зрозуміла. Скажи, Тубілаю, ти виконаєш таку його волю?!

— Виконаю, — він сказав це спокійно і незворушно. Тільки голос здригнувся, бо тіло все більше починала розбивати лихоманка. Він увесь горів. — Виконаю, — повторив Тубілай.

Обличчя його у тьмяних відблисках смолоскипів повернулося до Марії, погляд зустрівся з поглядом дівчини і він додав:

— А потім впаду на коліна і попрошу для себе шовкової мотузки.

Тіло пораненого струшував дикий колотун так, що зуб на зуб не потрапляв. Вона кинулася стягувати баранячі шкури, щоб вкрити його, а Тубілай обнімав себе руками, не в силах вгамувати цей дикий холод. І тоді Марія залізла до нього під шкури і як могла, пригорнула до себе. Та обхопити ці могутні груди аж ніяк не вистачало її тіла. А от тепла стало з лихвою. Очі пораненого воїна заплющилися самі собою, випускаючи з грудей стогін, який не мав права виходити звідти, доки вони були розплющені.

Хто є хто

Він застогнав, але попри стогін щось промовив. Я відчув це крізь коротке забуття й одразу розплющив очі. Рука старого потяглася і торкнулася мого коліна.

— Дай води…

— Він наказав не давати, це небезпечно, — відповів я.

— Однаково… Я помру… Я знаю… Дай…

Я розкоркував пляшку содової і дав йому напитись.

— Я все одно помру, — промовив Стенлі. — І не буду опиратися цьому. Достатньо… Звісно, хотілося ще дещо зробити. Не вдалося… Одного бажаю… Це остання воля… Тобі ж однаково… Виконай її.

— Дивлячись чого ви забагнете.

Я не мав особливого співчуття до цієї людини, яка дурила і використовувала мене. Та й наступна куля, якщо б першою він вразив Марка, напевно, була б моєю. Я навіть не сумнівався у цьому. І все-таки…

— Гаразд, кажіть чого хочете, — якомога суворіше я обірвав його передсмертну філософію. — А моє останнє бажання? Гадаю, я був би наступним після Марка. Наступної секунди. Я б і не зрозумів, що сталося. А ви кажете, останнє бажання…

— А тоді й немає передсмертних бажань, — простогнав старий. — Якщо усе миттєво… А винен ти сам… Я хочу, щоб ти сказав мені, хто ти… у цьому… Прошу… Я розповім тобі теж усе… що знаю…

— Одного разу ви вже розповідали, — жорстко промовив я. — Казку про Іванова-дурника. Про Емісара! А не треба вважати когось дурнішим за себе.

— Про Емісара… Так це ж не казка… Швидше, легенда. А це різні речі, погодься. Особливо, коли справа стосується розвідки.

Стенлі навіть зробив спробу підвестися на ліктях. Очі його спалахнули і він прохрипів:

— Хто ти?! Скажи! Не може бути… Більше нікого не залишилося! Не можеш ти бути… Хто?

Інга втислася у куток і мовчки спостерігала за цим.

— Стороння людина, — відповів я. — Затягнута у ваші… Навіть не знаю, як це назвати! Людина, яка живе своїм життям, нікого не чіпаючи, до того дня, коли у нього вдираються отакі як ви, які потім благають про останню милість!

— Ні. Неправда. Звідки тобі відомо про них? Скажи. Я хочу знати, де зробив помилку…

— Про них, то про кого? — у мене замлоїло в животі, коли перепитував це неслухняним голосом. Усе стислося у передчутті чогось такого… Невже зараз ми отримаємо неспростовні докази усього, що стосується нашого минулого, про яке ніхто насправді не знає?! — Кого ви маєте на увазі?

— Ти сам знаєш…

— Флоїдів? — це слово вимовилося насилу. — Маркові лекції слухав про історію Землі! Завжди вважав себе нормальною людиною, а тепер Їй-Богу не знаю, чому вірити, а чому ні.

Він кумекав якусь хвилину, а потім випив з пляшки і запитав, дивлячись мені в очі:

— Що тобі… відомо про яничар?

— Дуже багато відомо, практично все… — розгублено промовив я.

— Звідки? — він дивився на мене упритул запалими очима і хотів відповіді на це, здавалося, зовсім непотрібне для помираючого запитання.

— Звідки… з книжок, з історії… Чого ви хочете?

— Перед тим, як усе пішло шкереберть, ти сказав… що бажав зіграти роль яничара, а доведеться грати роль… Емісара.

— Дійсно, мав таку дурість, — погодився я. — У мене навіть враження, що саме після цього вам чомусь схотілося влаштувати у залі побоїще.

— Так… — прошепотів Стенлі. — Після цього. І першим мав бути Пітер. А, ну він же для тебе Марк… Поясни, що ти мав на увазі.

— Нічого! Я сказав це швидше сам до себе. Думки вголос. Я артист. Грав колись у театрі. У мене дитяча мрія зняти кіно про події за часів українського козацтва, а самому зіграти роль яничара. Мій вигаданий герой служить турецькому султану. Хіба Марк не розповідав вам цього? Йому я розказав, так сталось… А довелося натомість грати якогось Емісара. Ще й у нав’язаному вами шоу… Я відчував, що це моя остання роль! Адже після таких «вистав» акторів прибирають. Тому й промовив це сам до себе. От і все! А вам що причулося?

Стенлі якось глибоко і спастично вдихнув, а потім затулив обличчя руками. Груди його якось дивно кілька разів смикнулися. Він помирав. Адже я задовольнив його останнє бажання, суті якого не розумів і зараз. Інга сиділа бліда і з жахом в очах спостерігала цю агонію. Я взяв його руку, щоб звільнити дихання, яке старий затуляв сам собі. А наступної секунди мене наче проштрикнуло наскрізь. Він сміявся.

Він сміявся! Бридко та істерично.

Ніколи не доводилося мені бачити, як сміється помираюча людина. А Стенлі намагався затиснути собі рота, адже кожне здригання викликало біль у животі.

— О Боже… — промовила Інга самими губами.

Він припинив так само раптово, як і почав. Але не смерть була причиною. Просто у нього з’явилося ще одне бажання. Тепер уже без сумнівів останнє. Він випив ще трохи із пляшки і впустив її на підлогу, не в силі втримати. А потім почав.

— Мене звати В’ячеслав Огарьов. В’ячеслав Іванович Огарьов. Зараз ти, напевно, єдиний з людей, кому відомо це ім’я. У тисяча дев’ятсот сімдесятому році я був головним психологом радянського головного розвідуправління і готував резидентів для роботи у капкраїнах. Уже тоді мого справжнього прізвища ніхто не знав.

Навіть після усього перебутого у мене гидко засмоктало в животі. Інтонації, з якими говорив помираючий, свідчили, що зараз я доторкнусь до таємниці, яка тягнеться ще «звідти», страшної таємниці, нехай навіть минуло стільки років.

— Це були часи, коли конфронтація СРСР і Сполучених Штатів досягла апогею. Гонка озброєнь робила тур за туром і ми з американцями марно намагалися обігнати одне одного. Якби ти знав, які кошти кидалися у цю прірву з обох боків… «Казочка про Емісара» з переворотом у Санталемо — лише маленький епізод у цій боротьбі. Змагання двох систем, яке підминало під себе масу людей… А це… про що я зараз… Це був не просто мій проект — справа усього життя. І його геніальність довів час. Такі люди, як ви, народжуються дуже рідко. Та стався збіг обставин. До дитячого будинку Свердловська потрапила трійня чоловічої статі, причому двоє з трьох близнюків мали цю ваду — декстракардію. І усі троє були здоровими…

— Заждіть! — не витримав я. — Закінчіть спочатку з Емісаром! То хто ви у цьому?

— Інформація про це потрапила до наших спецслужб, — не звернувши уваги, продовжував Стенлі. — Дітей забрали з будинку, розлучили і кожен із них виховувався окремо під опікою свого наставника й ізольовано від суспільства. Знищили й усю можливу документацію з дитбудинку. Про цю понадсекретну операцію знали лише четверо людей: начальник ГРУ, міністр оборони, генсек і я, як автор і безпосередній керівник проекту. Інші люди, задіяні в операції, не знали усієї суті і забезпечували лише окремі ланки процесу. Виховну систему усю до найдрібніших деталей розробив особисто я. Легенду, судячи з усього, ти знаєш. Так, усе, що розповів тобі Марк і що вдалося тобі витягти з блоку пам’яті, героїчно відбитого у підвалі мого будинку, а потім вивченого упродовж двох днів, придумав я.

— Звідки ви знаєте? Звідки вам відомо про флешку?! — це вихопилося у мене несамохіть.

— Я розвідник, — мляво промовив Стенлі. — Справжній. Це моя робота… Тоді ГРУ перевірило усі дитячі будинки Союзу. Це близько мільйона дітей. І нам пощастило знайти ще одного хлопчика у Красноярську з аналогічною вадою, правда, старшого від трійні на шість років. Знайшли ми ще й старшого брата отих трьох близнюків, до речі, від того ж самого батька, а це має неабияке значення. Батько усіх чотирьох на той час був алкоголіком і, дізнавшись про майбутнє ярмо у вигляді трійні, покинув сім’ю. Мати померла при пологах.

Усі п’ятеро дітей готувалися відтепер як майбутні спецагенти, отримуючи необхідні знання і навички за моєю системою. Крім цього, троє близнюків росли і виховувалися з пелюшок ще й як борці з неіснуючими загарбниками їхньої рідної планети — чужою цивілізацією. Це була складна та досконала виховна система, яка передбачала застосування різних методів психологічного впливу. Коли найстаршому хлопцю, тому, «чужому», з Красноярська, виповнилося двадцять два, його було заслано у складі диверсійної групи до Анголи, де вони й здійснили грандіозну диверсію на американському військовому об’єкті. За наказом керівництва його підставили інші члени групи як безпосереднього виконавця операції і він загинув. Хлопець дістав від своїх у голову розривну кулю американського зразка, які були на озброєнні в охорони об’єкта. Голову у буквальному розумінні рознесло на шматки, й американці отримали таким чином тіло диверсанта з атиповим «правим» серцем, але без обличчя. Звісно, у Пентагоні особливої уваги цьому факту не надали і не розпорядилися його тілом так, як належало б, якби вони знали, як розгортатимуться події. А за два роки наше управління розробило і провело нову операцію, цього разу в Панамі. Усе вдалося якнайкраще. Головним виконавцем тепер був старший брат трьох близнюків, той, який не мав декстракардії, у кого серце було на місці. Та все ж він являв собою надзвичайно цінний матеріал. Ми навмисне розробили операцію так, що його численні зображення зафіксували знімальні пристрої американців. А його портретна схожість з трьома братами-близнюками була дуже високою. Усе влаштували так, що шансів врятуватися він не мав. І коли пролунав вибух, американцям залишилися тільки його зображення на плівках і кілька безформних шматків тіла, встановити за якими розташування внутрішніх органів було не реально.

Стенлі, чи то пак Огарьов, ледь говорив. А ми слухали, наче заворожені, не замислюючись над непотрібністю для себе влазити у ці справи ще глибше. Та хіба ж стримаєшся? Таємниця — вона як наркотик небезпечна, але так бракує сили відмовитися від неї!

— Третю операцію було проведено в Пакистані вже під час афганських бойових дій. Нам удалося знищити потужну базу американців. І безпосереднім виконавцем був перший з близнюків, той, що мав «праве» серце. У цьому разі нам було значно легше. Уявіть собі людину досконалу в усьому. Людину, яку з пелюшок готують фізично і психологічно для боротьби із загарбниками її планети. Двадцять три роки засвоєння найдосконаліших диверсійних засобів. Двадцять три роки найвитонченішої дезінформації та психологічної обробки. Та, власне, ти знаєш Марка. Спробуй переконати його, що він не правий! Вони росли і виховувалися окремо, але за однією системою і мною особисто. Я постійно перебував у роз’їздах і працював то з одним, то з другим, то з третім. І результати були ідентичні. Кожний з трьох був таким собі суперменом, здатним піти на смерть задля визволення рідної планети. Ти ж бачив Марка у дії. Тому операція у Пакистані пройшла «на ура». Але катастрофа американських задумів після здійснення диверсії була ніщо у порівнянні з загальним ефектом.

— І в чому ж він полягав? — механічно запитав я, бачачи, як все більше блідне обличчя Огарьова.

— А у тому, що американці взяли його живим. Ну, майже… На той час він уже помирав. Спрацював знищувальний пристрій. У правій гомілці кожен з них мав зашиту ампулу з токсином і «маячок». «Маячок» давав можливість пеленгувати місце перебування агента. Він же у разі потреби отримував сигнал і мікровибух розривав ампулу, після чого у кров потрапляв нейротоксин, від якого миттєво гинули нейрони головного мозку. Тому після Пакистану у Пентагоні отримали украй цікаву ситуацію. Перший — «ангельський» агент з «правим» серцем, але без обличчя. Третій — «пакистанський» також з правим серцем і вже з обличчям. А той, «панамський», другий, що був між ними, з таким самим обличчям як і третій, хоч і наявність «правого» серця вже не підлягала встановленню. І що найголовніше, двоє останніх ідентичні з генетичного боку, адже мали спільних батьків. І хоч-не-хоч сама вимальовується картина, що генетично споріднені агенти нашої розвідки, усі з «правим» серцем та однаковим обличчям виконують диверсійну роботу найвищого класу. Після Пакистану американці взялися за цю проблему усерйоз. «Пакистанського» близнюка розібрали мало не по клітинах. У цю роботу був задіяний весь науковий потенціал Пентагону. І тут ми не мали гаяти часу. Здійснити у цій ситуації ще одну аналогічну за розмахом диверсію було не реально, адже американці трималися напоготові. Але тепер цього й не вимагалося. Ми зробили лише спробу, і коли американці успішно її призупинили, «подарували» їм мертве тіло другого близнюка — знову по частинах, адже серце його було звичайним, «лівим», і у Пентагоні не мали цього знати. Задум спрацював. Тепер вони практично не сумнівалися у тому, що Радянський Союз досяг фантастичних успіхів у галузі генетики і реально створює те, що можна назвати «досконалим солдатом». Додати до цього деяку дезінформацію, вчасно та уміло надану їхній розвідці — і ефект перевершив навіть мої очікування.

Стенлі важко проковтнув і спробував змінити положення. Та це вже було понад його сили. Біле обличчя скривилося, але він зробив нове зусилля і продовжував:

— Насправді у нас не було ніяких вражаючих успіхів у галузі генетики, проте один час ми наполегливо працювали над деякими темами. І, звісно, американці це знали. І ось… коли вони почали випереджати нас у розробці космічної зброї, а наше відставання ставало катастрофічним, з’явився «досконалий солдат». Це був міф. Але ЦРУ дало маху. Вони у нього повірили. І кошти, що йшли у Білому домі на озброєння, миттєво перерозділилися. Американці не могли дозволити собі, щоб ми у чомусь вирвалися уперед. А фінансова межа є навіть у них. Проекти космічної зброї загальмували за кілька кроків до її створення, і у Пентагоні взялися за генну інженерію. Усе тепер кидали туди, на розвиток власної генетики, адже приклад, чого можна досягти, був у них перед очима. Дезінформація ворога — дуже дієвий засіб у всі часи. ЦРУ значною мірою перебудовувало свою діяльність, сили та засоби знімалися з інших напрямів і кидалися на те, щоб встановити наші реальні перспективи у генній інженерії. На що тільки не йшли… Не розуміючи, що це глухий кут. У нас же задовго до цього, з розрахунку на саме такий розвиток подій, були створені об’єкти з потрійним рівнем секретності, які імітували генетичні лабораторії і були… просто булькою…

Ми мовчали і більше не питали нічого.

— Ти не уявляєш, яким ударом був для них мій проект. Що там порівняно з цим переворот у Санталемо! А залишався ще… Марк. Ще один козир — безвідмовний козир вищої якості, котрий ми мали підкинути у найпотрібніший момент, коли їх почнуть брати сумніви. Щоправда, водночас це був останній козир. Далі ми більше не мали чим їх дурити.

Стенлі-Огарьов надовго заплющив очі, а потім раптово прокинувся і заговорив дуже швидко, наче боявся не встигнути розповісти усе:

— А потім полетіло все до бісової матері. Розпався Союз. А у новій державі до влади прийшли люди, готові продати будь-що і будь-кому. І у цих нових умовах я не мав можливості діяти так, щоб дотримати суворої секретності. Залишившись єдиним спадкоємцем цієї таємниці, я не знав, з ким можу співпрацювати. Тим паче, наді мною збиралися хмари. Уяви, секретний агент мого рівня і нікому не відомо, над чим він працював стільки років… Я знав, що скоро у мене спитають багато про що. І тоді народилася легенда, як ти кажеш, про Іванова-дурника. Тим паче, вона мала під собою реальний ґрунт, адже переворот у Санталемо дійсно готували. Мені вдалося вбити двох зайців: зберегти таємницю свого проекту і вислизнути за кордон неушкодженим, ще й зі своєю агентурною сіткою та грошима. Але проблем також залишилося дві. Я мав одночасно дурити і своїх, і чужих. Для своїх належало постійно вдавати, що я шукаю отого Емісара і шляхи повернення коштів. При цьому потрібно було діяти надзвичайно обережно, щоб не вивести їх на Марка. А для чужих… Я мав чимшвидше переконати американців, що Росія залишилася єдиною спадкоємицею союзних генетичних досліджень, і успіхи у цій галузі аж ніяк не зменшилися. А для цього потрібно було якнайшвидше задіяти Марка.

— Отже, ви свідомо віддавали його американцям, прирікаючи на загибель?

— У таких питаннях загибель однієї людини не варта уваги, — беземоційно промовив старий.

— У яких питаннях?! — не витримав я. — Все помінялося! Кому тепер це потрібно? Прокиньтеся! Немає вже отих двох ворожих таборів!

Посмішка Стенлі була слабкою і поблажливою, навіть пробігла зневага:

— Це ти так вважаєш. Через некомпетентність. Насправді не змінилося нічого. У світі і далі залишається дві супердержави, у кожної багато внутрішніх і зовнішніх проблем. Але вони і далі ведуть війну. А у війні завжди належить чимось жертвувати.

— Ви маніяк… — тільки й вдалося вимовити мені.

— Ні, я — патріот, — спокійно заперечив старий. — Я переконана у своїй правоті людина, яка доводить справу до кінця. І мені все-таки вдалося задіяти Марка. Саме він для американців мав бути головною дійовою особою у справі організації перевороту. Висловлюючись нашою мовою — і Івановим, і Емісаром одночасно. Мені тільки залишилося його підставити, звісно, пожертвувавши й грошима. Тим паче, Марк не мав усіх ознак Емісара і грошей отримати не міг. Він також не брав участі в розробці операції у Санталемо. Але для американців декстракардія, знайоме обличчя і, звісно, стиль. Досконалість і вміння іти напролом, виживати у безвихідних ситуаціях. Та й головне — тіло, ідентичне попереднім з генетичного боку. А знаєш, підставляючи його і прирікаючи на загибель, я не міг позбутися думки, дурного побоювання, що він якимось дивом вискочить. Це були свого роду нав’язливі думки. Будучи тепер обмеженим у засобах, я не міг повною мірою проконтролювати результати, але достовірно знав, що наживку вони заковтнули. І тепер Пентагон чекав новий тур марних зусиль у галузі генетики на шкоду усьому іншому. А мені знову належало гнатися за двома зайцями — розвивати якось легенду про неіснуючого Емісара і…

Здавалося, старий знепритомнів, але за мить продовжив із заплющеними очима:

— Я мав вигадати ще щось. Мине кілька років і міф про «досконалого солдата» почне забуватися. А щоб цього не сталося, йому потрібне якесь підтвердження…

— Так ось для чого вам знадобився я… — обличчя моє збоку, напевно, зараз висловлювало прозріння. — Ось що на мене, виявляється чекало…

Стенлі не розплющив очей. Його не цікавив мій погляд.

— Але ж я генетично зовсім інший! І обличчям не схожий! Що ви замислили? Що хотіли зробити зі мною?!

Та Огарьов не звертав ні найменшої уваги на мої вигуки.

— І яким же було моє здивування, коли той, кого ти звеш Марком, почав мене шукати! Так, за легендою, я був його наставником, його батьком і мав подбати про продовження нашої династії справжніх землян. І у нас існувало багато обумовлених шляхів як знайти одне одного у разі, якщо б ми загубилися у багатомільярдному натовпі створених флоїдами мутантів. Як же я здивувався, коли побачив його пошуки! Це означало, що він зумів видертися. Що з якоїсь причини не спрацював знищувальний пристрій і він живий, пройшовши неймовірним чином крізь зграї тих, хто мав його взяти. Проте могло статися й дещо інше, адже розвідник завжди має враховувати найменшу ймовірність. Його могли взяти живим і тепер, можливо, Марк працював на Пентагон або ж був просто приманкою для мене. Міг він до чогось дійти й сам і тепер розшукувати мене з однією метою — спитати за свій провал. Як одне, так і друге для мене означало кінець. Тому я так довго зважував і вагався.

— Я хочу знати, як ви мене знайшли і що мало зі мною статися, — повторив я.

— Насправді ж усе склалося не так погано, — вів далі Огарьов. — Виявляється, Марк з власної ініціативи намагався позбутися пристрою, що носив у собі. Вичисливши агентів ЦРУ, які на той час міцно сиділи у нього на хвості, він зробив висновок, що ставленики флоїдів навчилися пеленгувати хвилі отого «захисного екрану», що від їхніх сканерів. Сканерів тепер, він вважав, немає, а «хвіст» реальний. І він вирізав частину своєї «начинки», що зумів знайти, залишивши таким чином американцям зразки тканини свого тіла. Тепер у Пентагоні знали, що цей черговий агент є те саме, що й попередні. Тож ЦРУ не бачило жодного сенсу у тому, щоб зараз брати Марка. Для чого? Одне таке тіло вони вже розібрали мало не на молекули і робили з ним що хотіли і скільки хотіли. А результат? Їхня генетика і далі ні на крок не просунулась у вирішенні цієї проблеми. Тому вони вважали за краще постежити за ним.

— Я питав вас про інше. Мені більше не цікаво чути про ваші розвідницькі ігри, у мене й так давно перемішалося в голові. Що мало статися зі мною?

— Мені потрібен був чоловік з «правим серцем», — тихо, але чітко відповів старий. — А оскільки ідеальним вважався варіант, коли б ця людина була вже тут, у Штатах, я почав пошуки серед емігрантів. Моя агентура перешерстила медичну документацію тих, хто виїхав з пострадянського простору за останній час і знайшла тебе. Серед такої кількості людей, які виїхали, мав би хтось знайтись. А тут ще й багато що зіграло на руку — твій вік, статура, зовнішність.

— Яка зовнішність?! — не стримався я. — Я що, схожий на тих близнюків?

— Та ні, але цього вже й не потрібно. Взагалі для мене відкрилося багато інших цікавих варіантів. Якщо брати до уваги наш міф про «досконалого солдата», то ми буцім продукуємо їх з якогось генетичного матеріалу, який зуміли свого часу створити. Тому й виходять усі ідентичні — з правим серцем та однаковим обличчям. А це робить у принципі незручною подальшу роботу на території ворога, адже людей з таким обличчям американці шукатимуть скрізь. Тому логічно в наших інтересах, щоб наступні агенти якось відрізнялись. А для цього їм перед відправкою можна робити, скажімо, пластичні операції…

— Але я не мав ніякої пластичної операції… — я осікся, розуміючи усе далі й без його слів.

— Правильно — промовив старий. — Ти вже сам здогадався. Як такої пластичної операції тобі б не робили, але купу слідів на обличчі — рубців, які потім, після твоєї смерті у Пентагоні встановлять обов’язково і розцінять як наслідки перенесеної операції, ми мали залишити.

— От, бляха… — я тільки міг розпачливо хитати головою.

Переді мною лежав і помирав той, хто збирався свого часу зробити зі мною таке, від чого тепер ставало дибки волосся.

— Отже, я сплутав ваші карти, коли несподівано дременув зі Штатів. Але ви мене знайшли отою своєю агентурою і спробували «підмарафетити» у «гаражі», адже зробити справжнього агента у такі роки і за такий термін неможливо. Потім планували з моєю допомогою забрати мільярди з рахунку Емісара, а наприкінці підкинути кудись і подарувати мій труп американцям. Але ж я не можу за усіма ознаками бути Емісаром? Та й генетично зовсім інша людина… То від мене взагалі нічого не мало залишитися? Лише фото зі шрамами на обличчі?!

— Яка тобі різниця тепер… — простогнав розвідник. — …Марк допомагав мені розробляти тебе ще коли ти був у Штатах. Для нього ти був можливим «справжнім» другого рівня, який міг мати доступ до сироватки. Тому він увесь час був поруч з тобою, просто ти цього не відчував. А для мене… Для мене ти якраз і став отим міфічним Емісаром — адже умови отримання мільярдів у банку було складено від початку гри акурат під твої ознаки. Мені лише залишалося дбати потім, аби ти нікуди не подівся. Ти ж був для мене усім — і «дурилкою» для своїх, і ключем до мільярдів. І… і навіть наступним «досконалим солдатом» — у перспективі… Після отримання грошей.

— Отже, поляк з ножами для косарки — це ваша витівка?

— Звісно. Поставивши «маячок», ми мали гарантію, що ти нікуди не подінешся.

— І я також увесь цей час носив на собі знищувальний пристрій?!

— Так. Якщо б ти потрапив до росіян, у мене не залишилося б вибору.

Оце вже дійсно чорна мітка… Я подивився на Інгу. Її обличчя також тепер уже не могло приховати емоцій.

А старий, якого наче прорвало, з останніх сил намагався виплюснути інформацію, з якою, напевно, вважав — важко житиметься на тім світі. І нам ставали відомі нові й нові жахливі речі. Наприклад, щоб гарантувати таємницю трьох близнюків, служби, у яких працював Огарьов, пішли на ліквідацію восьми людей, так чи інакше причетних до цього. Що мій молодший брат, який живе в Україні, одразу після моєї загибелі мав бути відданий цеерушникам у такому вигляді, який не дозволяв би встановити наявність у нього нормального «лівого» серця — лише як генетичний матеріал, ідентичний моєму, аби американці мали над чим поламати голову.

А коли він замовк, я почув слабкий, але достатньо крижаний і холодний голос Інги:

— А для чого вам потрібна була я? Можливо, ви зважите і на мій інтерес?

Огарьов зробив зусилля і повернув голову до неї.

— На вас я також покладав великі надії. Для Марка ви мали бути «справжньою» другого рівня. А для американців… Дивно, що ця ідея так пізно спала мені на думку… Скільки я ламав голову над тим, де взяти для них генетичний матеріал, адже близнюки наші давно «скінчилися»… Найкраще було б імітувати запуск нами нової «лінії», тобто серії людей, створених з нового матеріалу. А для цього потрібно мати як мінімум двох близнюків, з яких хоча б у одного декстракардія. І це вже давало можливість протримати нашу легенду хоча б деякий час. Звісно, рано чи пізно вони б усе розкрили, але….

Обличчя Інги зблідло і тепер вона, не відриваючись, дивилася на мене.

— Кажи! — вигукнув я. — Не мовчи! Що ти хочеш сказати?

— Моя сестра… — вона важко проковтнула. — Моя сестра Рита… Півтора року тому вона… загинула у Тайланді.

— І що? — я вже не звертав уваги на старого. — І що?

— Авіакатастрофа. Літак упав на нафтопереробний завод. Ходили чутки, що це був теракт…

— І що?!

— Ми були близнючками…

Моя голова автоматично повернулася до нього.

— Усе правильно, — промовив Огарьов. — Ніхто вже зараз не доведе, яке серце було у вашої сестри — знищено усю медичну документацію на неї у вашій країні, просто ви про це не знали. А от обличчя, як дві краплі води схоже на ваше, залишилося в комп’ютерних архівах авіакомпаній, тому доступне для фахівців ЦРУ. Більше того, у Пентагоні не раз його роздивлялися, як і зображення інших загиблих, відпрацьовуючи можливі версії катастрофи літака, яка потягла за собою стільки наслідків. От тільки обличчя вашої сестри Маргарита поки що для них не означає нічого. Поки що. І не означатиме, доки ви живі. А от коли знайдуть ваше тіло з правим серцем, тим паче, поруч із тілом Марка, зображення вашої сестри-близнючки, як дві краплі води схоже на ваше, набуде для них зовсім іншого значення! І у них з’явиться нова, гадаю остаточна версія на рахунок того, хто здійснив теракт у Тайланді. До речі, не нафтопереробний завод був метою теракту, так співпало. У тому ж літаку була особа, загибель якої у той момент була настільки вигідною нашій розвідці, що автоматично створювала необхідність застосування одного з «яничарів».

— Кого-кого? Яничарів?!

— Увесь мій проект, — тихо і майже по складах промовив Огарьов, — мав таку назву — «Яничари». Вона не фігурувала навіть у наших секретних документах. Тому для Пентагону радянський проект створення клонів «досконалих солдатів» за допомогою генної інженерії мав зовсім іншу назву, ту, яка писалася у нас під грифом «секретно». Для нас же назва «Яничари» означала спецпідготовку агентів з метою дезінформації ворога, і знали це слово лише четверо людей в усьому Союзі, я вже казав хто саме. Тому й зрадила мене витримка, коли почув його від тебе. Кожного розвідника колись чекає провал. От і там, у банку, коли нерви були на межі, мені здалося, що це мій провал. Що мене-таки «виловили» на Марка і… на тебе. Саме тоді, коли ти вимовив цю фразу, це слово, я вирішив, що ти агент, якому відомо дуже багато, який зумів перемогти мене, але «проколовся», бовкнувши передчасно необережне слово. А «проколовся» я сам… Втрутилася доля. Знайшлася ще одна сторона, для якої слово «яничари» має третій смисл і… неабияке значення…

Інга сиділа з кам’яним обличчям і мовчала. Я знав, про що вона думає. Точніше, про кого.

Літак несподівано кілька разів сильно хитнуло, потім за дверима у напрямку кабіни почувся якийсь грюкіт. Ми злякано принишкли, тільки Огарьов, здавалося, не звернув на це ніякої уваги. І одразу ж наш курс вирівнявся, а на стінках салону чомусь увімкнулися ліхтарі.

— Сподіваюсь, я задовольнив усю вашу цікавість, — заплющуючи очі, прошепотів старий. — Хіба ще… ну, ти й сам мав здогадатися… У підвалі — так… усього-на-всього мильна булька… для Марка… сироватка для зворотніх перетворень. Вони однаково нічого не втямлять… А ми… і так розуміємо, що флоїдів… не буває…

— Ні, не задовольнили, — коротко і впевнено промовив я. — Я все одно вам до кінця не вірю. А з вашої розповіді можу без вагань повірити лише в одне — ви страшна людина. А все решта… Те, що ви тут щойно наплели, воно виглядає гарно і дотепно. Але казочка про Емісара була не гіршою. Та й що казати, ваш науково-фантастичний роман про нашестя флоїдів не менш цікавий. Я свого часу, особливо коли покопирсався у флешці, почав серйозно думати, а чи не повірити. У вас багата фантазія. І ви, схоже, дійсно майстер дезінформації. Хто знає, як з цією черговою байкою? А знаєте, що головне у моїх сумнівах?

Розплющивши очі, Огарьов мовчки дивився на мене.

— Так от, головне тут здоровий глузд. Ваша діяльність понадсекретна і вона дійсно жахлива. А чому мені не дуже віриться у цю останню байку про «яничар» — подумайте самі. Професіонал вашого рівня не може впадати у почуття і викладати свої професійні таємниці, навіть будучи при смерті. Це віддає дешевизною примітивного серіалу. Тим паче, ви ще можете занапастити всю свою справу. Ви ж поки що живі. От зараз десь сядемо, дивись і потрапите ще до лікарні, ну і там як Бог дасть. А ви вже тут «злили» стільки інформації… Ні! Ви самі казали, що розвідник має прораховувати усі, навіть малоймовірні варіанти. Тож…

— Усі, — погодився Огарьов. — Крім зовсім неймовірних. Сісти ми тепер аж ніяк не зможемо. Не хотілося б, — він глянув на Інгу, — щоб загибель вашої сестри втратила сенс…

* * *

Мурза озирався дедалі частіше і тривожніше. Там, у таборі, залишився Альфар-Нагі, але до кінця Менгу-Гірей не довіряв нікому. Тим паче вночі з табору міг вислизнути хтось з продажних нукерів і, діставшись до буджаків, розповісти про його хитрість. І тоді…

Про те, що сталося б за таких умов, краще не думати. Менгу-Гірей розумів, що на рівнині, де залишився табір його основних сил, воїнам бея не вдасться роздивитися, що робиться всередині, за колом, утвореним возами. І далі все залежатиме від того, чи зуміє Альфар-Нагі утримати за цим колом усіх своїх воїнів так, щоб до бея не дійшла звістка про те, що кілька десятків ногайців з самим мурзою на чолі та чужинцем погнали ясир далі у надії дістатися Кизикермена і сховатися за його стінами.

Чим далі, тим більше мурза переймався думкою, що, можливо, дарма не послухав чужинця і потяг із собою бранців. Це значно сповільнювало їхній рух, але як залишити нещодавнім союзникам, а тепер ворогам, здобич, що дісталася такою ціною? Хоч що кажи, триста рабів варті у Кафі дорогої ціни. Та й шукати захисту в сераскира легше з багатою здобиччю, адже однаково буджаки не відчепляться. Тож краще віддати частину сераскиру у пошуках захисту, якщо вже війни не уникнути.

Та коли Менгу-Гірей повертався і бачив султанського воїна, сумніви його ставали сильнішими, адже попереду яничар-аги сиділа жінка, варта більшого, аніж усі невільники разом узяті. Що як і бей тієї ж думки? Тоді він, Менгу-Гірей, дарма волочить за собою цей тягар. Та вибір зроблено, і тепер залишалося тільки картати себе за жадібність і недалекоглядність.

Сонце пекло немилосердно і Марії вдавалося до цього часу ховатися за кремезною постаттю свого кривдника та рятівника. Вимучена, вона схилилася до його грудей, які погойдувалися в такт ході коня. Дівчина заплющила очі, намагаючись зберегти сили, оскільки розуміла, що багато випробувань ще попереду.

Тубілай не оглядався, відпустивши повіддя. Караван рухався повільно і він знав, відчував, що їх швидше за все наздоженуть. Хитрість мурзи, як на його думку, годилася хіба для власного заспокоєння. Побачивши табір ногайців, буджаки мали б у першу чергу об’їхати його і роздивитися, чи не веде якийсь слід ще далі, у степи. А слід, залишений трьома сотнями бранців, був такий, що…

Опівдні попереду блиснув своїми водами Інгул. А невдовзі прискакали троє нукерів мурзи, залишені позаду. Буджаки наздоганяли. Їхні основні сили рухалися слідом, не піддавшись на хитрощі Менгу-Гірея. Надія дістатися Кизикермена розвіялася, наче дим.

Острів, який огинала течія річки, був єдиним порятунком. Розумів це і мурза. Ближчий берег острова пологий, щоправда, неширокий і його б могли боронити кілька десятків воїнів, ставши пліч-о-пліч, навіть перед чисельно більшим ворогом. Інші береги острівця високо здіймалися над швидкою течією і вилізти на них було б надзвичайно важко. Переправа забрала чимало часу. Бранців переправляли купками, глибина в окремих частинах річки не дозволяла переходити дном. Крики нукерів змішувалися з плачем дітей, жінок. А щойно переправа скінчилася, появилися перші вершники бея.

Буджаки розташувались уздовж берега й обстежували підходи до острова. Їх збиралося дедалі більше, а войовничі вигуки свідчили про намір взяти приступом влаштовану мурзою фортецю. Ногайські воїни перекрили весь пологий берег, яким можна було зайти на острів з води, але їх насилу вистачало навіть для цього. А бей уже готував загін найзавзятіших, готових дертися з тилу на крутояри. Мурза зрозумів, що втримувати ці позиції довго не вдасться.

Перший наступ буджаків було відкинуто назад у річку. Вони попливли на конях і ногайські стріли влучали у коней, вершників, здіймаючи справжній вир тіл у каламутній воді Інгула. Лише деяким з них вдалося досягнути мілини, де їх зустріли воїни Менгу-Гірея. Тут у перших рядах бився і Тубілай. Небагато з них зуміли повернутися на свій берег. А там уже готувалися плоти для переправи в обхід, прибували нові буджацькі загони.

Вона сиділа на кручі під деревом під охороною двох нукерів. Тут, біля великого каменя, лежав і Менгу-Гірей, поранений стрілою у першій сутичці.

Марія скрикнула, побачивши кров, і потяглася рукою до грудей Тубілая. Та одяг виявився неушкодженим. Вона мовчала, проте очі висловили усе.

— От бачиш, невірна, — промовив яничар-ага, опускаючись поруч, — ти вже готова молитися своєму богові, аби той захистив мене. Ще не побачивши найсвітлішого, ти вже розумієш, що для тебе краще, а чого слід боятися. І зараз ти просиш у нього аби вдалося видертися з цієї пастки і отримати те, про що ти відгукувалася так зневажливо.

У відповідь вона лише розпачливо похитала головою:

— Звідки знати тобі, про що я молюся… В одному ти правий: я хочу, щоб Господь захистив тебе, не дав загинути. Навіть якщо після цього ти занапастиш мене. А ти це зробиш. Напевно, така моя доля. Скажи, Тубілаю, що буде з нами?

Коли ця жінка починала говорити очима, слова у відповідь добиралися важко. Не будучи багатим на них узагалі, Тубілай ніколи не мав сумніву, говорячи. Тому що завжди знав, що йдуть ці слова від Аллаха, а його губи лише промовляють. Тому й звучав його голос завжди твердо і впевнено. Навіть тоді, коли впав у немилість найсвітлішого. Навіть перед загрозою страти. Адже й тоді Всевишній говорив його вустами, тому не було тремтіння і страху у словах. Коли ж ця жінка починала говорити з ним очима, Аллах мовчав, кинувши свого вірного слугу напризволяще, і відчуття, що говорить тепер уже він сам, лякало. Думка, що треба відвести погляд і замовкнути, ставала всепоглинаючою, але ж зробити це так важко! А очі цієї невірної, що ніколи не просила ні хліба, ні води, так благали від нього саме слів, його власних! І відмовити, не нагодувати ними це прекрасне створіння, ставало вище його сил.

— Не бійся, — промовив Тубілай. — Ти не дістанешся їм.

— Їх так багато, — Марія здригалася, промовляючи це. — Вони готують плоти, ти бачиш? Вони хочуть дертися на острів з усіх боків!

— Ми зможемо відбитися, — але тривога в її очах не зникала і він додав: — Я не віддам тебе. Скоро мають підійти основні сили ногайців.

Вона повірила, і погляд її приречено відповів: «Знаю, що не віддаси. Знаю… Я ж маю належати твоєму володарю…» Вуста ж промовили:

— А якщо не підійдуть? Якщо буджаки залишили частину війська там, біля табору і воїни мурзи й гадки не мають, що друга частина ворожого війська кинулася за нами?

— Ти знаєшся на військовій справі, — мимоволі посміхнувся Тубілай. — Коли ми дістанемося до Істамбула, я розповім про це всемогутньому і, можливо, він зробить тебе військовим радником.

Ця насмішка допомогла йому опанувати себе.

— Можеш потішатися з мене, — промовила дівчина. — Але я донька козацького полковника і знаю багато речей, про які ти не підозрюєш. Тубілаю! Я вірю, що ти готовий померти заради того, щоб довезти мене до свого проклятого султана, але це не допоможе. Поглянь — їх надто багато! Скажи цьому бусурману, — Марія тицьнула пальцем убік Менгу-Гірея, — нехай звільнить полонених. Серед них є юнаки і старі, ще здатні тримати зброю. На острові є дерева, з яких можна вирубати довгі палі й скидати тих, хто лізтиме по крутих схилах. Однаково у мурзи не вистачить воїнів, щоб боронити весь острів!

Він лише похитав головою, знову не здатний відірвати погляду від дівчини. Вже давно Тубілай думав саме про це, та мурза не хотів і слухати, сподіваючись на появу своїх основних сил.

— Чому ти мовчиш? Скажи хоч щось! Якщо ти дійсно кращий у свого клятого султана, то повинен вміти не лише вимахувати шаблею, але ще й думати головою!

Плоти спустили на воду і, відпихаючись довгими палями, воїни бея рушили проти течії в обхід острова, а новий загін уплав на конях пішов у наступ на мілину, яку захищали нукери Менгу-Гірея.

Тубілай підвівся, глянувши на неї востаннє. В її прекрасних очах був відчай.

— Пообіцяй мені, Тубілаю, що перед тим, як залишишся сам проти усіх, ти повернешся сюди, по мене. Не віддавай мене їм!

— Обіцяю, — твердо промовив Тубілай, відчуваючи, що його слова знову належать Аллаху.

Він уже зробив крок униз, але обернувся, витяг ножа і вклав дівчині в руку.

— Тільки не роби цього без мого наказу.

— Бережи себе, — промовила вона. — Ти ворог, але… бережи себе!

Несподівано вона скочила й обійняла його за шию, та, що дедалі частіше намагалася стати між ним і Аллахом. Але якщо раніше це робило його слабким, відбираючи сили, то тепер…

Закипіла вода, коли кіннота торкнулася дна, і ногайці, яких ставало дедалі менше, прийняли удар ворога. А плоти, намагаючись боротися з течією, чіплялися за каміння, коріння, що звисало над водою, і буджаки, зриваючись у вир, лізли догори. Оборонна лінія Менгу-Гірея «тріщала» по швах. І тоді Марія, не витримавши, сама кинулася до полонених, побачивши, що останній воїн Мурзи, який стеріг її, вступив у бій. Саме зараз вирішувалося — зможе встояти острів чи ні.

Звільнені хапали до рук ті самі довгі деревини, якими були пов’язані між собою, і скидали вниз ворога, що дерся на крутояри. Інші відв’язували своїх, хто ще не звільнився. Жінки та діти, котрі старші, збирали каміння і усе це сипалося на голови воїнам бея. З плотів летіли стріли, влучаючи у людей.

Тубілай зібрав по острові з десяток нукерів, котрі й самі розуміли єдино правильний вихід, на який спромоглася ця смілива жінка і, всадивши їх на коней, вдарив згори по буджаках, які вже закріпилися на мілині, та відтіснив їх. Ті, хто з останніх сил бився по коліна у воді, розступились і у саму гущину буджаків кинувся табун розсідланих коней, яких нагнали згори. А за ним щойно зібраний загін Тубілая вдруге відкинув буджацьке військо у води Інгула. Течія несла знесилених коней та воїнів. А з протилежного берега кіннота буджаків уже пливла, кидаючись у новий наступ. Тубілай збирав докупи ногайців, ще здатних тримати зброю.

Крик позаду примусив його обернутися. Це був Менгу-Гірей. Мурзу підняли і простромили його ж шаблею. Звільнені Марією полонені повстали проти своїх викрадачів, здавалося, прирікаючи себе на загибель. На мить ті, хто був унизу, розгубилися, розуміючи, що нерозважливість бранців тепер коштуватиме життя їм усім. А буджацькі коні вже хропли, підпливаючи до берега.

І лише Тубілай зрозумів причину такого повороту подій. Кинувши розгублених ногайців, що заклякли по пояс у воді, він майнув у гущавину і озирнувся лише нагорі. На буджаків на тому березі насувалося інше військо, і ті вже шикувались у новий бойовйй порядок, готуючись прийняти удар. Тільки це не був Альфар-Нагі. Козацький загін, що взявся тут невідомо звідки, вже нісся на ворога. Ось чому нещодавні невільники раптово повернули зброю проти мурзи, адже першими побачили це з крутояру. Кінець битви фактично було вирішено.

За мить він опинився поруч з Марією. Жінки відсахнулися, діти розбіглися, здійнявши лемент. Вона і зараз тримала його ніж, хоч на цей час усі бранці вже були вільні. Зброя спрямувалася у бік Тубілая.

— Ти забула, невірна, що просила мене повернутися? Битву програно.

— Не підходь, — промовила Марія. — Не підходь до мене! Втікай, рятуйся, прошу тебе. Там мій батько! Ні, будь ласка…

— Врятуватися я можу лише з тобою, — промовив Тубілай. — Того, хто не виконує волю найсвітлішого, ніщо не врятує.

— О, Господи… викинь це з голови і втікай! Благаю тебе! Забудь свого султана і рятуйся. Ти зможеш!

— Від султана втекти можна, від Всевишнього нікуди. — І він зігнувся у сідлі з наміром підхопити її.

— Ні!!! — вона відсахнулася і націлилася у нього ножем. — Я вб’ю тебе!

— На все воля Аллаха…

Заклавши ятаган до піхов, Тубілай підхопив її, не звернувши найменшої уваги на гострий ніж, а вона лише забилася у його обіймах, пручаючись і б’ючи руків’ям по спині. Люди з довгими жердинами насувалися, виставивши їх уперед і стискали півколом вершника, за спиною в якого була лише прірва. Всадивши Марію поперек сідла, він натяг повіддя обома руками, наче й не збирався братися за зброю. Обдерті та виснажені люди застигли у німому подиві перед ворогом, якого тепер уже ніщо не могло врятувати. Раптом кінь захропів, загарцював на місці, стаючи дибки, і кинувся з крутояру у вир швидкої течії, виконуючи останню волю вершника.

На березі кипів бій. Буджацькі вершники знімалися з позицій і повертали назад, пускаючи стріли, не бажаючи відкритої січі. Залишки ногайців були скинуті у каламутну течію нещодавніми бранцями, і лише кілька з них, що зуміли скочити у сідло, на свій страх і ризик спробували повторити те, на що спромігся несамовитий яничар-ага.

Люди скупчилися на крутоярах і, захищаючи долонями очі від передвечірнього, ще яскравого сонця, дивилися у далечінь, де тримаючи повіддя, поруч із конем плив чужинець. Шию скакуна обіймала та, що дарувала їм життя та волю.

Подарунок з того світу

Інга проковтнула мовчки і зловила мій погляд, ще не повністю усвідомлюючи щойно почуте. А от я… Все-таки їм вдалося чогось мене навчити. І не про навички йшлося. Я став швидше думати. Крива посмішка встигла лише торкнути кут його рота, коли я підхопився і кинувся до кабіни пілотів.

Крик застряг у моєму горлі. На сидінні біля штурвала лежала недбало кинута куртка-безрукавка із безліччю кишень і залишком смертельної «гірлянди». Самого ж Марка не було. Розгублено мацаючи руками по стінках, я шукав місце, де він міг би сховатися. Марно. Тут не було навіть найменших закутків і натяків на приховане приміщення. Тепер ми дійсно не мали сісти.

Сміх старого був тихим і глузливим. На тремтячих ногах я обернувся до дверей. Він тримав рукою живіт, оскільки навіть ці здригання м’язів обличчя викликали сильний біль. Огарьову ще стало сил рачки доповзти до кабіни пілотів, аби побачити усе на власні очі. Притулившись до стінки, закочуючи очі, старий хапав ротом повітря і намагався щось сказати. Що? Останній вихлюп емоцій, які перед смертю властиві навіть розвідникам такого рівня? Чи може те, що ми могли б якось використати для свого порятунку?

Я схилився над ним. Можна було з’їсти його очима, але хіба це допоможе?

— Води! Швидше! — закричав я до Інги.

За мить вона підбігла з пляшкою, але старий відвів мою руку. Напевно, пити він вже не міг.

— В’ячеславе Івановичу! — я взяв його за руку. — В’ячеславе Івановичу! Допоможіть нам врятуватися! Будь ласка!

Погляд його очей застиг на мені. Здавалося, він уже нічого не розумів. А вуста розтулилися, промовляючи останні слова:

— Хто би міг подумати… Пітере, Пітере… Не чекав… я… Розвідник мусить усе прораховувати… старість… Час уже…

Дихання Стенлі чи то пак Огарьова ставало дедалі поверхневішим і супроводжувалося спастичним звуком із горлянки. Якщо навіть він і вмів керувати літаком, то посадити його вже не міг. Інга дивилася на мене наче з глибини колодязя, а погляд її благав допомоги. Я відвернувся.

Агонія тривала ще з півгодини. Не його, наша. Чіпляючись за життя, ми перекидали усе навколо, лізли в усілякі закутки з божевільною надією знайти те єдине, що могло б стати нашим порятунком. Але парашута у літаку, що призначався терористам, не передбачалося. Ми обмацали навіть невеличкий вантажний відсік, та все марно.

Марк залишив літак, вирішивши, що так потрібно. Коли він так вирішив? Ще у банку, наперед вважаючи нас мерцями? Чи щойно, у зв’язку з новими обставинами? Але якими? Що могло змусити його так несподівано поміняти плани, кинувши нас на загибель? Навіть тепер я не міг повірити цьому.

Огарьов помер. Його очі залишилися широко розплющеними і дивилися кудись убік. Губи розтулені, наче хотів на прощання ще щось сказати. Не встиг.

Літак хитало. Підлога хилилася то в один, то в інший бік, і тіло старого сповзло по стінці, завалившись головою у кут. Я дістався до панелі приборів. Штурвал застиг в одному положенні і важко було наважитися хоча б спробувати — рухається він чи ні. А от самі прибори… Іхні стрілки всі заклякли у нульових позиціях і не рухалися. Інші, які мали табло, взагалі не світилися. Темним був і дисплей маленького комп’ютера, вмонтованого у щиток праворуч від штурвала. Натомість жовтим кольором світилися плафони, очевидно, аварійного освітлення.

Щось сталося з літаком. Відмовили прибори, уся електроніка. Це було зрозуміло навіть не фахівцеві. І Марк чкурнув рятуватися, оскільки мав ще й парашут. З усіх нас йому це було найпотрібніше — як рятівникові цивілізації. Згадалося раптове гойдання літака і грюкіт за дверима. Схоже, початок гойдання відповідав відмові бортової системи електроніки, а грюкіт — стрибку Марка. Усе збігалося. От тільки…

Якось надто швидко. Чому з таким поспіхом? Припустимо, «накрилися» прибори. Він міг би спочатку спробувати щось зробити. Та й, власне, він міг би посадити літак і без них, вручну. Хоча б обміркувати ситуацію він міг! Та Марк вискочив з літака миттєво, наче той мав вибухнути!

І я машинильно подивився на зв’язку вибухівки. Напевно, «гірлянда» була небезпечною і зараз. Мені стало спекотно. Перед очима попливло. Невже долі не достатньо було запхати нас у некерований літак, за яким на землі «облизуються» юрби бандитів і агентів чужих розвідок, що лише мріють хапнути нас? Невже цього замало і потрібна ще й заряджена вибухівка ось тут, на сидінні?

Перебираючи по стінах, я дістався до люка і спробував його відкрити. Щілинка зробилася маленька, але засвистіло і війнуло так, що довелось одразу ж його зачинити. Люк відчинявся. Я мав просто зараз узяти «гірлянду» Марка і разом з безрукавкою викинути її. В першу чергу це.

Але чи можна це робити? Чи не вибухне вона у мить відриву від сидіння, розносячи на шматки літак і позбавляючи нас подальших намагань урятуватися? Чому Марк залишив її тут? Чому не викинув або не взяв із собою? Отже, планував, що вона ще спрацює? І тоді, виходило, він зацікавлений у нашій гарантованій загибелі. Але міг би увійти до салону і продірявити кожного із свого пістолета. Так ще надійніше. Отже, настільки був обмежений у часі?

У голові геть-чисто усе заплуталось. Очі блукали по кабіні і зрештою уздріли те, що мали б побачити зразу. Це була флешка. Моя флешка, ще недавно така цінна для Марка. Зараз вона лежала на підлозі, на видноті. Покинуті й непотрібні, під ногами валялися безцінні надбання його цивилізації, за яку Марк готовий був пожертвувати власним життям.

Як це пояснити, я не знав. Але і його раптова втеча, і вихід з ладу бортових систем літака, і вибухівка на сидінні, і покинута флешка — усе мимоволі складалося у щось одне, пов’язане між собою. І я не міг позбутися враження — не було запланованим.

Що ж могло втрутитись у розрахунки Марка, завжди безпомилкові? Можливо, влада Сполучених Штатів сама розібралася з ситуацією у Нью-Йорку і вирішила знищити терористів? Тоді це надійніше зробити парою винищувачів, адже я не сумнівався, що літак і зараз перебуває на локаторах їхніх протиповітряних систем. Надто зарозуміло. А що як це втручання ще якоїсь зі сторін? Адже навколо грошей Емісара цих «третіх» сил крутилося дуже багато.

Той, чиє мертве тіло розтяглося у куті, також був відповідною стороною. Тому і полізли мої руки до його кишень. Я знав, що не зможу посадити літак. Знав, що позбавлений можливості вистрибнути з нього. Тому й роїлися мої думки, і я намагався знайти у відпущений час щось таке… Таке, що допоможе обійтися без цього.

Маленький пульт з двома кнопками лежав у правій кишені. Навіть не на дні. На дні був носовичок. Судячи з усього, цю річ нещодавно виймали. Але на момент смерті Стенлі не мав її у руці. І раптом згадалося, як старий під час розмови лазив до кишені. Я не зрозумів цього жесту і навіть насторожився, переживаючи, як би не витяг він звідти щось небезпечне для нас. Стенлі не витяг нічого. Але, схоже, натис у кишені одну із кнопок пульта. Я чув про таке. Електромагнітний імпульс, який пошкоджує електронні системи у радіусі своєї дії.

Ось що це було! У літаку не працювали ані прибори, ані системи. Наші з Інгою мобільні телефони не вмикалися. Телефон Стенлі, знайдений в іншій кишені, також завмер. Ось що виявилося для Марка несподіваним і змусило його миттєво залишити літак. Можливо, він злякався за електроніку, яка була на його вибухівці? Можливо, «гірлянда» мала вибухнути сама у разі неполадок блоку. Але тоді варто було викинути через люк її, а не стрибати самому. Ні, тут було ще щось, про що я не здогадувався, але одне переконання мідно посіло мою свідомість. Саме цей імпульс, випущений з кишені Огарьова якусь годину до цього, за кілька хвилин подарує наші нестандартні тіла американській розвідці, здійснюючи таким чином останні мрії цього схибленого, навіть після його смерті.

Інга вже опанувала себе і бажала тільки одного — знайти вихід. Але його, напевно, не було. Я глянув у круглий ілюмінатор. Нічого — лише сіра «вата». Літак ішов у суцільному фронті хмар і поштовхи ставали все відчутнішими — напевно, погодні умови були украй незадовільними. Коли ж?

Коли?!

В одній з кишень безрукавки Марка, які я все-таки наважився обшукати, тамуючи подих, лежали два паспорти — для мене та Інги. Отже, ця людина все-таки збиралася подбати про нас. Та доля внесла корективи. Схоже, вони нам не знадобляться.

Я подивився на Інгу. Не знаю, що у цю мить було у моєму погляді. Тіло було ніби чуже. Відчуття швидкої загибелі…

У горлі заскиміло. Я присів поруч і обійняв Інгу, притулившись до неї. Важко, неймовірно важко зберігати спокій у такий момент. Інга так і сиділа — не посунулася, не зробила ніякого руху у відповідь. Тому я й залишався сам у собі, не дивлячись на те, що вона була дуже близько. Можливо, потім у нас вже не буде часу зробити це.

— Знаєш, хоч як це скінчиться, — слова промовлялися насилу, — а я дякую тобі за все. Дякую, що саме ти зустрілася мені на шляху. Хочу, щоб ти знала…

Інга відсторонилася раптово. Очі її були широко розплющені, щоки бліді, але голос твердий і спокійний:

— Припини істерику. Зараз потрібно не втрачати глузду, а…

— Інго! — от тепер уже мій голос був не чужий! — Ти що, не розумієш, що ми розіб’ємося? Ми не можемо більше нічого вдіяти! А я… можливо, ти — найкраще, що було у моєму житті.

— Припини істерику, — підвищуючи голос, майже по складах вимовила вона. — Залиш ці монологи для своїх сценаріїв, а зараз зберися і думай. Ми ще не загинули і я цього не хочу. Ти мужик. Ти мусиш краще уміти мобілізуватися…

Далі я не слухав. І дивно, кудись поділися оці жахливі думки про загибель. Натомість не знати звідки взялася образа. Така недоречна з погляду здорового глузду образа. І то коли! Ні, я знав, що вона інша, що вона не така. Але… яка у біса різниця, хто чоловік, а хто жінка? Відштовхнути людину у таку мить… Людину, якій неймовірно важко! «Залиш це для своїх сценаріїв»… Тепер, на довершення усього я ще й знав, що останню мить доведеться зустріти покинутим і самотнім.

Розплющені очі старого розвідника дивилися на мене, наче насміхались. Так, з деякого погляду я мав би йому позаздрити. Він сповна скористався останніми секундами життя і натис кнопку, реалізуючи свої задуми. Уявилося, як американці знайдуть напівзгорілий літак з рештками терористів, серця яких розташовані справа. Я не знав, що мало статися у Нью-Йорку, як і те, чи встиг Марк, образно кажучи, зняти палець з кнопки, адже влаштував там щось жахливе. І тепер — станеться воно чи ні, а служби цієї країни однаково пов’язуватимуть усе з тим самим радянським, а тепер уже російським проектом «Яничари». Отже, Стенлі-Огарьов усе-таки мав підстави бути задоволеним.

Цей літній чоловік, на обличчі якого застигла передсмертна крива посмішка і який був справжнім монстром, виявився все-таки найрозумнішим. Найхитрішим. Виявився переможцем. Я дивився на його зморшкувате, але підтягнуте обличчя і розумів, що саме він найбільше врахував усе. Усе, окрім того, що таке слово, як «яничари» може ще щось для когось означати. Як його, так і мої мрії називалися оцим словом. Свої, помираючи, він встиг втілити у життя. Моїм же тепер не збутися ніколи.

Не знаю, що рухало мої думки у цьому напрямі. Можливо, уявлення, що країну, не зовсім чужу для мене, ще довго струшуватимуть наслідки трагедії у величезному місті, про суть якої можна лише здогадуватися. Я не вірив, що Марк зробив би це з власної волі. Ні, він виконав би свою обіцянку і звільнив місто заручників. Що ж це було? Чому я вперто не міг віднести до розряду негідників людину, яка щойно покинула нас на загибель? І у цих недоречних ваганнях, не в змозі зрозуміти його суть, у згадках про нього несподівано випливла ще одна обставина, яку також важко було збагнути.

Здогадка була на диво простою і після неї пропало геть усе інше. А де Марк взяв парашут? Не умів же він зрештою літати! Отже, парашут у нього був. Але руки його весь час тримали тільки зброю. Крім неї Марк більше нічого при собі не мав. Та й залишити парашут у літаку — один-єдиний, для нього не було кому. А якщо так, то парашут він міг мати лише на собі. Більше ніде. Але ж Марк і Стенлі діяли спочатку разом, та швидше за все й закінчили б справу разом, якби я не ляпнув найбільшу в житті дурість… Отже, тоді…

Рука моя розстібала комір його сорочки машинально, ще не усвідомлюючи смислу цього. І саме тоді, коли майнуло оте прозріння, думка «що ж це я роблю», саме тоді пальці мої торкнулися чогось. Чогось такого, чого б там не мало бути.

Я дер на ньому супернадійні ґудзики і вже під теплою сорочкою дійсно натрапив на якесь ущільнення. Там починалася ще одна кишеня і була вона розташована наче як на спині! Перекинувши тіло обличчям донизу, я заліз туди рукою. Раніше мені не доводилося бачити, а навіть і чути про таке, але серце стріпнулося і скаженно закалатало. Пульсувало аж у скронях, а я, наче навіжений, перекинувши знову на спину, роздягав тіло старого.

І цієї миті раптом стало тихо. Ні, залишився якийсь шум, адже літак розсікав повітря. Зникло гудіння. Зупинилися турбіни.

Ось тепер уже лік ішов на секунди.

— Ну! Чого ти застигла? Допомагай!

Інга спочатку дивилася з нерозумінням, а потім… Потім я буквально видер худе жилисте тіло з простреленої сорочки. Кишеня була на всю спину і я вже знав, що там! Тканина парашута була надзвичайно тонка та міцна, щось на кшталт капрону. Стропи мали товщину грубих ниток, але матеріал… Я був упевнений, для такого у них беруть найкраще. Значно грубша нитка проходила, зашита у тунель з тканини під коміром і закінчувалася кільцем на передній кишені. Металевим кільцем. Разом з Марком чи окремо, а цей старий лис передбачав абсолютно усе. В тому числі й ситуацію, коли, скинувши куртку і смикнувши за кільце, можна зробити крок з літака просто у хмари.

Очі Інги стали ще ширшими, коли я вдягав прострелену і вимащену кров’ю, а на додаток явно малувату сорочку на себе, прискіпливо застібаючи усі «посилені» ґудзики та затягуючи ремінці. Ремінь зі штанів старого витягнувся миттєво, а за секунду я розстібав і свій.

— Ні… — тільки й сказала Інга. — Ні! Я не зможу.

— Це ми, чоловіки, маємо могти, — злісно вимовив я. — А ваша справа лише дозволяти.

— Я… не дозволяю… — самими губами прошепотіла вона, роблячи крок назад.

— А я у цьому разі й не питаю. Хоча…

Повернувши її спиною до себе, я затяг обидва ремені, зв’язуючи нас докупи і перевіряючи, чи зможу гарантовано її втримати. І тільки потім закінчив фразу:

— …хоча… може й треба було тебе залишити. Ти ж мені не подала руки десять хвилин тому.

Далі належало робити все якнайшвидше. Нерви і витримка — вони не залізні. Хоч у кого б. І нехай усе вирішує доля.

Розблоковані двері кинули в обличчя мокре розріджене повітря. А навколо тільки сіра «вата».

— Володю… Володю! — я чув, як здригається її тіло, хапаючи ротом повітря, і зробив крок до виходу, взявшись за краї отвору.

— Володю, попрощайся зі мною…

Ось воно…

Ні, таки усі люди однакові. Просто їхня межа на різних рівнях.

— Там попрощаємося, — сказав я, виштовхуючи наші тіла у сіру невагомість.

Не знаю, що це сталося зі мною. Можливо, набрався від Марка. Хтось же мусить у приреченому літаку виконувати роль супермена. Я не панікував, рахуючи секунди до того, як висмикнути кільце і не переймався думками чи розкриється парашут у цих мокрих повітряних потоках, чи вистачить відстані до земної поверхні і всякими іншими. Ні, до заспокоєння було ще далеко, але впевненість, що усе зможу, тепер була зі мною.

А заспокоюватися по-справжньому я почав лише тоді, коли американське узбережжя уже тануло у далині. Хвилі гойдали старий рибальський бот, що тримав курс на Мексику, і попереду ще півдоби шляху, але я розумів, що от тепер уже, напевно, нам вдалося викрутитись остаточно. Нехай там які сили задіяні у них для пошуку російських резидентів — тут сам чорт ногу зламає. І вийшовши зі смердючого рибальського трюму, ми дихали вологим туманом, що ховав далеку смужку берега, вдихаючи разом із ним надію, що міцнішала разом із гостинним атлантичним вітром.

Але той спокій нам лише марився. Сюрпризи не скінчились. І буквально з першим кроком на рятівний мексиканський пісок несподівано засигналив мій телефон, який нарешті «очухався» після електромагнітних жартів Огарьова. Після його смерті ніхто не мав мені дзвонити на цей номер, взагалі на цю «трубу», яку я увімкнув на кілька секунд лише заради цікавості. Увімкнув і забув. І не знаю, що змусило мене натиснути кнопку відповіді. Напевно, у ту фатальну мить, коли Вона стукається у двері, людина відчуває щось особливе, ще не відчинивши їх. Ще б пак! Адже це, кажучи словами Інги, буває далеко не щодня, та й взагалі не з кожним.

Інга, змучена і напружена, трималася за мою руку і вся здригнулася від цього дзвінка. А я машинально відпустив її, відходячи убік. Незнайомий голос привітався зі мною англійською.

— Хто це? — запитав я.

Ім’я, яке довелося почути за секунду, викликало у мене справжній шок. Рот роззявився сам. А потім…

— Хто-о?!

Інга тормосила мене за руку злякано, нічого не розуміючи, а я ледве приходив до тями, намагаючись вивільнити її і несамохіть відштовхуючи кохану жінку. Що вдієш, іноді ми здатні на таке, коли у двері стукається Вона. Усе, що я чув, доходило до мене дуже повільно. Тепер я вже не бачив нічого навколо і молив долю тільки про одне — щоб це був не сон і щоб дзвінок цей не перервався.

Він сказав усе, що належало, і на даний час цього вистачало з головою. Залишалася тільки одна деталь, яку я згадав несподівано, коли розмова вже закінчилась, але там ще не вимкнули.

— А скажіть, коли це сталося? — запитав я. — Прошу, пригадайте точно. Для мене це має значення.

— Сьогодні вранці, о восьмій годині. О восьмій нуль п’ять мене повідомив секретар, отже, безпосередньо перед цим, о восьмій.

— Ви не помиляєтеся? — перепитав я.

— Звісно ні, — посміхнувся він. — У мене ще немає старечого склерозу.

— Дякую, — промовив я. — Дуже вам дякую. Найближчим часом я вам зателефоную.

Трубка лягла до кишені і лише тепер я знову міг бачити і розуміти те, що відбувається навколо, хоча й виглядав, безперечно, приголомшеним. Інга сіпала мене і ставила одні й ті ж запитання.

— Що сталося? Володю! Хто це був?

— Ден Крейтон, — механічно відповів я.

— Хто?.. А хто це такий?

— Ти його не знаєш. Почекай…

Думки крутились у голові з шаленою швидкістю, заважаючи пояснювати їй хто такий Ден Крейтон і чому він телефонував мені на номер, відомий лише Огарьову. Та я й не мав бажання цього робити, інакше б вона подумала, що я таки збожеволів. Хоча… За хвилину вона і так подумає, саме про це. На все свій час. А зараз я тільки вражено хитав головою, збираючись з духом.

Це дійсно був подарунок з того світу. Хоча б тому, що єдиний, хто знав цей номер, давно вже був мертвий. Номер цей ми купували удвох, безпосередньо перед тим, як справи перейшли у незворотню фазу, і після цього Стенлі не відходив від мене ні на крок, отже, не міг повідомити його ще комусь. Тож виходило, що з того світу.

Я ще не знав, що за якихось півгодини, тоді як ми сидітимемо у зачовганому мексиканському барі і моя вимучена супутниця мало не плакатиме від того, що коїтиметься зі мною, з телевізора у блоці новин повідомлять, як у Нью-Йорку ледь не сталася жахлива трагедія, протидіяти якій жодні служби не змогли, і лише те, що терористи «зуміли якимось дивом посадити літак серед гір і виконали свої обіцянки», врятувало мільйонне місто.

— Послухай, сонце, — нарешті промовив я. — Інго… — я взяв у долоні її обличчя і зазирнув у вічі. — Послухай мене уважно. Тільки спокійно. Добре? Будь ласка. Я залишаюсь.

— Я… як… — у неї відібрало мову. — Що означає залишаєшся? Де, тут?!

— Ні. Повертаюся назад. До Штатів.

— Ти… ти збожеволів. Туди?!

— Туди. Послухай. Зараз я посаджу тебе на літак…

— Куди?!

— Куди завгодно. Туди, де тебе ніхто не знає і не знайде. Бельгія, Голландія — не має значення. З цим паспортом і грошима не буде проблем. Ти житимеш там і чекатимеш мене. Я з’явлюся. Повір, з’явлюся. Тільки…

Вона хитала головою, затискала вуха, не бажаючи чути цю маячню, і дивилась так, що не дивно було збожеволіти: з розпачем, нерозумінням, образою. Ця залізна леді…

— Інго…

І всі мої аргументи влучали наче у стіну. Вона остаточно зійшла з рейок і сприймати нічого не хотіла.

— Інго… послухай мене спокійно…

Та все було марно. Вона тримала мене за одяг, дивилася в очі і благала не залишати її. Тепер уже у мене відняло мову. Сонце світило яскраво і я мимоволі глянув туди, де океан сходиться з небом, де залишилося узбережжя Сполучених Штатів. Усе занило всередині. Я мав повертатися туди негайно, але… Поруч стояла жінка, яка ніколи не була залежною від мене, взагалі ні від кого, а зараз дивилася такими очима, що годі було збожеволіти. І просила, благала не залишати її. Хіба я міг її покинути? Та поглядом наче магнітом тягло туди, звідки ми щойно ледь живими видерлись. І від цього хотілося вити.

Що вдієш. Колись настає час і саме вони — кохані жінки, забирають її у нас, іноді назавжди. Інга ніколи не була схожою на таку жінку, та залишити її зараз я не міг.

Ми сиділи у барі, і перехиливши склянку їхньої бридкої горілки, тієї, що роблять з кактуса, крізь звисаючу з вазонків зелень я дивився в екран телевізора, що стояв на полиці, як, до речі, і багато хто по сусідству. Тільки сприймав це інакше. Здавалося, мої вуха відділилися від очей і зображення та інформація з вуст диктора сприймалися окремо. Інга взагалі схилила голову на моє плече і не бажала дивитися на шматки нашого обгорілого літака.

Часу тепер було, хоч греблю гати, і, втупившись в екран, я механічно клацав пультом з каналу на канал, які геть-чисто «зациклило» на наших подіях. Інформаційні служби висували власні припущення і трактували їх хто як бажав. Але те, що, очевидно, відповідало дійсності, усі викладали однаково, ніби змовилися, пояснюючи мені таким чином багато питань, на які хотілося мати відповідь.

Виявляється, Марк заклав у центрі Нью-Йорка хімічний заряд, запобіжник до якого утримувався імпульсами з пристрою, який він мав при собі. Якщо б імпульси припинили надходити, упродовж десяти секунд заряд мав вибухнути. Евакуювати ж таке місто за короткий час не реально. Це і було запорукою безпеки Марка.

Я слухав новини і чим далі, тим більше розумів суть. Виявляється, імпульси припинили надходити тоді, коли наш літак був у повітрі. Їх не було аж вісім секунд. Увесь світ приготувався до загибелі багатомільйонного міста. А потім вони відновилися. І вже за півгодини терорист узагалі вимкнув усю систему. І щойно це сталося, до нашого літака, на борту якого за моїми уявленнями, вже не мало бути живих, взяли курс два винищувачі американських ВПС, котрі, як стверджували усі служби новин, мали наказ розстріляти терористів. Проте при наближенні винищувачів літак з непрацюючими двигунами майстерно спланував у міжгір’я, де і сів на пасовиську, після чого за кілька хвилин вибухнув.

Інга байдуже дивилася на екран, не переймаючись почутим і побаченим. Ще б пак, адже з нею все-таки сталося те, чого вона найбільше боялася. І винуватець цього щойно мало не покинув її. Можна зрозуміти. А от я прозрівав, забуваючи, що і зі мною кілька годин тому відбулося дещо неординарне. Прозрівав, остаточно доставляючи крапки над «і».

Марк був у літаку! Він нікуди не зникав. Вочевидь, це була ідея Стенлі, тобто Огарьова, — застрахуватися цілим містом заручників на час проведення операції. Вочевидь Марк отримав пояснення, що це украй необхідно, аби отримати кошти, необхідні для подальшого втілення у життя задумів щодо відновлення цивілізації. Напевно, Огарьов переконав його, що за жодних обставин нових землян не знищуватимуть. Насправді ж у задумах Огарьова було знищити Марка у найвідповідальніший момент і влаштувати трагедію у Нью-Йорку, щоб це виглядало як грандіозна операція, проведена одним з «яничарів». Про більший ефект годі було й мріяти.

І момент істини настав у банку, коли я, як вважав досі, бовкнув чи не найбільшу у своєму житті дурницю. Завдяки дивовижному співпадінню вона стала підступним ударом по місцю, яке у старого й досвідченого розвідника виявилося неприкритим. Огарьову примарився провал, і єдино правильною дією для втілення власних задумів було миттєве знищення Марка, після чого вибух у Нью-Йорку стався б за десять секунд. Напевно, він розумів, що при цьому жертвує і собою.

Але Марк виявився спритнішим. І річ не в умінні за коротший час послати кулю точно у ціль. Гадаю, основні труднощі для нього полягали у тому, аби упродовж цієї миті вибрати правильне рішення. Застрелити свого вчителя, батька, який з невідомих причин підняв на нього руку. Убити найдорожчу людину задля порятунку мільйонів чужих, створених ворогами, але які уміють переживати, кохати, цінувати життя. Що саме стало для Марка дилемою? Важко сказати. Але вирішити її він зумів у вірному напрямку.

А далі вже йому довелося лише боротися з технічними труднощами. І ми, треба сказати, знову добряче «допомогли» йому у цьому, не бажаючи користуватися його головою, а постійно намагаючись запхати власні під підняту гільйотину обставин. Хитрий Стенлі-Огарьов, звиклий страхуватися, мав на такий випадок ще один «подарунок». Тільки його заслугою могло бути пошкодження бортових електронних систем літака. Вимкнувся і передавач Марка, від чого у буквальному розумінні завмерло півсвіту. І Марк знову зробив те, що було єдино правильним рішенням у цій ситуації. Не бажаючи смерті мільйонам землян, хоч і вважав їх штучно створеними, віч зумів видертися і закріпитися на зовнішній поверхні літака, який вочевидь екранував імпульси з пристрою Стенлі. Стикнувшись з цією проблемою, Марк не мав ані секунди для пояснень, не те що для пошуку пристрою у кишені Огарьова, і кинувся до дверей, залишивши у кабіні куртку з вибухівкою, яка могла йому заважати, а також флешку, яка була надзвичайно дорогою і могла вилетіти під час акробатичних трюків у повітрі. Саме це мало служити нам підказкою, що він повернеться. Як і те, що не бажаючи розгерметизувати літак і так ускладнити політ на автопілоті, Марк якимось дивом ще й зачинив за собою люк. Робив би він це, якби покидав нас напризволяще? Та найголовнішим у наших прикрих помилках було інше: ми знову не послухалися його простих і конкретних наказів. Він же просив не відходити від Стенлі ні на крок! Просив не користуватися власним розумом навіть у разі, якщо знову здасться, що він загинув!

Вочевидь Марку за вісім секунд вдалося відновити імпульси свого передавача і запобігти вибуху. Але йому доводилося продовжувати політ, тримаючись зовні. Напевно, він передбачав агресивні дії американців у випадку найменшої можливості. Якби стався вибух у Нью-Йорку, їхні служби знищили б наш літак миттєво. Якби Марк зовсім від’єднав вибухівку, американці, судячи зі щойно почутого, також зробили б це. Тому Марк змушений був триматися невідомо за що і невідомо чим, не здатний навіть постукати по обшивці, і чекати, поки у літаку скінчиться пальне і він знизиться на висоту, непридатну для дій винищувачів. Лише тоді Марк розраховував звільнити місто заручників і зникнути самому. Власне, це він і зробив, щоправда, вже без нас.

Служба новин повідомляла, що ФБР та ЦРУ досі ведуть пошуки у тому районі, та я знав напевно — їхні зусилля будуть марними. І ще дикторка повідомила, що у тому, що залишилося від літака, американські спецслужби знайшли рештки тіл трьох людей — двох чоловіків та жінки, що змусило їх припустити загибель цих людей при посадці або ж ліквідацію співучасників тим, хто «заварив» усе, тобто Марком. Мороз ішов по шкірі від розуміння, що йдеться про нас. Звідки взялося у літаку троє тіл, для мене принаймні залишалося повною таємницею. Єдине, у чому я не сумнівався: той, кого належало звати Марком, міг усе. Практично усе.

Я уявив собі, як зараз десь у лісах Флориди або уздовж каньйонів Колорадо, або ж у безмежних кварталах того самого Чикаго крокує він — самотній вовк серед численного й різнобарвного племені, яке незаслужено живе на чужій землі, останній лицар неіснуючого легіону, а насправді продукт злого розуму, покликаний нести смерть чужим ворогам. Тепер я точно знав, що він не виправдав повною мірою надій тих, хто створив його. Напевно, Огарьов і Ко десь кардинально помилилися, не врахувавши у своїх теоріях та розробках ще деяких нюансів. Очевидно, за своїми чорними і водночас геніальними проектами вони не змогли дійти висновку, що в людині можуть бути генетично закладені істини, через які важко переступити незалежно від того, яке серце — нормальне чи розташоване навпаки.

І ще я розумів одну причину, чому часто його згадуватиму. Марк був тим, у кого є Вона — Мрія.

Та, за яку хочеш іти до кінця, незалежно має вона насправді шанси здійснитися чи ні.

Сонце хилилося до обрію і довгий незграбний автобус рушив з місця, везучи нас у глиб країни ацтеків. У шлунку важко лежали кілька смажених із чимось пляцків, гостроти яких я не відчував. Вони просто каменем тиснули на моє бідне серце, можливо тому, що розташоване воно було не так, як належить. Я сидів, притулившись спиною до поруччя, а сяюче блакиттю море зникало у кривих і галасливих мексиканських кварталах.

* * *

Галера стояла у гавані на тому ж місці, ніби відтоді минуло не три місяці, а три дні. Їх побачили одразу. І невільник, котрий сидів високо на мачті, голосно закричав, указуючи рукою і примушуючи всіх зібратися на верхній палубі біля борту. Нукери Менгу-Гірея зупинилися, а яничар-ага, не оглядаючись, спрямував коня до берега. Одразу почали піднімати парус, загуркотів трап і раби вже прилаштовували його, щоб повелителю зручно було потрапити на корабель. Посипалися удари нагайок на спини гребців, задзеленчали ланцюги…

Трап був широкий і Тубілай, не спішуючись, загнав коня на галеру. Вологий та свіжий запах моря залазив у груди, але чомусь не п’янив, хоч і означав закінчення небезпечних пригод. Тут він повелитель — не менший, аніж султан у палаці. Звідси — прямий шлях додому. Він виконав свою місію, яка не раз могла його згубити. Хвала Аллаху! Всевишній бачить усе. І тепер найсвітліший осипле його золотом, дасть йому ще більшу владу і дорогі подарунки, рабів, невільниць зі свого гарему.

Та найменше хотілося йому зараз того гарему, особливо, коли, зіскочивши з сідла на палубу, обережно зняв загорнуту у дорогу тканину Марію — найгарнішу з жінок, яких доводилося бачити досі. Не додавали впевненості і згадки про рабів і золото, прощення і милість великого Сулеймана-паші. Ба більше, сама думка про шлях додому виявилася якоюсь спотвореною, так наче й не було ніякого дому взагалі. Та й навіщо дім воїну?

Не звертаючи уваги на тотальне висловлення шани, Тубілай кинув повіддя комусь з яничарів і промовив:

— До цієї жінки треба ставитись, як до цариці. Жодна волосина не має впасти з неї. Відповідаєте за це своїми головами.

Йому мовчки вклонилися. Чорбаджі Мехмет дав знак і з нижньої каюти вибігли дві невільниці, одягнуті у дороге вбрання. Вони, схиливши голови, ніжно взяли Марію попід руки. Останні години шляху вона була наче нежива. Погляд дивився у нікуди, руки були безсилі. Але вона твердо залишилася на місці, і двоє служниць розгублено застигли, не наважуючись без дозволу повелителя діяти проти її волі.

Відгорнувши тканину, що закривала обличчя, вона довго і спокійно дивилася в очі Тубілаю, чого не могла дозволити собі жодна з наложниць султанського гарему. У неї вже була можливість зробити це там, на острові, коли, вклавши у піхви ятаган, він нахилився за нею. Гострий ніж тоді так і не вразив його груди. А зараз те, що було в її погляді, вдарило разюче й боляче у місце, яке взагалі мало бути невразливим, адже там жив Аллах. Ударило так, що потемніло в очах, підігнулися коліна. Жінка, котра зробила це, відвернулася, не схиливши голови, і рушила за невільницями.

— Накажете плисти, мій повелителю? — схилившись у низькому поклоні, запитав чорбаджі Мехмет, який командував галерою.

— До Істамбула, — неслухняними, пошерхлими губами промовив Тубілай.

Раніше у таких випадках він додавав: «Додому».

Воду спінили три ряди весел, скрип їхнього руху потонув у шумі води за бортом. Чайки жалісними криками проводжали галеру у відкрите море від скелястих берегів зловісної Кафи.

Тубілай стояв, опираючись спиною на мачту, і ловив себе на думці, що дивиться не вперед, як завжди, назустріч розбурханим хвилям, а, навпаки, назад, де зараз зникне тонка смужка кримського берега. Ніколи раніше не переймався він подібними речами. Зараз було інакше, йому не хотілося дивитися туди, де невдовзі скінчиться шлях жінки, яка від початку належала його повелителю. Що ж, на все воля Аллаха. І нехай він охоронить її від зла, яке, можливо, чекає на неї там.

Та надії такого роду виглядали примарними і він розумів це. Всемогутній Аллах не боронитиме невірну, яка матиме у душі свій маленький хрест, навіть після того, як його все-таки заберуть у неї і розтопчуть. Він точно знав, що та, кого поки що звуть Марією, матиме свій металевий хрестик у душі навіть тоді, коли топтатимуть її саму. І тоді незворушний воїн відчув, як слабне у грудях те, що завжди тримало холодною його голову, робило гострою думку та стрімкими м’язи. Воно — оте невразливе, що робило його тіло недосяжним для зброї ворогів, зараз починало тремтіти і нітитися.

Він хотів бути поруч із нею. І не знати що віддав би, щоб і надалі мати змогу зробити для цієї жінки те, чого не бажав робити всемогутній Аллах. Виходило, що сам не міг тепер віддати власне життя за Аллаха, за свого найсвітлішого повелителя. Потреба жити для цієї жінки лякала, йдучи наперекір усьому, що він знав досі. І одночасно він, Тубілай, дозволив собі відмовитися від неї. Отже, все-таки це він невірний. У всьому невірний. Хоч як крути…

І ще у ці важкі хвилини згадався йому згасаючий погляд пораненого козацького сотника. Чомусь неабияка заздрість до нього — ворога і побратима одночасно — охопила славетного воїна. Той не мав золота і невільниць, перед ним не падали долілиць. Та Тубілаю здалося, що володів він чимось таким, незрівнянно більшим, аніж усі його привілеї.

Епілог

Я у прямому розумінні сиджу на валізах. Так було заведено у сім’ї моїх батьків — сідати перед далекою дорогою. З роками стаєш забобонним, а шлях дійсно не близький — на протилежний бік земної кулі. Хочете — смійтеся, а ні — то крутіть пальцем біля скроні. Я їду до Штатів.

Сигналить мобільний, на екрані висвічується слово «Інга». Це вже удруге. А я тут, бачте, розсівся. Ну, звісно. Не в її правилах спізнюватися. Не в її правилах ганяти туди-сюди сходами у пошуку схиблених романтиків і вічних емігрантів. Ділова жінка — вона й в Африці ділова. Та сама, що не звикла розчулюватися. Та, що боїться закохатися. Не бійся, подруго, нічого тобі не загрожує — немає тут у кого закохуватися. Усі вони не варті тебе. А мене, вважай, вже немає.

Так, я повертаюся до Сполучених Штатів, утретє, і тепер уже з власної волі, хоча й знову нелегально. Звідси на Польщу жодних проблем, а там, зустрівшись зі знайомими Інги, я стану якимось Тадеушем Пйонтковскі абощо і, якщо пощастить, то одразу звідти з «лівим» паспортом потраплю до Штатів, як польський турист. Якщо ж ні, то тим самим «Пйонтеком» доведеться їхати спочатку до Мексики, а вже звідти на дні якоїсь фури або човна переїжджати чи то перепливати штатівські кордони. Усе це реально — так чинить щороку безліч людей. Настільки багато, що можна не боятися, що серед них тебе впіймає американська розвідка.

Я вантажусь у просторий салон аутлендера, отримую у щоку індиферентний поцілунок, у якому годі намагатися виокремити щось більше, і машина зривається з місця, застрягаючи на першому ж перехресті за чиїмось дірявим задом без бампера. Господи, як доїхати до тієї Польщі…

— Коли вже бензин подорожчає хоч до двадцятки за літр, щоб усі консервні б-банки…

— Ну навіщо ти так буквально? — обурюється Інга. — Навіщо перекручуєш? Нехай собі їздять. Чого не скажеш з нервів… І не треба тут! Не така вже я стервоза.

— Звісно, — зітхаю я. — Тобі рівних немає. Ти — найкраща…

Поки стоїмо, вона косить очима на криву турецьку шаблюку, яку я кинув на заднє сидіння.

— Ну, тепер я її точно у спальні повішу, — невесело сміється Інга. — Дозволяєш? Туди ж її не провезеш.

— Нічого, там я собі знайду.

Промовивши це, я зітхаю сам до себе. Інга не розуміє цього жесту. Ще б… Я ж так і не розповів їй, як дійшов до висновку, що саме та бутафорська шаблюка, куплена у Штатах, коли ми жили разом з Марком, вивела російську розвідку на нас. Ще б! Вони, стежачи за мною ще з першого перебування у Штатах, добре засвоїли мою дивну звичку завжди мати таке при собі, тому й уявляли, де мене можна підловити.

І я також не втримуюся, щоб не озирнутися. Після відновлення тренувань ця зброя знову наче зрослася з моєю рукою і витворяла у ній такі дива — що в одній, що в другій… Шкода, що доводиться залишати.

— Справжні документи не забув?

— Ні, — і я намацую у кишені свої теперішні «справжні» паспорти — український та закордонний, а також диплом про освіту. Їх доведеться везти таємно.

Інга скрушно хитає головою, зловивши якусь думку, але вирішує краще змовчати.

— Говори, ну…

— Та так, нічого… — відмахується вона.

— Однаково, кажи.

— Знаєш… — несподівано Інгу прориває. — От я завжди чоловікам дивувалася і буду дивуватися. Чого вам не сидиться? Чого бракує? Усе ж є! На життя вистачає, з такої катавасії живий виліз, що й не насниться! Жінка поруч, між іншим, така, що багато хто позаздрив би… Чого іще?! Ну чого?! Так ні! Він лізе ще кудись і пригоди на власну задницю шукає! Емісар довічний…

Останнє сказано глузливо і з неабияким сарказмом.

— Чому довічний? — не зрозумів я, пропускаючи повз вуха решту тиради. — З Емісаром давно покінчено. І забуто.

— А якого ж біса ти їдеш?! Подумай добре! Емісар хто такий? Людина, котра виконує у чужій країні якусь таємну політичну місію…

— А у моєї поїздки яка таємна політична місія? — викочую я очі. — Уперше чую!

Інга заспокоюється і починає пояснювати.

Я слухаю уважно, спочатку не розумію, а потім довго сміюся. Уявити все так вміє тільки вона.

— Ти повернешся?

Руки Інги спокійно тримають кермо, очі стежать за дорогою. І голос спокійний, діловий. Без найменшого натяку на здригання.

— Тільки не кажи, що закохалася.

— Ні, — зітхає вона. — Не переживай. На щастя, там у Мексиці це тільки здалося. Але хотілося б знати.

Інга є Інга. Що вдієш. Я стискаю її руку і дивлюся в очі, адже мені нічого приховувати.

— Повернуся. Можеш не сумніватися.

Нарешті машина зупиняється.

— Не передумаєш? — Вона дивиться тепер майже по-материнськи, щиро шкодуючи мене. — Це ж авантюра…

— Ні.

Ми з нею справді по-різному сприймаємо світ. Тому оце моє коротке і рішуче «ні» Інга відносить до свого «не передумаєш». Я ж ставив наголос на іншому — це не авантюра.

Будь-що я маю потрапити туди, адже для мене відтепер це питання життя і смерті. Я маю врятувати двох надзвичайно дорогих мені людей і крім мене цього не зробить ніхто у цілому світі. Тому за кілька тижнів я буду у Сполучених Штатах, хоч чого б це мені вартувало. Там розшукаю Дена Крейтона й обов’язково зустрінуся з ним. Інтуїція підказує, що мільйони духовного наставника «Яничарів» не зникли безповоротно у глибоких кишенях цього американця. Так, так… Ті самі мільйони, які після згаданих подій той, кого ми звикли називати Марком, таки не забув і не пошкодував «відстібнути» мені. А знайомий з моїми химерними мріями, він безпомилково визначив місце, куди їх можна було б найдоцільніше і найбезпечніше прилаштувати. Напевно, і я також для нього залишився насамперед людиною, яка теж має Мрію.

Але не їхнє повернення, як таке, жене мене у подорож, хоч ота «зелень» украй необхідна для порятунку тих двох, що зависли на краю безодні. Ден Крейтон — людина, яка дуже багато вирішує у Голлівуді, якщо взагалі не все. Так-так, у тому самому Голлівуді, про який усі чули і який є найпотужнішою машиною світової кіноіндустрії. Щось підказує мені, що ми з ним знайдемо спільну мову і гідне застосування частини цього капіталу, адже на все я не претендую. І от тоді станеться багато цікавого і непередбачуваного.

Вийшовши у відкрите море, галера несподівано змінить курс і повернеться до Кафи, де з безмежних рядів невільничого ринку хитрий та далекоглядний Мехмет, не встоявши перед спокусою, приведе загорнуту у таку ж саму тканину дівчину, яка говоритиме мовою невірних, як і полонянка. Підміну помітять, але ятаган у руці Тубілая звик захищати жінку на ім’я Марія, тож примусить навічно замовкнути незгідних. І вже невдовзі великий османський правитель Сулейман-паша, якого чомусь «заклинило» на бажанні мати дружиною красуню-українку, звеличить чорбаджі Мехмета, зробивши його начальником своєї особистої тепер уже сорокатисячної гвардії, а сам при цьому замість щирої та лагідної Марії отримає хитру та підступну відьму Роксолану, з якої і почнеться занепад великої Османської імперії.

Звісно, це не те, для чого варто їхати до Штатів, оглядаючись підсвідомо, чи бува який забутий агент їхньої розвідки не почує з відстані моє «праве» серце, хоч саме у цьому побачила суть поїздки прагматична Інга, охрестивши емісаром уже удруге. Мав я на увазі всю Османську імперію, щоб отак ризикувати. Це лише умова, необхідна у цьому разі. Тому її буде дотримано. І тоді відважний воїн Тубілай все-таки згадає своє справжнє ім’я, зрозуміє нарешті, чому стискається його серце від співів жайворонків у степу, і сам зробить щасливою жінку на ім’я Марія — найгарнішу в усіх безмежних володіннях всемогутнього Аллаха.

Здійснити це надзвичайно важко, навіть за умови наявності потрібної грошви та розуміння голлівудських продюсерів — які ж часи були! Дика, кровожерлива епоха… У ній так нелегко знайти щастя двом закоханим людям! Але я зумію — будьте певні. І зроблю це так, що ви усі повірите, що саме так воно і сталося насправді кілька століть тому. І не у тім річ, що голлівудські стрічки традиційно закінчуються хепіендом.

Зовсім ні.

Просто люди заслуговують на те, щоб бути щасливими.

Про автора

Олексій Волков народився 1965 року у м. Тернополі. Закінчив з відзнакою Тернопільський медичний інститут.

Працював хірургом у Кіровоградській області. З 1989 р. працює хірургом в Козівській центральній районній лікарні.

Літературною діяльністю займається зі студентських років. Працює в жанрах детективу, трилеру. Член НСПУ. Переможець літературних конкурсів «Золотий Бабай» (2002) та «Коронація слова» (2005), номінант конкурсу «Гранд-Коронація» (2010).

Автор 8 книжок. Найвідоміші з них: «Виконавець» (2001), «Подорож у безвихідь» (2003), «День відбуття» (2004), «Амністія для хакера» (2005), «Переможець отримає все» (2007), «Лікарня на відлюдді» (2008), «Слід на воді» (2011).

Content

Олексій ВОЛКОВ
ЕМІСАР

Кафе «Артист»

Аргумент, що вбиває наповал

Втеча

Заповіт писати передчасно

Друга освіта

Дивна жінка

Про користь сексу

Артист з погорілого театру

Гра з багатьма невідомими

Екстрим у ванній

Ва-банк

Упаковка за вищим розрядом

Експортний варіант

Мрії про Марію

Штурм

Вестерн по-українськи

Непрохані гості

Правда, схожа на брехню

Нові земляни

Слід у темряві

Околиця

Критичний день

Ху із ху

Той, хто сидить у норі

Грім серед ясного неба

Жарт не на жарт

Флеш-вояж

Незворотна фаза

Напролом

Меценат зі шкурними інтересами

Хто є хто

Подарунок з того світу

Епілог

Про автора