Сайко Оксана

Кав’ярня на розі

Оксана САЙКО

КАВ’ЯРНЯ НА РОЗІ

I

Цього чоловіка привів із собою дощ, який не вщухав уже кілька днів поспіль. Інакше він, можливо, ніколи б не переступив поріг нашої кав’ярні. Непримітна, скромна, трохи вигоріла від сонця вивіска у завулку між старих брукованих вулиць навряд чи привернула б його увагу. Вона майже ніколи не приваблювала чужинців, які опинялися у нашому місті через певні обставини й шукали кав’ярень із яскравими, але часто й безглуздими назвами (такими, приміром, як «Райське їдло» чи «П’яте колесо»), розташованих здебільшого на центральній площі міста. Відвідувачів ще не було, і, сидячи за лядою, я читала книжку, яку знайшла у дядьковій бібліотеці. Дощ стукотів по даху і ринві, тому я не почула теленькання дзвіночка на вхідних дверях. Якийсь час гість роззирався довкола, переминаючись з ноги на ногу, немов зважуючи, чи потрапив туди, куди сподівався, чи почуватиметься тут затишно й безпечно, чи варто взагалі заходити, чи ліпше обернутись і просто піти геть. З його капелюха й плаща стікали великі краплі. Він мав змучений і безпорадний вигляд, ніби щось завдало йому прикрості. У руках тримав пузату старомодну течку брунатного кольору.

Цього відвідувача я бачила вперше і, схоже, він був не з нашого міста. Не знаю, чому в мене склалося таке враження. Він був трохи дивний, не такий, як тутешні мешканці, поводився невпевнено й насторожено. «Мабуть, дядькові Романові буде приємно, коли він дізнається, що до нашої кав’ярні завітав чужинець», — промайнула у мене думка.

— Ви чогось хотіли, пане? — запитала його я.

— Так, можливо, — пробурмотів чоловік, — якщо у вас є якийсь гарячий напій…

— Звичайно, є, — жваво відказала я. — Є кава і чай. А може, бажаєте юшки?

— Мені горнятко кави, — попрохав він, сідаючи на високий стілець біля ляди. З капелюха досі крапало, та чоловік не знімав його. Мабуть, саме старомодний капелюх, що мав би додати йому галантності, елегантності чи навіть оригінальності, натомість робив його диваком. Такі капелюхи носили років зо тридцять-сорок тому. Мені доводилося бачити їх на старих світлинах.

На вигляд чоловікові було ледь за сорок, хоч я не завжди правильно визначаю вік старших людей. Він мовчки спостерігав, як я готую каву по-турецьки, і час від часу голосно шморгав носом, ніби мав нежить.

— Ці ваші безконечні дощі… Тут стільки вологості… Це шкодить легеням і дихальним шляхам загалом… — тихо проказав він. — Так і до застуди недалеко…

— А ви лікар? — запитала я. Не з цікавості, а просто, щоби підтримати розмову. Я не надто любила, коли до кав’ярні навідувалися мовчуни — вони завжди навіювали тривогу. Мені подобалися люди відкриті, балакучі, котрі могли верзти будь-які дурниці, бо це анітрохи не заважало, а, навпаки, веселило. Принаймні я не почувалася самотньою.

— Ні, — заперечив чоловік, — я не лікар.

— Може, гаряча кава вам і справді трохи допоможе. Ви хоч зігрієтеся, — сказала я і подала йому горнятко.

— Дивно, — проказав він, радше до себе, аніж до мене, голосно сьорбнувши, — у цьому місті запах кави відчутно найкраще. Навіть у такий дощ, який начебто поглинає всі аромати. Жодне місто так не пахне…

— А як пахнуть інші міста? — спитала я. Той чоловік уже видався мені цікавим.

Він на хвилю замислився й ковтнув кави.

— По-різному, — відказав, — іноді курявою, іноді печеним хлібом, а буває, що й каналізацією та автомобільними вихлопами… Це місто пахне кавою, тому до нього хочеться повертатися.

— То ви у нашому місті не вперше?

— Ні, — сказав чоловік, знову голосно сьорбнувши. — Але мені завжди здається, що вперше. Є такі міста, які залишаються вічними нерозкритими таємницями, навіть якщо вони для тебе рідні.

— А чому?

Чоловік лише важко зітхнув і вдав, що не розчув мого запитання. А може, не бажав продовжувати розмову. Він справді виявився дивакуватим, і старомодний намоклий капелюх був тому яскравим підтвердженням.

— А що це ви читаєте? — запитав він раптом, торкнувшись обкладинки книжки, яку я залишила на ляді. Вона вмить опинилася в його руках і, прижмуривши очі, він заходився її гортати, погладжуючи пальцями сторінки, немов пестив їх.

— Це книжка з бібліотеки мого дядька. Я тільки-но почала її читати, — відказала я.

— А чому ви обрали саме її? — допитувався чоловік.

Я всміхнулася: чудернацький дядечко!

— Я прочитала лише кілька речень. Здалося, що вона мені сподобається. Крім того, автор мені невідомий. Я раніше ніколи не чула цього прізвища й, відповідно, не читала жодної його речі. Та іноді невідомі автори бувають цікавішими, ніж відомі. Бо ти не знаєш, чого від них чекати. Це завжди схоже на маленьке відкриття, яке немовби належить тільки тобі.

— Отож-бо й воно — невідомий автор… — пробурмотів чоловік. — Старе видання, пожовклі сторінки, забута книжка…

— Забута?

— Авжеж, забута, — підтвердив гість, допивши каву.

— А чому забута?

— Вона видана сорок п’ять років тому, — пояснив той. — Відтоді її ніхто не перевидавав. І, схоже, вже ніколи й не видасть…

— Звідки ви знаєте? — запитала я.

У ту мить теленькнув дзвоник на дверях. До кав’ярні, стріпуючи парасольку, влетіла Нелька, яка працювала у нас куховаркою, — засапана й розчервоніла.

— Вибач, спізнилася, — проторохтіла вона, переводячи подих й одразу хапаючи фартуха. — Юрка відвести в садок — ціла трагедія. Стільки плачу й вереску!.. А ще той дощ…

Нелька запізнювалася часто. Вона сама виховувала малого сина й вічно не встигала. На її запізнення дядько Роман дивився крізь пальці. Мабуть, тому, що жалів. А ще тому, що на Нельку неможливо було сердитися — вона була трохи наївна і дуже щира. Її широка усмішка на круглявих щоках з ямочками могла роззброїти будь-кого! Крім того, Нелька смачно готувала. Але найголовнішою її рисою було те, що вона завжди геть усе про всіх знала. Як це їй вдавалося, я не могла збагнути.

— Тільки один відвідувач? Більше не було нікого? — похапцем запитала вона, коли я зайшла з нею до тісної кухні.

— Робочий день щойно розпочався, — відказала я, — а за такої погоди, напевно, багато хто захоче зігрітися теплим чаєм чи супом.

— Авжеж, роботи нам сьогодні не бракуватиме, — погодилася Нелька й узялася за баняки.

Коли я повернулася за ляду, дивакуватого чоловіка вже не було. Він пішов так само нечутно, як і прийшов. Біля горнятка з випитою кавою лежали гроші.

Негода й далі рясно вмивала день. Дядько Роман любив повторювати, що наше місто — це місто дощів та туманних світанків. Повітря тут завжди було надміру вологим, а вранці можна було побачити сивувату імлу, що ніжно огортала все навколо… А ще дядько казав, що дощі приносять із собою переміни, і мав незаперечні докази своєї рації. Невідомо чому — може, це був звичайнісінький збіг обставин, — але найважливіші події дядькового життя й справді були пов’язані з дощем. Коли він народився, а сталося це значно раніше, ніж сподівалися його батьки, небо аж двигтіло від грому та блискавиць. З дружиною він теж познайомився у зливу: вони ховалися під одним деревом. А через п’ять років вона пішла у дощ, щоби вже ніколи не повернутись у дядькове життя… І саме в осінній сльотавий день кілька років тому дядько Роман придбав кав’ярню, яка стала сенсом його життя і його відрадою.

Але чи міг він того дня знати про якісь переміни, що їх принесе із собою дощ?

Я не відразу зауважила те, що моя книжка зникла. Шукала її скрізь: під лядою, і під столами, й на підвіконнях… Марно. Її ніде не було. Просто дивно, куди ж вона могла подітися? Невже таємничий відвідувач прихопив її з собою? Випадково, через неуважність, чи навмисне? Він з такою цікавістю її розглядав… Якщо випадково, мусить повернутися й віддати її мені. Звісно, якщо він ґречна й порядна людина… Начебто виглядав на поціновувача книг, тож мав би й справді так учинити…

Через цю, здавалося б, незначну прикрість у мене зіпсувався настрій. За допомогою цієї книжки я могла себе чимось зайняти, особливо, коли не було відвідувачів. А тепер доведеться нудьгувати…

Хоча того дня я надто й не нудьгувала. Нелька захоплено розповідала про знайомство із новим сусідом — хлопцем, який кілька днів тому купив помешкання у її будинку. Учора він постукав у її двері, щоби позичити солі. І Нелька не лише позичила сіль, а й пригостила його чаєм. Вони сиділи на кухні й розмовляли, ніби давні знайомі, і година тієї розмови здалася їй миттю…

— Не уявляєш, як він мені сподобався, — зітхала вона, чистячи картоплю. — Він такий особливий… У нього такі проникливі очі… Мабуть, він дуже надійний, я це відчуваю. Він саме той, хто мені потрібен. Але невідомо, чи сподобається Юркові. Ти ж знаєш, як йому непросто вгодити… У тому й весь клопіт.

Час до часу Нелька знайомилася з чоловіками, захоплювалася, мріяла вийти заміж. Біда була тільки в тім, що ані один її приятель не припав до вподоби її трирічному синові. Жодні іграшки, цукерки, прогулянки чи інші способи, якими вони намагалися завоювати довіру малого, не допомагали. Врешті-решт чоловікам набридало тратити намарно стільки зусиль, і вони давали Нельці спокій. Дехто зникав по-англійськи, а дехто, важко зітхнувши, промовляв: «У нас усе могло б скластися, якби не твій син. З ним занадто багато клопоту, вибач».

Нелька розчаровувалася й страждала, але все ж не впадала у відчай.

— Не хвилюйся, — заспокоїла я її, — можливо, цього разу все буде гаразд.

На дверях нашої кав’ярні все частіше теленькав дзвінок. Майже одразу після дивакуватого відвідувача прийшло двійко хлопців-студентів; кілька годин смакуючи пиво, вони обговорювали вчорашню вечірку, дівчат, підсміювалися з якогось професора, котрий іноді засинав на лекціях… Жінка, яку я нерідко бачила на вулиці, вирішила зігрітися й обсохнути, і замовила горнятко чаю. Здається, вона на когось чекала, бо раз у раз поглядала на годинника, якого виймала з кишені свого плаща, й зиркала у вікно. Так і не дочекавшись, знову пішла у дощ. А потім був молодий учитель із музичної школи зі смішними настовбурченими вусами, котрий завжди приходив до нас із флейтою, з якою, напевне, ніколи не розлучався. Він з’їдав миску грибної юшки або борщу і поспішав до школи.

— Він ще парубок, — якось повідомила мені Нелька. — Бідолаха просто мріє про господиню, яка б готувала йому такі юшки. Але йому не щастить. Усі оті музикантки і вчительки музики, біля яких він постійно крутиться, — кепські господині.

Я тільки знизувала плечима і всміхалася. І звідкіля усе це було відомо Нельці? Невже вона така спостережлива?

Дядько Роман сьогодні був геть заклопотаний. З’явившись у кав’ярні, він лише неуважно махнув мені рукою й зачинився у тій комірчині, яку називав своїм кабінетом. Цілісінький день просидів за бухгалтерськими паперами.

Увечері відвідувачів побільшало. У кав’ярні панував гул, висів цигарковий дим, пахло смаженими котлетами і пивом.

— Щось ви сьогодні не в гуморі, — заговорив до мене молодий рудавий чоловік, підійшовши до ляди.

— Нічого не вдієш, таке теж трапляється, — зітхнула я, подаючи на ляду вино, яке той замовляв завжди. Він був постійним відвідувачем, тому що в нашій кав’ярні було найдешевше вино та кава. У кутку за столиком на нього чекала білявка, яка ретельно пудрила щоки. Я не знала, як того чоловіка звати насправді. Розповідали, що колись він навчався у семінарії й планував стати священиком, але нібито засумнівався у своєму покликанні через якусь несправедливість у стосунку до нього церковної влади й ректора семінарії, який не радив йому висвячуватись. Тепер він викладав релігієзнавство у коледжі для майбутніх перукарів, а вечорами приходив до нашої кав’ярні з якимись панянками, чомусь завжди білявками, частенько впивався, а якщо його провокували, починав вигукувати непристойності на адресу всіх єпископів. Коли ж його просили втихомиритися, він зчиняв ще гірший галас. Тоді доводилося кликати дядька Романа. Той приходив, заспокоював його, щось лагідно шепотів на вухо і вмовляв іти додому. Чоловік розчулювався, шморгав носом, дозволяв підвести себе зі стільця і випровадити з кав’ярні. За таку поведінку його прозвали «отцем-богохульником», хоч мені зроду не доводилося чути, щоби він богохулив, як, мабуть, і тим, хто його так прозвав. Але люди часто перебільшують через надмір уяви.

— У вас сталася якась неприємність? — зауважив отець-богохульник, усміхаючись мені своєю меланхолійною усмішкою. Може, він і не був справжнім священиком, та умів викликати довіру й бажання сказати правду. Або ж просто розумів людей.

— Нічого поважного, — теж усміхнулася я, — просто загубила одну книжку… Напевно, тому… Я завжди хвилююся через дрібниці.

— Пусте, — відказав він, забираючи у мене пляшку, — справді, не варто перейматися. Іноді, коли щось втрачаєш, то водночас і щось знаходиш… Пам’ятайте про це завжди!

Підморгнувши мені, він попрямував до своєї білявки.

Чоловік, що сидів за столиком навпроти і якусь хвилю уважно споглядав білявку, витяг зі своєї потертої старої течки папір і, закуривши цигарку, заходився щось швидко писати. Йому було, мабуть, уже за тридцять, але він і досі мав хлопчачу зовнішність. Він теж був у нас завсідником. Замовляв чарку коньяку, горнятко кави, сідав за столик, курив, не затягуючись, чи радше просто задумливо пускав дим, бо це допомагало йому зосередитись, і нотував щось на клаптиках паперу. Дядько Роман якось розповів мені про нього. Це був поет-невдаха, якому ніяк не таланило видати свою збірку. Він заробляв на життя, працюючи нічним сторожем на якомусь складі. А Нелька вважала його безнадійно закоханим і нещасливим. Саме тому, за її версією, він і писав вірші.

— Він іноді витягує з кишені пом’яту фотокартку, дивиться на неї і пише, — сказала вона мені. — Це фотокартка тієї, його пасії… Так поводяться тільки безнадійно закохані.

Той чоловік майже ніколи ні з ким не розмовляв. Ніби його цікавило не спілкування, а споглядання того, що діється довкола. І, мабуть, він мав рацію, бо споглядання іноді відкриває значно більше, ніж слова, що часто виявляються облудними. На якусь хвилю він відкладав папір і, підперши підборіддя рукою, спостерігав за людьми, щоразу з такою допитливістю, наче бачив їх уперше. Хоча всі наші постійні клієнти вже доволі добре зналися між собою. І цей поет; і отець-богохульник; і вже немолодий столяр, котрий мешкав навпроти кав’ярні й цілісінькі вечори просиджував тут за кухлем пива, охочий до розмов; і пухкенька молодиця, яка працювала в пральні й завжди пахла пральним порошком, — вона, здається, й приходила сюди саме для того, щоби привернути увагу столяра (так принаймні стверджувала Нелька); і старий удівець, котрий жив над кав’ярнею й навідувався до нас лише через нудьгу, бо в його помешканні, відколи померла дружина, зіпсувався телевізор… А ще була Мірка — сумна й вродлива жінка, яка надавала перевагу чоловічому товариству. Вона мала великі очі, в яких ховалося не надто щасливе минуле, майже не всміхалася, коли з нею жартували й загравали чоловіки, й сиділа за столиком з відсутнім та байдужим виглядом.

— Ніщо так не єднає закоханих, як дощ. І найкраще у такий дощ п’ється вино! — гукнув до своєї білявої супутниці отець-богохульник. — Вино і тільки вино! Воно додає пікантності цій теплій, затишній кав’ярні, шумові дощу й нашій розмові… Добре червоне вино, яким я мав би причащати прощених грішників. А тепер причащаю спокусливу жіночу вроду, яка ніколи не матиме прощення! Не існує такої сили, що може здолати вроду! Тож вип’ємо за вроду чарівних грішниць!

Білявка голосно розсміялася. Поет-невдаха, котрий сидів за столиком навпроти, відклав папір і знову закурив, з цікавістю поглядаючи в бік отця-богохульника, який, наповнивши келиха, миттю спорожнив його.

— Може, воно й добре, що він таки не став священиком, — стиха проказав столяр, сидячи біля ляди й чекаючи на кухоль пива, яке я саме йому наливала. — Ви ж тільки собі уявіть, яке б то було неподобство, якби отой гульвіса й пияк і справді сповідав і причащав… Ох, не доведи, Господи, мати такого священика…

— Кажуть, він розчарувався, — прошепотіла я. — Мабуть, така поведінка — ніщо інше, як протест. А це — цілком виправдано.

— Здається, він занадто захопився отими протестами! — скрушно зітхнув столяр, беручи кухоль із пивом. — Так, що вже й сам пустився берега! А чим воно скінчиться? Він до чортиків доп’ється. Ще й ті жінки… І задля чого усі оті протести? Задля марних страждань? Жінки завдають лише страждання…

Він поволі попростував до свого столика, де на нього чекав приятель, який, імовірно, теж був столяром. З кухні визирнула Нелька, подавши мені тарілки з кашею та гуляшем для голомозого добродія з житлової контори, що читав газету біля вікна.

— Тепер ти зрозуміла? Саме тому він і уникає жінок, — кивнула вона в бік столяра, багатозначно всміхнувшись.

— Що ти маєш на увазі? — не второпала я.

— Ця бідолашна праля йому теж подобається, — заторохтіла мені на вухо Нелька, — але хтозна, чи з того щось вийде. Він уже піймав свою колишню дружину на зраді. Відтоді не має довіри до жінок.

— Прикро… — зітхнула я.

Наближалася десята вечора. Час було зачиняти, тож відвідувачі потроху розійшлися. Тільки отець-богохульник ще допивав вино і щось шепотів білявці, а вона реготала. І поет продовжував писати, задумливо пускаючи цигарковий дим. Дядько Роман, який нарешті визирнув зі своєї комірчини, був дуже втомленим. Здавалося, ті обчислення забрали всі його сили. Він лише неуважно спитав, як минув у мене день.

— Ну, один відвідувач поцупив книжку з твоєї бібліотеки, — зізналася я. — Можливо, він не з нашого міста, якийсь чужинець. Принаймні поводився, немов чужинець.

— Чужинець? Поцупив з моєї бібліотеки? А як це він потрапив туди? Ти, Лідко, часом нічого не вигадуєш? — схоже, дядько Роман і далі вважав мене дитиною.

— Ні-ні, ти не так мене зрозумів… — насуплено урвала його я. — Цю книжку я взяла у тебе почитати, а її, здається, поцупили… Тут, у кав’ярні, за лядою.

Дядько всміхнувся й жартома смикнув мене за кучері. Так він завжди робив, коли я була малою. Тільки тоді смикав за кіски.

— Не переймайся, — заспокоїв. — Якщо цю книжку поцупили лише для того, щоб прочитати, це навіть заслуговує на повагу. Книжки ж створені для того, щоб їх читали, а не для того, щоби припадати пилюкою на полицях. Крім того, мені ще ніколи не траплялися крадії книжок. Я вважав, що таких злодіїв не існує… Це навіть цікаво…

— Може й так, — зітхнула я. — Але будь-яка крадіжка, навіть книжки, — це все одно крадіжка. Чому б йому просто не попрохати її у мене почитати? Навіщо було цупити? А може, він хворий на клептоманію?

У відповідь дядько засміявся:

— Лідко, ти занадто сувора! Можливо, у нього були на те якісь причини.

— А ти занадто поблажливий, — відказала я. — Хоча, може, він ще поверне її, може, справді, взяв книжку випадково? Я дуже на це сподіваюся.

— Що ж, і таке цілком можливо!

Дядько Роман ніколи занадто не звикав до речей. Якщо у нього щось зникало або він щось губив, то не дивувався й не сумував з того приводу, лише зітхав і махав рукою, мовляв, немає нічого вічного.

За півгодини ми зачинили кав’ярню, нарешті випровадивши останніх відвідувачів — отця-богохульника і його біляву супутницю. Нелька поцілувала мене в щоку й, пообіцявши дядькові завтра не спізнюватися, швидко побігла до автобусної зупинки.

II

Все ще періщив дощ, і на вулиці не було ні душі. Ми з дядьком мешкали у сусідньому провулку. Отож, незважаючи на зливу, додому йшли неспішно, немов прогулювалися. Дядько Роман, як ніхто, полюбляв дихати дощовою вільгістю й свіжістю. Така погода навіювала на нього меланхолію, він ставав замисленим і надовго поринав у мовчанку. Мене тішила думка, що вдома у нас затишно і тепло, що за кілька хвилин ми традиційно питимемо на кухні чай із запашних трав… Потім дядько попрямує до спальні, де читатиме газети, а я до глибокої ночі дивитимуся телевізор і радітиму, що завтра не потрібно рано вставати. Від завтра у мене вихідний тиждень.

Хоча вільний від роботи в кав’ярні час аж ніяк не обіцяв мені цілковитої свободи. На мене чекали репетитори, нескінченно довгі й нудні години занять. Наступного року я мала вступати до університету, тож доводилося посилено вивчати математику та англійську.

Батько мріяв, щоб я була економістом. Стати економістом — то колись була його мрія, яку він через певні обставини не зумів утілити в життя. Тому тепер гадав, що мені вдасться здійснити те, чого не зміг він, і тішився цією ілюзією. Батьки часто вважають дітей своїм продовженням, хочуть виправити за допомогою них власні помилки, виконати свої бажання, зробити те, чого не встигли чи не спромоглися. Відтак не надто допитуються, чи їхнім дітям це насправді потрібно, чи матимуть вони від того хоча б найменшу радість. Але як було опиратися батьковим прагненням, коли я ще сама достеменно не знала, чого насправді хочу від життя? Я не мала жодних талантів, особливих здібностей чи вподобань, хоча школу закінчила з добрими оцінками.

— А ким би ти хотіла стати? Що тебе найдужче цікавить? — запитувала мати у старших класах. У відповідь я лише знизувала плечима. Мої однокласниці мріяли бути актрисами, співачками, учительками, модельєрами чи лікарями… Жодна з цих професій мене не приваблювала й не викликала бодай найменшого інтересу.

— Вступатимеш на економічний, — повідомив одного дня батько, і я знову знизала плечима. — Економіст — доволі пристойна професія.

— Погоджуйся, — зашепотіла мати, — ти ж знаєш, як твій батько мріяв стати економістом, а залишився звичайним електриком. Він пишатиметься, якщо ти погодишся!

У відповідь я важко зітхнула й кивнула, навіть не замислюючись. Якщо для батька це так важливо — гаразд, я стану економістом, вирішила я, щоби подарувати йому другий шанс і таки втілити змарновану мрію.

Батько часто повертався з роботи мовчазний і невдоволений. Видно, його фах не давав йому втіхи. Він узагалі був надто замкненим, не вмів щиро виявляти свої емоції. Тому розмови наші були нечастими й скупими. Мені завжди бракувало відвертості й близькості між нами. Бракувало навіть його самого. Батько іноді здавався мені таким недосяжно далеким… Можливо, йому чогось не вистачало для відчуття самодостатності? А може, то я не зважувалася по-справжньому наблизитись до нього, і справа була тільки в мені? Може, то мені бракувало тієї щирості? Бо, щоби сподобатися йому, я намагалася бути такого, якою він прагнув мене бачити, а не такою, якою була насправді. Так я хотіла зробити йому приємність, хотіла, щоби він мною пишався. Іноді я розмовляла з ним, уявляючи його поряд, коли його не було поблизу, і казала те, що давно збиралася сказати, але ніколи не могла. Мої слова були абсолютно відвертими, тому ця уявна розмова здавалася цілком реальною, і я немовби була почутою.

Першого року після закінчення школи мені не пощастило. Одразу після випускного я важко й надовго захворіла на кір, а коли одужала, складати іспити було вже запізно. Для батька це була справжня трагедія. Саме тоді й нагодився дядько Роман зі своєю ідеєю. Він запропонував мені оселитися у нього, займатися з репетиторами, готуватися до вступу, а заодно й працювати у його кав’ярні. Дядькова пропозиція сподобалася не лише мені, а й моїм батькам. Отак я й опинилася в цьому місті.

Мені доводилося й раніше бувати тут, але це було у дитинстві, тож враження у мене залишилися невиразні. Я пам’ятала ратушу з годинником на центральній площі, кав’ярню, схожу на велетенського гриба, де колись ласувала морозивом, численні вулички й провулки, в яких так легко було заблукати… Тоді це місто здавалося мені, дівчинці із селища, просто величезним, і тим мене лякало…

По-справжньому я відчула його саме тепер. Було воно не настільки великим, як уявлялося колись, а радше затишним. Напрочуд гармонійно поєднало у собі гордовиту принадність міста — зверхні багатоповерхівки, які завжди легко сплутати, асфальтовані вулички, що пахли смолою, розлогий парк з випещеними деревами, лавками та літніми альтанками, привітні кав’ярні, — з теплим трав’янисто-молочним подихом села, який найбільше давався в знаки між одноповерхових будиночків зі скрипучими хвірточками і садками, де паслися кози, з живоплотом та кущами смородини й аґрусу. Хоч тут і панувала сучасність, але у карбах давнього бруку, в камінні старих будинків, у залишках напівзруйнованих мурів усе ще жив незнищенний дух старовини й історії. Чи справді це місто пахло кавою, як стверджував той дивакуватий добродій, який поцупив у мене книжку? Хтозна… Може, так пахнув затишок, що витав у ньому, його усталеність і пасторальність: накрохмаленою скатертиною, кавою з молоком, свіжими тістечками на тарілці й дріжджовими булками?

Якось я навіть запитала про це у дядька:

— Як ти гадаєш, чим пахне наше місто?

Мабуть, моє запитання видалося йому чудернацьким, бо спочатку він засміявся, а відтак, трохи подумавши, сказав:

— Чим пахне це місто? Дощами! Рясними дощами!

І очі його блищали, немов у хлопчиська. Іноді мені справді здавалося, що ми з ним одного віку, хоча дядько Роман був старшим за мене на п’ятнадцять років…

Пам’ятаю, як у десятому класі я втекла з уроку геометрії. Трохи поблукала полями за селом, щоби не потрапити нікому на очі, добряче змерзла і подалася додому. Тільки-но переступивши поріг, я з радісним писком кинулася на шию дядькові, який зустрічав мене коло дверей і широко всміхався. Він полюбляв такі несподіванки, ніколи заздалегідь не повідомляв про свій приїзд. Знаходив ключа на гачку обік вікна біля ґанку, заходив і вже з помешкання телефонував до матері. За хвилю, почувши на кухні брязкіт тарілок, я збагнула, що мати вдома. Вона майже ніколи не приходила на обідню перерву. Але того дня у неї був привід, щоби прийти. Я розгубилася. Та, схоже, мати не помітила моєї появи, тож діяти треба було швидко. В ту мить мені нічого іншого не спало на думку, як тільки хутко повідомити дядькові:

— Я втекла з уроків!

— Тоді хутчіш ховайся! — прошепотів він.

Узявшись за руки, ми крадькома побігли до моєї кімнати, де я заховалася у шафі й просиділа там доти, доки мати знову пішла на роботу. Потім ми з дядьком реготали, наче змовники, й качалися по підлозі, відчуваючи неймовірну втіху від своєї витівки. Мабуть, у той момент я й зрозуміла, що дядько в глибині душі все ще залишається великою дитиною. Якось я навіть йому зауважила:

— Мені здається, ти не надто подорослішав. А тобі хотілося б подорослішати по-справжньому?

Дядько зовсім не здивувався із такого запитання. Тільки важко зітхнув.

— Не знаю… Це не завжди вдається, навіть якщо й хочеш.

— Але це не так вже й погано, хіба ні? — підморгнула йому я.

— Авжеж, тоді оманливо здається, що час над тобою не владний. А ще ти вмієш дивуватися і тішитися будь-якій приємній дрібничці, натомість цілком дорослі люди давно забули, як це, — усміхався у вуса дядько Роман.

— А мені, навпаки, так хочеться нарешті подорослішати, — сказала я. — Мені хочеться бути незалежною, самостійною і щоб усі сприймали поважно і мене, і мої вчинки.

— Повір, одне іншому аж ніяк не заважає.

Отож, дядькові не вдавалося подорослішати. Він був мрійником і мав вразливе серце… Можливо, саме через те його й покинула дружина? Не відчувала у ньому опори та владності — того, що притаманно більшості чоловіків, і чого, іноді навіть неусвідомлено, шукають у них жінки, вважаючи, що це — запорука мужності, сили й надійності. Моя матір завжди стверджувала, що так сталося через надто м'яку вдачу її брата. Та, попри все, дядько Роман аж ніяк не створював враження нещасної людини. Він здавався цілком самодостатнім. Обожнював готувати їжу, вдягнувши старого поплямленого фартуха, й наводити лад у хаті, мугикаючи мелодії своїх студентських літ, а вечорами після роботи, переглянувши телевізійні новини, читав книжки. Може, в тому, що та жінка покинула його, забравши лише валізку зі своїм одягом, не було для нього жодної трагедії? Може, вона подарувала йому звільнення, якого він прагнув?.. Але десь тоді у дядьковій душі оселилася сумовита мрія, яку він ретельно приховував у далекому її закамаркові, а вона вперто визирала звідтіля й світилася у його ясних сірих очах. Що то була за мрія — наразі я не могла збагнути.

Дізнавшись, що дядько Роман придбав кав’ярню, батько мій здвигнув плечима й скептично посміхнувся. Він не вірив, що дядько дасть собі зо всім раду, бо вважав його людиною непрактичною й зовсім неділовою.

— І нащо йому ці експерименти? Хай би собі працював тихенько бухгалтером у конторі. Ця кав’ярня не даватиме жодного прибутку! Він збанкрутує! Він не тямить у цій справі! — пророкував батько.

— А може, нехай спробує? — із сумнівом вступилася за свого брата матір. — У провінції провадити бізнес набагато легше, ніж у великому місті. Може, йому пощастить? Ну, а як не пощастить, то повернутися до своєї контори чи десь прилаштуватися бухгалтером він завжди зможе.

— А змарновані гроші? — не міг заспокоїтися батько. — Чи варто їх отак пускати на вітер задля експерименту, який приречений на невдачу!

Хоча дядько Роман ніколи про це не розповідав, але я здогадувалася, що робота бухгалтера у житловій конторі не приносила йому втіхи. І, мабуть, річ була не стільки у скромній зарплатні, як у нестерпній одноманітності цього фаху. Віконце дядькового кабінету виходило у понурий двір, заставлений смітниками. Визираючи крізь нього, дядько важко зітхав і знову занурювався у свої нескінченні обчислення. Можливо, він би й далі отак сидів за паперами та рахунками, час від часу поглядаючи з вікна у двір, заставлений смітниками, якби не випадок.

Одного вечора до невеличкого дядькового помешкання постукали. Це виявився пристаркуватий сусід, який мав неподалік свою кав’ярню, жив самітником і мріяв емігрувати до Америки. Він іноді навідувався до дядька Романа потеревенити, випити горнятко чаю, а то й чогось міцнішого. Здебільшого ці розмови зводились до нарікань старого добродія на ревматизм та до спогадів про його покійну дружину, яка готувала найсмачніший у світі борщ. Дядько все терпляче вислуховував і навіть іноді давав якісь поради, приміром, де краще купувати свіже м’ясо або до якого дантиста звертатися. Але того вечора сусід прийшов не просто так — порозмовляти й поскаржитися — він запропонував придбати у нього кав’ярню, бо незабаром і справді збирався емігрувати до Америки.

— Придбати кав’ярню? Але ж це неможливо! У мене, звісно, є якісь заощадження, та невідомо, чи вистачить їх… Крім того, я ж нічого не тямлю у цій справі! — вигукнув збентежений дядько.

Він хотів додати, що ця пропозиція не має жодного сенсу, що її можна навіть вважати глузуванням, що йому з його характером ніколи не бути приватним підприємцем, бо він любить спокій, а ще він надто звик до своєї роботи в конторі й не має наміру її покидати… Проте, на щастя, старий добродій урвав його на півслові.

— Послухайте, я пропоную вам придбати цю кав’ярню не задля своєї вигоди, а суто з симпатії до вас! Та й продаю її майже задарма. Тож, цілком можливо, ваших заощаджень якраз і вистачить. Гроші мене зараз цікавлять найменше. Я отримав чималий спадок, там, в Америці. Бізнес втягує, повірте. Ви й самі незчуєтеся! І все у вас вийде, я переконаний! А я, щоб ви знали, у людях ніколи не помиляюся. Ви маєте потрібний підприємцеві запал, про який, здається, й самі не здогадуєтесь!

Після тієї розмови дядькові нічого не залишалося, як добряче замислитися. А помізкувавши над сусідовою пропозицією, він таки зважився ризикнути.

І справді, старий добродій не помилився: робота в кав’ярні захопила дядька Романа. Йому й зараз доводиться займатися бухгалтерією та самому вести обрахунки, однак його це анітрохи не пригнічує. Віконце його комірчини виходить на стару бруковану вуличку, обабіч якої ростуть каштани; вуличкою ходять перехожі, зрідка їздять авто й велосипеди. Час від часу він зиркає у вікно й усміхається у вуса…

Робота у дядьковій кав’ярні й мені була за щастя. Хоча спершу я трохи плутала замовлення і могла замість пива подати вино або замість юшки — борщ. Та відвідувачі здебільшого ставилися до мене прихильно і не надто обурювалися. Крім, хіба що, того товстого й голомозого добродія з житлової контори, який частенько у нас обідав, а іноді приходив ще й повечеряти. Він якраз полюбляв зчиняти галас.

— Яке неподобство! Що це за обслуговування! Я замовляв курячу котлету, а не шніцель! То чого це я маю переплачувати? Шніцель у вас дорожчий! Ноги моєї не буде більше у вашій забігайлівці! Замініть кельнерку! Це, видко, вона наплутала! У вас є книга скарг? Я вам зараз влаштую!!!

Тоді зі своєї комірчини визирав дядько Роман, підходив до невдоволеного й заспокоював його, обіцяючи, що йому порахують шніцель як котлету. Добродій бурмотів, що більше тут не обідатиме, але врешті утихомирювався і наступного дня приходив знову.

— Записуй замовлення, — порадив мені дядько, — тоді уникатимеш непорозумінь.

Однак через свою неуважність я й далі інколи плутала замовлення, і, як на зло, найчастіше — саме того добродія з контори… А він укотре зчиняв сварку, обіцяв і не глянути у бік нашої кнайпи, і наступного дня повертався.

— Все зрозуміло, — сказала тоді Нелька, котра володіла даром розгадувати усі таємниці. — У нього негаразди в родині! Та й не дивно! Спробуй-но витерпіти таку прикру особу! Хоча жінка у нього, напевно, теж не подарунок!

— Звідки ти це взяла? — запитала я.

— Інакше чого б йому тут вечеряти й просиджувати годинами, гортаючи газети? — багатозначно підморгнула Нелька й зникла на кухні.

Минуло кілька місяців, відколи я почала працювати в дядька. І, попри втому та невпевненість перших тижнів, невдовзі я зрозуміла, що кращої роботи годі й бажати. Я заприязнилася з людьми і дуже звикла до самої кав’ярні — такої привітної та затишної. Мені подобалося спостерігати за відвідувачами й таким чином пізнавати їх. Вони перекидалися зі мною словом, приносили у цей невеликий простір свої дрібні радощі та прикрощі, своє життя, свій настрій… Цілий світ, у кожного власний, особливий, складний, світло-темний і кольоровий водночас, сповнений своїх таємниць.

IІI

Той тиждень тягнувся для мене нестерпно довго. Так бувало завжди, коли я мала вихідні, й мені доводилось братися за підручники, а після обіду відвідувати репетиторів і протягом двох годин занять нишком поглядати на годинник, стрілки якого пересувалися дуже повільно.

Математичка, що викладала у місцевому педагогічному інституті, була старою панною, і визначити її вік виявилося важко. Вона мала щось від літньої дами (якось так вдягалася й поводилася), але водночас — і від юної дівчини (передусім, сміх і голос, що звучав дзвінко та енергійно). А ще вона носила великі окуляри, в яких її очі здавалися широко розплющеними і завжди здивованими. Та, мабуть, дивувалася математичка лише своїм числам, бо нічого, крім формул, задач та прикладів, для неї не існувало. Вона могла жваво і неймовірно довго, з якимось особливим захватом пояснювати різноманітні математичні тонкощі, втративши відчуття часу. Тоді я вже неприховано зиркала на годинника, кахикала, совалася на стільці — натякала їй, що заняття закінчилось. Вона зітхала й мала такий вигляд, наче це завдало їй справжньої прикрості.

Хай там як, невдовзі саме завдяки їй я зрозуміла, наскільки не люблю математики.

Чим більше я заглиблювалася у формули, тим більше сумнівалася: чи правильно вчинила, погодившись втілити батькову мрію?

Через десять чи п’ятнадцять хвилин після моїх занять до математички приходив інший учень. Я з ним часто стикалася біля дверей її помешкання або в під’їзді. Схожий він був на випещеного матусиного синочка: мав надто охайний, правильний та педантичний вигляд. Був невисокого зросту, веснянкуватий, носив окуляри. «Ото тюхтій, — промайнула якось у мене думка, — природжений математик. Такий, либонь, ніколи не дає у школі списувати». Побачивши мене, він поправляв на носі окуляри й бурмотів привітання, при тому в нього завжди паленіли вуха. Я щось недбало відказувала й, кинувши на хлопця зневажливий та байдужий погляд, поспішала геть.

Якось увечері, коли я куняла над посібником з алгебри, — над задачею, яка вперто не хотіла мені піддаватися, — у двері моєї кімнати постукав дядько Роман.

— Ти не уявляєш, — заговорив він до мене, — це просто неймовірно!.. Я сьогодні зустрів його випадково на вулиці. Ми не бачилися цілих двадцять років!

— Кого? — запитала я, протираючи очі.

— Арсена, мого давнього приятеля. Колись ми мешкали поряд і були закохані в одну дівчину. Вона обрала його… Хоча це не дивно — він був цікавішим за мене, не схожим на інших, мабуть, тим і притягував. Обожнював читати, напам’ять цитував Шекспіра, Апполінера, Шевченка, Гете… А згодом вступив до інституту десь у іншому місті й виїхав звідси. Ми поступово втратили зв’язок. Він приїжджав дедалі рідше, роками не навідувався до своєї матері… Я чув лише, що він почав працювати у якомусь видавництві… Кілька тижнів тому померла його мати, от він сюди й повернувся. У нього такий вигляд, як у людини, котра зазнала чимало втрат. Здається, Арсен тепер зовсім самотній…

— А та дівчина? Він одружився із нею?

— Ні. Я не знаю, чому. Щось там у них не склалося… Вона із матір’ю виїхала з нашого міста. Що трапилося з нею згодом, я теж не знаю. Можливо, Арсенові це й відомо, але в нього я не питав. Він став іще дивнішим, ніж був… Уявляєш, колекціонує забуті книжки. Чудний та й годі! Такого оригінала ще слід пошукати!

— Забуті книжки? — тихо перепитала я.

— Так, книжки, які ніхто не читає, яких уже не видають.

Серце моє закалатало. Перед очима враз постав той чужинець у кумедному старомодному капелюсі. Він теж говорив щось про книжки, яких не видають. А потім загадково зникла моя книжка.

— Послухай, а як він виглядав, отой твій приятель? — спитала я. — Часом, не був одягнутий у старомодний капелюх?

— Та був, — всміхнувся дядько, — то й що?

— Можливо, він і є той відвідувач кав’ярні, який поцупив мою книжку! Він стверджував, що та книжка — стара й забута, тому її вже ніхто не видасть! Без сумнівів, це він!

— Арсен? — засміявся дядько. — Неймовірно! Хоча… Він завжди був непередбачуваною людиною. Напевне, спокуса отримати цю книжку виявилася сильнішою за нього.

— Але тепер, коли ти знаєш, що він повернувся і є у нашому місті, ти повинен піти до нього й забрати свою книжку! І нехай йому буде соромно!

— Дорога Лідко, я ціную твою прямолінійність та прагнення до справедливості, проте не робитиму цього. Навіть якщо він і поцупив ту книжку, хай вона залишається у його колекції. Адже щось спонукало його до такого вчинку. І той мотив може бути дуже поважним та глибоким. Кажу так, бо знаю Арсена.

— Дивно все це, — наполягала я, — а може, він божевільний? Таке тобі не спадало на думку?

Дядько знову засміявся:

— Ні, не спадало, та він і не схожий на шаленця…

— Як би там не було, але те, що у нього не всі вдома, цілком очевидно! — сердито проказала я. Дядькова безтурботність і поблажливість мене дратували.

— Лідко, не будь злюкою, — тільки й промовив він. — Це тобі зовсім не личить.

Побажавши мені на добраніч, дядько подався до своєї спальні. Я жбурнула у куток посібник з алгебри і розчахнула вікно. Я любила дивитися з вікна на вечірнє місто, що вигравало вогнями. Могла годинами отак сидіти в якійсь протяжній задумі, споглядаючи це дивовижне полотно темряви, спокою, тіней напівсонних будинків, галуззя дерев, з яких вітер зривав сухе листя, й теплих блискучих цяточок далекого світла ліхтарів і чиїхось вікон. Я думала про те, що мине ще кілька днів, — і я знову на тиждень позбудуся нестерпних репетиторів та занять. А ще я думала, що здійснювати батькову мрію, виявляється, дуже обтяжлива й нелегка справа. Проте, коли немає власної мрії, доводиться здійснювати чиюсь. І чому в мене немає мрії? Чому я не знаю, чого прагну? Я тяжко зітхнула, незадоволена собою. Нарешті, змерзнувши, зачинила вікно й уклалася спати.

У п’ятницю, коли я прийшла до математички, то зустріла там тюхтія.

— Я перенесла Денисове заняття, бо в мене виникли певні обставини, — пояснила викладачка, — тому сьогодні ви позаймаєтеся разом. Але, гадаю, так буде навіть цікавіше, чи не так, Лідо?

У тюхтія знову почервоніли вуха. Я лише байдуже стенула плечем.

Моє шосте чуття таки мене не підвело. Тюхтій справді виявляв неабиякі здібності до математики. У нього були жвава логіка й кмітливість, він схоплював усе на льоту, швидко й легко, ніби оті приклади були для нього забавкою. А мені тим часом потрібно було добряче подумати та зосередитися над кожним завданням. Схоже, математичка була у захваті від свого учня: вона вдоволено усміхалася і нахвалювала його. А я почувала до нього ще більшу зневагу й роздратування. «От мудрагель нещасний», — свердлила я його сердитим поглядом з-під лоба, коли він укотре завчасу подавав математичці зошита з розв’язаними прикладами.

Нарешті мука скінчилася. Ми з Денисом мовчки спустилися сходами й, опинившись на вулиці, я навмисне пришвидшила ходу, щоби позбутися його товариства.

— Ти, мабуть, поспішаєш… — озвався тюхтій і собі пришвидшив ходу.

— Та ні… З чого ти взяв?

— Ти дуже швидко йдеш.

— Це, напевно, звичка, — відповіла я й сповільнила крок, водночас лаючи себе подумки за невигадливе виправдання.

— І як тобі математичка? — спитав тюхтій.

— Репетитор вона, звісно, хороший, — відказала я. — Але, як на мене, занадто захоплена своїм фахом. До фанатизму. Як послухати її, то важливішого за метематику не існує нічого.

— Так і є, — промовив тюхтій. — Недарма ж математику вважають царицею усіх наук і основою мистецтва.

— Гадаю, це перебільшення, — недбало кинула я, — принаймні щодо мистецтва.

— Аж ніяк, — заперечив хлопець. — От візьмімо, приміром, музику, її такти, розміри, лади та ритми. Або поезію, її ямби та хореї. Чи малярство, де є чітке співвідношення геометричних ліній, чи архітектуру з її точними розрахунками плану та масштабу… Скрізь є математика!

Я не мала що на те заперечити, бо тюхтій таки справді мав рацію.

— А ти куди збираєшся вступати? — запитала я його по якійсь хвилі, вже трохи лагідніше.

— Я хочу бути фізиком, — відказав він.

— Я так і думала, — пхикнула я.

— Але батьки надають перевагу юриспруденції, адже це престижно… Вони спочатку й чути нічого не хотіли про фізико-математичний, поки я не наполіг на своєму.

— Он як…

— А ти куди готуєшся?

— А мої батьки надають перевагу економічному, — відказала я.

— Батьки? А ти сама?

— У тому то й річ, що я не знаю, — зітхнула я. — Маю лише почуття обов’язку перед батьком.

— Почуття обов’язку — це добре, але іноді воно обмежує й перетворює тебе на невільницю, неспроможну відкритися й самореалізуватися. Тобі потрібно себе шукати, — мовив тюхтій. — Я знав одного хлопця, який змінив п’ять професій, поки зрозумів, що він природжений кухар.

— Невтішна перспектива — змінювати професії і постійно розчаровуватися, — зауважила я.

— Зате цікаво, — відказав Денис.

Далі нам було не по дорозі. На прощання тюхтій мені всміхнувся. І його по-дитячому щира усмішка зробила його симпатичним, навіть незважаючи на веснянки й окуляри. «Загалом, він не такий уже й поганий хлопець, — вирішила я, — і не такий уже й тюхтій».

IV

На початку нового тижня Нелька зустріла мене так, ніби не бачила сто років. Кинулася на шию й розцілувала.

— Як добре, що ти нарешті прийшла! — вигукнула вона. — Уяви собі, як мені було чекати на тебе і тримати у собі все, що я хотіла тобі розповісти! Це просто нестерпно! Ці сім днів здалися мені вічністю!

І, жваво зчищаючи шкірку з картоплини, вона захоплено розповіла мені про того хлопця-сусіда, з яким нещодавно познайомилися.

Все у них складалося якнайкраще. Кілька днів тому вони побували у кіно. Та Нелька не надто второпала, про що був той фільм і які там грали актори, — так палко вони цілувалися на задньому ряді. А вчора він подарував їй троянди, а Нелька вже й не пам’ятала, коли їй востаннє дарували квіти, тому дуже розчулилася. Проте вона все ще не наважувалася познайомити свого хлопця із сином.

— Може, краще почекати ще трохи? Тут не варто поспішати. Ти ж знаєш, який Юрчик…

— А, може, варто Юрка потроху підготувати до знайомства? Принаймні, щоби це не було для нього несподіванкою? Розповідай малому про свого хлопця щось хороше, ось він і матиме про нього гарне враження, — порадила я.

— Не знаю… — Нелька, задумавшись, кинула лушпиння простісінько до баняка із чистою картоплею. За мить спохопилась і засміялася. — Ось бачиш, наготувала б… Не варто на кухні думати про особисте. Інакше обов’язково або пересолиш, або переперчиш, або зготуєш картоплю із шкарлупами… Або ще щось наплутаєш і зіпсуєш смак… Зі мною вже якось таке трапилося: додала до тушкованого м’яса замість солі цукру…

Відвідувачів того дня було небагато. На обід, як завжди, з’явилися учитель музики зі своєю флейтою та голомозий добродій із житлової контори.

— Ну нарешті! Сьогодні ви, — буркнув він замість привітання, наблизившись до ляди. — Ота пані, що працює після вас, постійно не доливає до склянки води! Я ці штучки ваші дуже добре знаю! Не доливаєте соки, вино… Заробляєте собі на тих мілілітрах! Сподіваюся, ви мені сьогодні наллєте достатньо? І глядіть, знову не переплутайте мого замовлення! Цього разу я не терпітиму такого недбальства!

— Так, авжеж, — пробурмотіла я, не маючи жодного бажання сперечатися.

— Ви маєте рацію, — заговорив до нього молодик у кашкеті набакир, який щойно зайшов до кав’ярні й теж наблизився до ляди. Іноді він замовляв у нас каву.

Сьогодні, здається, був напідпитку, бо від нього тхнуло алкоголем.

— Маєте рацію, — повторив молодик, — я теж зауважив, що мені часто не доливають горілки до чарки! Бодай десять грамів, а таки бракує! Тож налийте мені, дівчино, двісті грамів кави і ні грама менше!

Голомозий добродій зиркнув на юнака, демонстративно скривився й, відмахуючись від його перегару, подався за свій столик, сів і відразу ж втупився у газету.

— Не знаю, як вам, але мені завжди усе наливають, як годиться, — озвався учитель музики, втираючи серветкою вуса.

Добродій визирнув з-за газети і якусь хвилю дивився на вчителя.

— Гм… Не знаю. Може, для вас тут є якісь особливі переваги? — буркнув він.

— Ніяких переваг! Я такий самий відвідувач, як і ви.

— Ви, молодий чоловіче, не втручайтеся, куди не просять, а краще їжте свою юшку! — добродій з контори знову втупився у газету.

— Дякую за вашу турботу, але я з’їв юшку, — нервово промовив учитель, підводячись з-за столу, — смачного вам!

— То йдіть уже, — знову буркнув добродій із контори.

— Дозволю собі зауважити, що ви приходите сюди щоденно, хоч і весь час чимось невдоволені. Саме сюди, а не в якусь іншу кав’ярню.

— А це вже, шановний, не ваша справа! — гукнув йому в спину добродій із контори.

Коли я подала йому склянку води, він, примруживши око, прискіпливо поглянув, чи достатньо налито, а відтак, задоволений, голосно шморгнув носом і надпив.

Надворі сонце вигравало між пожовклого листя каштанів і пускало блискучі зайчики у шиби. Блакитний погідний день навіював оманливе відчуття тривання літа, що немов бриніло десь там, понад дахами будинків, у галуззі дерев і ледь чутному дзижчанні мушок… Молода панянка зупинилася біля вікна і, вглядаючись у нього, мов у люстро, поправила розкуйовджені вітром кучері й пішла далі, похитуючи повними стегнами. Голомозий добродій із житлової контори відклав газету і довго проводжав її поглядом, після чого знову заглибився у читання.

По обіді до нас навідався поет-невдаха. Сьогодні він чомусь не писав. Довго пив каву й дивився у шибку, ніби зо всіх сил намагався віднайти натхнення у тому погідному дневі, що всміхався ззовні. Здається, у нього справді був поганий настрій. Протираючи ганчіркою столики, я вперше заговорила до нього:

— А чому ви сьогодні нічого не пишете? Напевно, у вас немає натхнення?

Він звів на мене понурий погляд. Мабуть, аж ніяк не чекав, що я про це запитаю. Очі його на мить проясніли, він зніяковіло стенув плечима, зашарівшись, немов хлопчак.

— Нема відчуття сенсу. Коли я його втрачаю, то перестаю писати, — відказав.

— Сподіваюся, це ненадовго, — підбадьорливо всміхнулася йому я. Та він ураз спохмурнів, ніби я сказала щось недоречне.

— Ви жалієте мене, — ледь чутно зронив по хвилі.

— Жалію?

— Авжеж. Мабуть, не знаєте, що жалість може завдавати людині ще більшої прикрості, ніж байдужість.

— А звідкіля ви раптом узяли, що я вас жалію? Нічого такого я й не мала на думці! — відказала, відчувши якесь безпорадне сум’яття, мовби мене несправедливо у чомусь звинуватили, а я не могла довести, що це не так.

Поет-невдаха недовірливо всміхнувся.

— Невже вам не розповіли? Такого не може бути, щоб тут та й не розповіли… Тут усім усе розповідають.

— Не розповіли… А що мені мали б розповісти? — запитала я, підсівши за його столик.

Він знову всміхнувся:

— Якщо ще не розповіли, то розкажуть згодом. Тому нема сенсу приховувати. Мене усі тут вважають невдахою та диваком. Тихцем підсміюються, глузують… Кажуть, що я несповна розуму, бо займаюся непотрібною й неповажною справою. Бо писання віршів — марна трата часу й життя, така собі забавка, мало не розвага, від якої користі нема ніякої ані мені, ані комусь…

— Але ж ви так не вважаєте, — спробувала заперечити я.

— Що з того, — зітхнув він, — якщо більшість так вважає. Більшості завжди важко протистояти.

— І це вас так хвилює?

— Звісно, що хвилює, — сказав поет, — але я вже звик. Хоча час від часу потерпаю від нападів пригнічення з цього приводу, як-от сьогодні, та нічого з тим не вдієш! Тоді я й перестаю писати…

— Добре, що вони минають, — тихо промовила я.

— Минають, — погодився він, ковтнувши з горнятка й жуючи кавовий осад; мабуть, забув, що там вже немає напою. — І коли минають, я починаю нестримно писати! І нічого немає сильнішого за це бажання! Тоді я собі вже не належу, як би не опирався!

— А ви дасте мені почитати вашу поезію? — раптом спитала я.

Чоловік на мить замислився.

— Не знаю. Я майже нікому не даю її читати. Я навіть не надто до цього звик — давати комусь читати свою поезію.

— В такому разі, дуже шкода…

— Про що тут шкодувати? — здивувався поет. — Не знаю, чи ви багато втратили б.

— А це вже вирішувати мені.

— Звісно, тільки я не хочу вам нав’язуватися…

— Але ж то я виявила бажання її прочитати, — нагадала я. — Ви мені нічого не нав’язували.

— Так. Але, можливо, то було з ввічливості. Дехто виявляє зацікавлення до моєї скромної особи та до того, чим я займаюся, суто із ввічливості. Я вже не раз у цьому переконувався.

— Ви надто недовірливий, — зауважила я.

— Можливо, — погодився він.

— А може, ви боїтеся критики?

— Ні, — вкотре заперечив поет, — я прагну справжньої щирої критики! Адже, якщо є за що критикувати, написане вже чогось варте! До того ж, той, хто захоче покритикувати мої вірші, має їх спершу прочитати! Але де взяти критиків, коли немає читачів? Раніше, написавши вірша, я читав його уголос. Відвідувачі кав’ярні лише здивовано перезиралися й підсміювалися, мовляв, якийсь дивак… Я не зустрів у них розуміння.

— Люди, здебільшого, сноби. Вони реагують лише на відомих та успішних. Тому головне — знайти видавця, — сказала я й одразу про те пошкодувала, впіймавши гострий погляд співрозмовника. Вочевидь, ця тема була для нього болючою.

— То вам усе-таки розповідали про мене, — з сумом проказав він, — про видавців і таке інше…

— Та нічого поганого мені не розповідали…

Тієї миті на дверях теленькнув дзвоник, і я швидко подалася за ляду, навіть зрадівши, що якийсь відвідувач урятував мене від потреби знову виправдовуватися невідомо за що. Поет-невдаха теж підвівся й, завагавшись, уже біля дверей повернувся і таки підійшов до ляди.

— Гаразд, — сказав він, — я дам вам почитати свою поезію. Ви здалися мені щирою. Гадаю, я у вас не помилився.

— Сподіваюся, — всміхнулася я.

— Що ж, дуже добре, — пробурмотів поет і, кивнувши на прощання, боляче потис мою руку.

Увечері клієнтів теж було мало. Прийшов столяр: як завжди, посидіти за гальбою пива. А через хвилину, наче змовившись із ним, з’явилася й праля. Замовивши собі горнятко кави, вона сіла у іншому кутку зали.

— Щось відвідувачів сьогодні негусто, — голосно зауважила праля. Її слова, найпевніше, призначалися для столяра, бо, пригладжуючи своє коротко стрижене волосся, вона дивилася в його бік. Та він, здається, того не збагнув — мовчав, жуючи сушену рибу.

— Так незвично, — провадила праля, — тут завжди вечорами так гамірно, правда ж?

Цього разу столяр спершу глянув на мене, а відтак, зиркнувши на пралю, врешті втямив, що її слова призначені йому.

— Хоча зараз воно якось затишніше, — не вгавала праля.

— Авжеж, — відказав столяр, попиваючи пиво.

— А погода яка чудова! Майже як влітку, правда? Воно й зрозуміло, за такої погоди не хочеться сидіти у кав’ярнях. Краще десь погуляти… Особливо молодим… Хоча й немолодим теж…

— Авжеж, — буркнув столяр.

— Але ж і кава тут яка смачна! Кажуть, тут найсмачніша у місті кава! — праля делікатно ковтнула свій ароматний напій.

— Головне — найдешевша! — проказав столяр.

— І це теж значна перевага, — погодилася праля, — ви ж знаєте, які ціни в інших кнайпах?!

— Вони вже геть знахабніли з тими цінами!

— Таки правда, — знову погодилася праля. — Власники просто прагнуть нажитися.

— Дідько би їх узяв, тих власників! — вилаявся столяр.

З кухні визирнула Нелька і, багатозначно всміхнувшись, підморгнула мені, зашепотівши:

— Наша праля нарешті вирішила узяти ініціативу у свої руки! Але, здається, столяр не надто піддається. Невдячна справа!

— Не знаю, як на мене, вони досить мило перемовляються, — прошепотіла я у відповідь, протираючи горнятка.

— Де там! Це все звучить дуже вимушено, — сказала Нелька й зникла у кухні.

— Ой, яка ж я незграба… Кава розлилася… — праля, кокетливо засміявшись, заходилася щось шукати у сумочці.

Схопивши ганчірку, я подалася до її столика.

— А може, ви пересядете за столик до того пана? — запропонувала я. — Так вам обом зручніше буде розмовляти.

Вона знічено всміхнулася, витягши із сумочки носовичка й витираючи поділ залитої кавою спідниці. Та столяр, швидко, одним духом, допив пиво і підвівся з-за столу.

— Звісно, якщо бажаєте, можете сісти сюди, ваш столик залитий кавою… А мені вже час, — промовив він і попрямував до дверей.

Ми з пралею лише перезирнулися. В ту хвилю я подумала, що Нелька, як завжди, мала рацію.

— Отакої… — розгублено прошепотіла праля.

— Не переймайтеся, — сказала я бідоласі, яка геть похнюпилася, від чого кутики вуст її опустилися. — Схоже, він справді поспішав.

Жінка важко зітхнула, а за хвилю з удаваною байдужістю стенула плечима.

— А з чого ви раптом узяли, що я переймаюся? Ну перекинулися ми з тим паном слівцем… І що з того? Дивуйся потім, звідкіля це у нас плітки беруться! Люди казна-що можуть собі науявляти!

— Справді, пліток у нашій кав’ярні не бракує, та я не раз помічала, як той пан нишком спостерігає за вами, — для більшої переконливості я стишила голос, забираючи порожнє горнятко. — Дивно, що ви ще того не зауважили…

— Спостерігає? — перепитала праля і поправила волосся. — Але нічого особливого в тому не бачу…

— Може, бажаєте ще кави? — спитала я.

— Ні, дякую, іншим разом, коли зайду до вас ще, — жінка, задумливо усміхаючись, теж подалася до дверей.

Мабуть, за такий вчинок мені слід було б відчувати докори сумління. Але що мені було вдіяти? Іноді я не можу стриматися й просто мушу щось вигадати або прибрехати. Та і як тут стримаєшся, якщо найчастіше саме брехня робить людину щасливою? А мені дуже хотілося розрадити цю жінку…

Увечері я запитала дядька:

— А тобі доводилося читати вірші цього поета, якого усі вважають невдахою?

— Ні, не доводилося, — відказав дядько. — Йому ніяк не щастить надрукувати їх. Можливо, якби ми з ним були друзями, я б мав можливість їх почитати… Адже першими читачами поета завжди стають його найближчі друзі. Та весь клопіт у тому, що у нього немає справжніх друзів, він надто замкнута особа.

— Немає друзів? Це сумно… — зітхнула я. — Можливо, якби у нього були друзі, він почувався б упевненіше й мав би визнання поета, а не невдахи!

— Мабуть, ти маєш рацію, — погодився дядько.

V

Я зовсім не сподівалася зустріти його ще раз. Але несподіванки на те й несподіванки! Це сталося одного ранку, коли я поспішала до кав’ярні. Над вулицями поволі розсіювалася мла, ніжно огортаючи дахи будинків, теплий вітер гнав зів’яле листя, сонце грайливо пробивалося крізь молочний серпанок. Я була замислена і неуважна, коли раптом, різко загальмувавши, пронизливо засигналило авто. Я ледве встигла вискочити на тротуар і затулила вуха, щоби не чути гнівних лайок водія, який так і сипав ними крізь прочинене вікно.

— Наступного разу будьте обережні, — почула я раптом позад себе чийсь голос. — Ви мало не потрапили під машину. Цього разу вам просто пощастило.

Голос здався мені знайомим, тому я обернулася. А обернувшись, так і заклякла. Він усміхався до мене, наче нічого не трапилося, тримаючи під пахвою свою брунатну течку. І на голові мав того самого старомодного безглуздого капелюха, який підкреслював його дивакуватість.

— Доброго дня, — привіталася я. — Ви мене не впізнаєте?

Скидалося на те, що чоловік мене справді не впізнав. Він примружив очі, пильно вдивляючись.

— Щось, начебто, знайоме… — пробурмотів.

— Два тижні тому ви були у кав’ярні на розі, пам’ятаєте? Тоді ще падав дощ. Я там працюю кельнеркою.

— Ага, так… — бубнів собі під носа, силкуючись мене пригадати і все ще мружачись.

Мені спало на думку, що він або божевільний, або просто клеїть дурня.

— Я читала книжку, а потім, коли ви пішли, вона загадково зникла…

— Книжку? — перепитав він і саме в ту хвилю, здавалося, нарешті пригадав мене. Очі перестали мружитися, зморшка на переніссі розгладилася, і він подивився на мене зовсім по-іншому.

— Авжеж. Це ви її забрали? — я вирішила не зволікати й перейшла у наступ.

— Я, — признався він.

У його відповіді мені вчулися нахабство й зухвалість водночас. Я очікувала, що він заперечуватиме, виправдовуючись, а насамкінець, напустивши на себе заклопотаність, погляне на годинника, і, сказавши, що поспішає, втече. Та натомість чоловік сміливо дивився мені у вічі, і, здавалося, зовсім не шкодував про скоєне. Це видно було з його спокійного, непроникного виразу обличчя й поблажливої посмішки, яка немов підтверджувала відсутність будь-якого каяття.

— І ви у цьому так легко зізнаєтеся? Без жодних докорів сумління?! — обурено вигукнула я.

— Так, — відказав чоловік. — Без жодних докорів сумління. Ви вважаєте, що це непристойно?

— Атож, — сердито відказала я. — Ви принаймні могли б вибачитися…

— Я не люблю вибачатися, — відказав чоловік. — Особливо, якщо в цьому насправді немає жодної потреби. Невже вам потрібні порожні, нещирі слова?

— Не потрібні, — погодилася я. — Але…

— Отож-бо… Я теж не люблю порожніх слів. Задля пристойності чи ввічливості, задля якихось правил: бо так випадає, бо так потрібно… Від цього відгонить нестерпною фальшю.

— Гаразд, не вибачайтеся. Але чому ви поцупили мою книжку?

Чоловік якусь хвилю дивився на мене, відтак промовив:

— Не міг з собою нічого вдіяти. Це хвороба усіх колекціонерів, і цьому важко зарадити.

— А я знаю про вас, — сказала я. — Ви колекціонуєте забуті книжки.

— Саме так, — підтвердив він, — колекціоную. І у мене вже назбиралася нічогенька колекція. Такою колекцією можна пишатися.

— Отже, моя книжка теж до неї потрапила?

— Авжеж. Сподіваюся, ви не плануєте її у мене забрати? — спитав чоловік, і на його обличчі враз промайнуло занепокоєння.

Якусь мить, не приховуючи свого здивування, я лише дивилася на нього, не знаючи, що відповісти.

Чолов’яга всміхався, і в його пронизливих сірих очах світилася хитринка. Його загадковість бентежила мене. А його нахабство було безпосереднє та щире, тому на нього неможливо було по-справжньому розсердитися.

— Отже, якщо я правильно вас зрозуміла, ви не збираєтеся мені її повернути? Хоча б для того, щоб я її все-таки прочитала?

Чоловік розсміявся — те, що я сказала, здалося йому потішним:

— Ну, якщо тільки прочитати, тоді будь ласка.

— Дякую, ви дуже люб’язні, — промовила я. Та, схоже, він не вловив моєї іронії.

— Добре, що ви зрозуміли, що ця книжка повинна бути у моїй колекції. Бо, повірте, то не просто собі безглузда примха.

— Не примха?! Тоді що?

— Необхідність. Навіть особлива місія. Я повинен урятувати цю книжку, і сотні інших.

— Врятувати? Але від чого?

— Від остаточного забуття.

— Від остаточного забуття? Цікаво, як?

Мій новий знайомий тяжко зітхнув:

— Занадто довго розповідати… Якщо ви матимете час і якось, при нагоді, завітаєте до мене, ми зможемо поговорити про це. Я мешкаю недалеко звідси, на Садовій, 36. Найчастіше я буваю вдома о п’ятій вечора.

— Гаразд, — сказала я. — Коли матиму час, прийду обов’язково. Але це буде аж наступного тижня — тоді у мене вихідні.

— Як вам зручно, — він, не попрощавшись, пішов уздовж вулиці.

Через кілька метрів, обернувся, побачив, що я дивлюся йому вслід, спинився й гукнув:

— А звідкіля ви знали, що я колекціоную забуті книжки?

— Мені розповів про вас дядько Роман! — відповіла я.

Якусь хвилю він постояв, ніби щось зважував чи згадував, а тоді припідняв капелюха — себто таки попрощався — і рушив собі далі.

Я нічого не розповіла про цю зустріч дядькові Роману. Прагнула мати якусь свою таємницю. Крім того, не була впевнена у тому, що йому сподобається моє рішення побувати у цього дивакуватого чоловіка в гостях, навіть якщо той — його колишній приятель.

Я з нетерпінням чекала кінця робочого тижня, щоби навідати колекціонера забутих книжок.

VI

Нічого нового за цей тиждень у нашій кав’ярні не відбулося. Щодня приходили вічно невдоволений товстий добродій із житлової контори та вчитель музики, який постійно замовляв юшку. Просиджував вечори за гальбою пива столяр, а десь у іншому кінці зали — праля за горнятком кави, час від часу важко зітхаючи й кидаючи в бік столяра промовисті сумовиті погляди… Той лише кректав, зніяковіло рухаючи вусами, але вперто вдавав, наче не помічає її. Одного вечора у супроводі галасливих чоловіків з’явилася Мірка — мовчазна, із сумовитими, втомленими й байдужими очима, які часто дивилися кудись у далеч, немов намагалися віднайти там щось таке, що б звільнило її від нудьги та втоми.

Наприкінці тижня у кав’ярню — зазирнув поет-невдаха. Він замовив собі горнятко кави, швиденько випив її, не відходячи від ляди, і простягнув мені течку.

— Ось, це мої вірші.

— Так багато!.. — захоплено вигукнула я, розкривши папку, в якій було повно списаних аркушів паперу.

— Багато? — перепитав поет, ледь зашарівшись від утіхи. — Ви так вважаєте? Та ні… Могло би бути й більше… Це правда.

— Та ж тут… на кілька збірок…

— Авжеж, — погодився він, — на кілька збірок. Мені справді є що видавати. Знайти б лише видавця…

— Невже то справді такий клопіт? — поцікавилась я.

— Ще й який, — зітхнув поет. — Я вже оббивав пороги видавництв, і все марно. Сказали, немов оголосили вирок: «Ваша поезія, звісно, цікава, але… Хто її купуватиме? Для нас це збитково. Якби ви, приміром, писали детективи чи любовні романи, то можна було б ще розмовляти…»

— Невтішно.

— Угу, — кивнув він.

— Але не слід зважати…

— Так, я намагаюся…

— Думаю, якщо шукати…

— Так, я шукатиму.

Він хотів зробити ще ковток кави, забувши, що його горнятко зовсім порожнє… Сидів замислений, і лише поява нового відвідувача, який підійшов до ляди зробити замовлення, немов сполохала його думки. Поет підвівся, зібрався піти.

— Ви ж тільки читайте уважно, — проказав, прощаючись..

— Звичайно, дуже уважно, — запевнила його я, ховаючи течку під ляду, ніби побоювалася, щоби її, бува, теж не поцупили.

З кухні визирнула Нелька. Здається, почула нашу з поетом розмову.

— Овва! Він нікому не дає читати своїх віршів…

— Можливо, тому, що ніхто їх у нього не просив? — відказала я.

— Він завжди такий зарозумілий…

— Може, самотній? — припустила я.

— Як на мене, він — дивакуватий відлюдник. Хтозна, як тобі вдалося завоювати його довір’я…

— Здається, він зрозумів, що я зовсім не вважаю його невдахою.

— Але все-таки він невдаха, — промовила, зітхнувши, Нелька, мовби ще раз ствердила факт, який ні в кого не викликав жодних сумнівів.

— Аж ніяк, — вперлася я, — він поет. А поети не бувають невдахами. Вони бувають лише невизнаними.

Нелька тільки гмикнула.

Увечері, замкнувшись у своїй кімнаті, я розкрила поетову течку. В ній було понад сотню аркушів паперу, часом пожовклого від давності, часом у брунатних та чорно-сірих плямах від кави й цигаркового попелу. Поетів почерк був дрібним і твердим. Здавалося, що літери не просто написані, а втиснені у папір, наче їх виводили швидко, у якомусь напівзабутті, вкладаючи у кулькову ручку всі емоції: неспокій, піднесення, роздратування, розчарування, радість, гнів, ейфорію… Його поезія не торкалася злегка до душі, як твори інших відомих мені авторів. Вона лягала каменем, тиснула якимсь незрозумілим і темним відчуттям тривоги, похмурістю. Це була не романтично-сумовита лірика, ані оспівування почуттів, незбагненної краси природи чи принад вродливої жінки. Це було радше плетиво символічних або навіть містичних образів. Безмовні й сумовиті ангели, посталі з мороку чи імли, а то й з космічної порожнечі, які марно намагалися навчити людей любові та милосердя. Осквернена заздрісним натовпом святенниць самотня матір із позашлюбним дитям… Жаскі й безликі постаті крадіїв людських душ, які залишали по собі лиш пустку й байдужість… Зухвалий розбишака, який полюбляв лякати перехожих у темних завулках просто з великої нудьги, розважаючись людським страхом… Сердешні безпритульні, які, поневіряючись, марно шукали собі місця у цьому світі, і до яких жорстокими були навіть діти… Сліпець, який значно гостріше відчував барви, аніж усі зрячі… Мене вразив образ мрійника, котрий усе життя згайнував на пошуки кохання як найвищого сенсу і згодом замерз при дорозі узимку, так його й не знайшовши. Незважаючи на марні пошуки, він залишався вільним і щасливим, і таким пішов із життя, бо іноді несповнені мрії дають нам більше щастя, аніж ті, що втілюються в дійсність. У творах поета з дядькової кав’ярні проступала не тільки його самотність: здавалося, у ті рядки перелито всі світові біди, несправедливості й катастрофи, які він пропускав крізь свої думки й серце, усе, відчуте ним — приховане, гротескне, прекрасне і потворне…

Нічого схожого мені не доводилося читати раніше. Ця поезія справді не нагадувала жодну іншу. Вона була похмура й гнітюча, однак захоплювала оригінальністю, дивними асоціаціями, невиразними передчуттями, породженими, здавалося, не уявою, а снами…

Ось я й зрозуміла, чому бідолашному поетові так важко було знайти видавця і чому його вважали невдахою. І він, і його поезія були важкими для сприйняття, незрозумілими. Мабуть, саме через те у нього й не було друзів, які б розуміли його і першими читали його вірші.

Раптом я згадала, як він, замовивши собі каву й чарку коньяку, витягав із кишені пом’яту фотокартку. Нелька стверджувала, що це світлина його пасії. Дивно, що в папці не було жодного вірша, присвяченого жінці. Можливо, цю справді інтимну лірику він не довіряє нікому, вважаючи її чимось мало не побожним, тому й не вклав до цієї течки? А, може, хоч це й малоймовірно як для поета, він просто не висловлює своїх почуттів на папері, зберігає на споді душі? Відповіді на свої запитання я, звісно ж, не отримала, зате отримала справжню насолоду від знайомства з новим поетичним світом.

VII

У перший же вихідний день я вирішила прогуляти заняття з математики. Не тільки тому, що мені страшенно набрид цей предмет (до кінця року я ризикувала зненавидіти його остаточно). Не тільки тому, що не цілком упоралася із домашнім завданням. І зовсім не через те, що боялася, що мене присоромлять за моє лінивство, нестаранність та безвідповідальність. Мабуть, єдиною причиною була звичайнісінька цікавість, яка вже заволоділа мною цілком, і я не могла їй опиратися. Дивакуватому колекціонерові забутих книжок таки вдалося мене заінтригувати. Які це — забуті книжки? Чому вони стали забутими? І чому він їх колекціонує? Задля чого? Тільки побувавши у нього я могла розкрити цю таємницю. Колекціонер мене запрошував, отже, було б неввічливо не скористатися запрошенням!

Я довго зважувалася. Адже заради колекціонера потрібно було знехтувати заняттями й обов’язком — скоїти мало не злочин щодо батькової мрії. Проте врешті заспокоїла себе думкою, що немає причин мучитися докорами сумління: мрія була не моєю, а батьковою. Невже можна бути по-справжньому відповідальним за чиїсь мрії, навіть якщо ти погодився їх утілити?

Наступного ранку я зателефонувала математичці й повідомила, що сьогодні не прийду, бо, мовляв, днями попала під дощ і застудилася. Вислухавши її побажання швидше одужувати, я зітхнула з полегшенням і відчула себе вільною. Дарма, що у нас давно не було дощу… Та стара панна була настільки сконцентрованою на математиці, що до всього іншого, крім чисел та обрахунків, ставилася вкрай неуважно — вона могла не помітити, якою була днями погода, чи просто не зауважити моєї брехні.

Вулиця Садова, 36… Раніше я не запам’ятовувала назви вулиць і ніколи на них не зважала — донедавна не знала, на якій вулиці мешкає дядько Роман. Мабуть, це було яскравою ознакою мого провінціалізму. Адже у селищах та малих містечках мало хто послуговується назвами вулиць. Наша стара листоноша звертала більше уваги на прізвища, аніж на назви вулиць, бо знала всіх мешканців поіменно й в обличчя, від старого до малого. Я теж знала, де мешкають усі мої друзі й однокласники, їхні будинки та паркани. Тож не дивно, що тепер не мала ні найменшого уявлення, де вулиця Садова, хоч уже непогано знала це місто. Можливо, я не раз блукала нею, як блукала й іншими вуличками, навіть не здогадуючись про те. Колекціонер казав, що живе неподалік від дядькової кав’ярні? Отже, ця вулиця мала би бути у нашому районі…

Подавшись у мандри вузенькими брукованими лабіринтами, я на якусь мить забула про справжню мету своєї «прогулянки». Я не раз бувала тут раніше і щоразу милувалася невеличкими, старими, але доглянутими будинками, одно- або двоповерхівками, з кокетливо насадженими довкола кущами бузку, горобини чи бузини й різнобарвних квітів, які рясно цвіли, жадібно хапаючи швидкоминуче, а тому щедре тепло осіннього сонця. Ці вулички нагадували мені моє рідне селище. Мабуть, тому я куди більше полюбляла гуляти саме тут, у старій частині міста.

— Скажіть, будь ласка, де вулиця Садова? — запитала я у старого пана, що помалу дибав мені назустріч, опираючись на ковіньку і несучи прозору торбу з хлібиною.

Якусь мить старий із цікавістю розглядав мене, потім промовив:

— А це і є вулиця Садова.

— Справді?! — зраділа я.

— Навіщо мені брехати? Я живу тут уже п’ятдесят років. Що саме ви тут шукаєте?

— Будинок під номером тридцять шість.

Старий пан здивовано зиркнув на мене.

— Знаю, як же не знати… Це майже по сусідству з моїм помешканням. Але, дозвольте спитати, ви до кого?

— Там мешкає один чоловік… — почала було я.

Старий чи то спересердя, чи з розчарування пхикнув.

— А… То ви до того… До того типа, у якого не всі вдома… А я гадав, до його матері. Вона ж плела светри на замовлення… Зовсім недавно померла… Думав, може, ви не знали… Ох і гарні светри вона плела!

— Чому ви назвали того чоловіка типом? — спитала я насторожено.

— А що вам не сподобалося? Я міг би й інакше його назвати, але висловився пристойно, бо міцних слівець при дамах не вживаю… Це, знаєте, не в моїх правилах та манерах.

— Я розумію, але ж просто так ви не будете називати людину типом, у якого не всі вдома.

— Звісно, ви маєте рацію, не буду. Просто так я ніколи не патякаю. Так хіба баби роблять. Посідають собі ввечері на ослінчику, лузають насіння й миють людям кістки. І так з дня на день. Язиком метуть, як мітлою, просто собі для втіхи.

— То що ви мали на увазі? — допитувалась я.

— Чого б то я мав розповідати вам щось? — промовив старий із удаваною недовірою. — Я ж вас не знаю, вперше бачу…

— Послухайте, та ж ви перші почали розмову… — я почала дратуватись. — Як на мене, він виглядає цілком нормально.

— Ага, виглядає… Вчора у телевізії показували людоїда. То він теж на вигляд був приємною людиною… Ось так.

— Гаразд, тоді бувайте, — я втратила терпець і, обернувшись, стиха додала собі під ніс: — Бажаю не зустрітися з людоїдом…

— І вам бажаю бути обережною. Від типа, що довів свою матір до смерті, усього можна чекати, — відказав старий.

Я зупинилася. Здавалося, той чоловік почув мої слова, хоч то було неможливо. Його фраза не те, щоб налякала мене, а додала якоїсь тривожної непевності. Піднесеного настрою, навіяного передчуттям цікавої зустрічі, вже не було. Старий добродій поволі почвалав собі далі, мовби нічого й не сталося, мовби він уже забув і про мене, і про ту дивну розмову. «Дурниці, — подумала я, — не слід зважати. Цілком імовірно, що цей чоловік сам несповна розуму, маразматик, от і верзе усякі нісенітниці».

За хвилю, оговтавшись і дочекавшись, поки дядечко з ковінькою додибає до свого будинку, я рушила вперед і невдовзі вже стояла перед низенькою, поржавілою (бо давно не фарбованою) хвірткою. За нею привітно блимав до мене своїми вікнами, у шибах яких відбивалося сонце, маленький будиночок. Він визирав із-за гущавини кошлатих кущів та розлогих дерев, наче недовірливе, хоч і приручене звіря. Хвіртка рипнула протяжно й тужно, ніби невдоволена тим, що її зненацька потривожили. Чомусь здавалося, що тут ніхто не живе. Може, таке враження складалося через те, що подвір’я було занедбане? Чого тільки не було біля тієї хати! І якісь ночви, і старі баняки, і ванна, переповнена жовтявою дощовою водою, і порожня собача буда, що перетворилася на сховок для якогось залізяччя… Зачувши скрипіння дверей, я підійшла до сходів. На порозі з’явився колекціонер у потертих джинсах, мабуть, ще зі студентських його років (вони були йому трохи закороткі), і в старомодному поплямленому спортивному светрі. Вперше я побачила його без капелюха. Та він і без нього мав не менш дивакуватий вигляд: кучеряве волосся обрамлювало велику лисувату голову і робило його схожим на мага, заглибленого у свій таємничий, нікому недоступний світ.

— Я ж вам казав, що буваю вдома о п’ятій, — сказав чоловік замість привітання. — Чому ви прийшли раніше?

— Ну, ви ж удома! Отже, все гаразд?

— Так, але я не сподівався гостей. Я міг би вам не відчинити, вдавши, що мене немає вдома… Я навіть вагався… Але подумав, що краще відчинити. Ви й так почали нишпорити по подвір’ї… а на кухні відчинене вікно… тож ви б, напевно, все одно туди залізли і опинилися б у мене в хаті.

Я розгубилася: перепросити і піти чи усміхнутися і сприйняти його слова за жарт? Вглядаючись у його обличчя, я ніяк не могла зрозуміти, чи він іронізує, чи говорить цілком поважно.

— Заходьте, — сказав колекціонер за хвилю, немов прочитав мої думки. — Але одразу вас попереджаю, у мене нічого немає до кави. Навіть цукру. Я не люблю солодощів.

— Пусте, — заспокоїла я його, — я також п’ю каву без цукру.

Здається, я вже майже звикла до його простакуватої, безцеремонно-відвертої поведінки, в якій було щось примхливо-прикре від самотньої старості, що вже непомітно наближалася, і водночас щось безпосередньо-щире й справжнє від розпещеної дитинності, яка його ніколи не покидала.

Кожне помешкання має свій запах. Іноді навіть важко збагнути, звідкіля він береться? І що так може пахнути? Будинок моєї бабусі пах яблуками, сушеними травами і старою пічкою, в якій колись розпалювали вугіллям і деревом. Хата моїх батьків пахла лакованим деревом, вовняними ковдрами та килимками. Там, де жила моя подруга, пахло господаркою — сметаною, свіжим сиром та молоком… Немовби знайомлячись, будинок колекціонера війнув на мене своїм ароматом, привітно пропонуючи пізнати його. Він пах вільгістю та ще чимось (так, як пахнуть старі речі), а чим достеменно, я не могла зрозуміти. Господар провів мене до маленької кухні і вказав на стілець коло столу.

— Мабуть, тут буде найзручніше, — сказав він.

Я роззирнулася довкола. Відразу було помітно, що тут мешкає чоловік, який не надто піклується про охайність. Усе було дуже занедбане й брудне: умивальник переповнений немитим посудом, на креденсі розташувалися різних розмірів закіптюжені баняки й сковорідки, серед яких знайшлося місце й для продуктів. А газова плита, немов мольберт художника, була розмальована брунатними й жовтими масними плямами. Не в ліпшому стані був і стіл: подряпаний ножем, весь у крихтах та липкий на дотик.

— Сподіваюся, ви не надто зважатимете на те, що я не встиг навести тут лад? — запитав колекціонер, поставивши на плитку закіптюжений чайник.

— Та ні, — відказала я, — не зважатиму.

— От і добре, — всміхнувся колекціонер, — бо з жінками завжди з того приводу виникають зайві клопоти. Здебільшого жінки трохи поверхові, тому переймаються такими нікчемними дрібницями: чи прибрано, чи помита підлога, чи витертий пил… Їх хвилює те, що зовні, й те, що перебуває згори. Їх вражає естетика видимих поверхонь.

— А ви мешкаєте тут сам? — запитала я.

— Авжеж, — відказав він, — сам-самісінький… Колись тут жила моя матір, але вона померла… Зовсім недавно…

— Вибачте, — пробурмотіла я, враз пригадавши слова дядька Романа й старого чоловіка, та не наважилася його ні про що розпитувати.

— Вона хворіла. Тяжко хворіла… Проте не розповідала мені про свою хворобу… Напевно, жаліла, не бажала тривожити… — колекціонер важко зітхнув.

— А ви одружений? — спитала я, зовсім не думаючи про доречність цього запитання.

— Ні, — відказав він.

— Мабуть, зовсім самому сумно?

— І таке буває, — зітхнув він, шукаючи серед немитого посуду горнята. — Принаймні, вона б наводила тут лад. Бо в мене це виходить зовсім кепсько.

— Ваша дружина?

— Авжеж. Хоча, річ зовсім не в тому, щоб наводити тут лад. Це я так сказав…

— Ви ще не старий, тож, цілком можливо, ще одружитеся, — сказала я, щоб підбадьорити його.

— Не старий? Ви так вважаєте? — запитав чоловік, миючи горнята.

Я ствердно кивнула головою. Він знову важко зітхнув.

— Я теж думав про це. Біда в тім, що ніхто мені не припав до вподоби, так, як вона. А одружуватися заради самого одруження, тільки для того, щоби не бути самотнім, щоб хтось наводив у хаті лад і готував їжу, щоби мати із ким кохатися й привести у світ дітей… Хіба варте воно того, якщо та людина приречена бути для тебе завжди чужою?

— Мабуть, не варто, — погодилася я.

— Я теж так вважаю, — сказав колекціонер, знімаючи із плитки чайник.

— Але ж ви щойно натякали на якусь жінку… Якщо ви знаєте ту особу, яка припала вам до вподоби, то в чому річ? — безтурботно зауважила я. — Звісно, якщо вона не заміжня, але й то буває не проблема!

Мій співрозмовник сумно всміхнувся:

— Не знаю… Я навіть не знаю, де вона тепер… Минуло дуже багато часу, — він подав мені горня із кавою.

Я зробила ковток, обпікши язика. Кава видалася мені занадто міцною й гіркою. Колекціонер протяжно вдихнув її аромат, від насолоди зажмуривши очі.

— Знаєте, іноді люди полюбляють створювати собі якісь перешкоди, — знову заговорив він, сьорбнувши свій напій, — мабуть, я належу саме до таких.

— Напевно, це перетворює щось бажане у щось іще бажаніше? — припустила я.

— Так, от тільки в якийсь момент, занадто захопившись, ти ризикуєш втратити усе! Це трапилося й зі мною.

Якийсь час ми кавували мовчки. Я думала про цього дивного чоловіка. Чим більше я розмовляла із ним, тим загадковішим і незрозумілішим він мені здавався. У мене навіть промайнула підозра: а що, коли й справді у нього не всі вдома? Тоді будь-які його химери легко можна було б пояснити.

— Минулого разу ви сказали, що дізналися про мене від Романа. Хто він вам? — порушив тишу колекціонер.

— Він мій дядько.

— А мені він колись був другом. Але то було дуже давно.

— Пам’ятаєте, коли ви завітали до нашої кав’ярні, то сказали, що це місто пахне кавою й сповнене нерозгаданих таємниць, і вам щоразу хочеться сюди повертатися? Тоді я вирішила, що ви чужинець. Зрештою, ви й поводилися, немов чужинець… А виявилося, що це не так… Дивно.

Колекціонер усміхнувся.

— Авжеж, дивно. Бо хоч я тут народився і прожив немалий відтинок часу, хоча тут мешкала моя матір, сякі-такі приятелі й жінка, котра припала мені до вподоби, це місто було і є чужим для мене. Незбагненне й нерозгадане ніколи не стане цілком рідним. Так я відчуваю це місто. І, напевно, саме тим воно мене колись найбільше притягувало, змушувало сюди повертатися, хоч я не завжди піддавався цьому імпульсу. Я ж люблю створювати собі якісь перешкоди…

— Головне, що ви це зрозуміли, — сказала я.

— Що саме?

— Ну, що ви та людина, яка створює собі перешкоди, а згодом від того страждає. Це добре, що ви знаєте, у чому ваша біда. Гірше було б, якби ви цього не знали.

— Ви так гадаєте? І що, мені від того усвідомлення мало би бути легше?

— Звичайно! Адже тепер ви можете уникнути наступних помилок! І навіть спробувати виправити їх!

Колекціонер на мить замислився.

— Як у вас усе просто… Неймовірно просто. Хоча, може, ви й маєте рацію, маленький філософе. Я чомусь ніколи про це не думав.

— Бо ви звикли все ускладнювати. То й не дивно, — промовила я.

На якийсь час знову запала тиша. Колекціонер пив каву і мав вигляд радше розчарованої людини, аніж дивака. У ту мить мені стало його шкода, хоч я й не могла пояснити собі, чому. Адже я зовсім нічого не знала ні про його життя, ні про нього самого. Кілька реплік дядька Романа, старого пана з ковінькою і самого колекціонера вимальовували досить скупі й непевні штрихи до ескізу, з якого важко було уявити собі повну картину.

— Хочете поглянути на мою колекцію? — нарешті запитав чоловік, допивши каву, — ви ж, мабуть, саме для того прийшли? Я все покажу, але за однієї умови: ви не проситимете у мене жодної книжки! Ані придбати, ані просто позичити!

— Здається, ви обіцяли мені позичити одну книжку — ту, яку поцупили в мене, — заперечила я. — Чи ви про те вже забули?

Колекціонер важко зітхнув:

— Ні, не забув. Я сподівався, що ви забули про це.

І знову я була збентежена його безцеремонною відвертістю.

— Ви зрозумійте, я ж ризикую! — промовив він, немов виправдовуючись.

— Ризикуєте?

— Ще й як! А раптом ви загубите книжку? Або не повернете мені?

— Гаразд, даю вам слово, що поверну книжку, щойно її прочитаю, — запевнила його я. — Хоч, як на те пішло, я не її власниця, тож не можу нею розпоряджатися. Книжка, взагалі-то, належить моєму дядькові. Вам треба було б залагодити справу саме з ним. Дядько Роман легко розстається з речами, тож, гадаю, ви не матимете жодних проблем.

— Домовилися, — погодився колекціонер, — я позичу вам цю книжку, а потім заберу її у Романа. Тільки пообіцяйте мені, що будете її берегти.

Почувши ствердну відповідь, він урешті запросив мене до кімнати оглянути його колекцію.

VIII

Уже біля самої кімнати, що слугувала в цьому домі бібліотекою, на мене війнув якийсь особливий запах, притаманний тільки їй.

Переступивши поріг, я мало не скрикнула. Мені перехопило подих від захвату: я ще в житті не бачила такої кількості книжок! Тут панувала справжня бібліотечна розкіш! Книжками були переповнені шафи, що займали усі чотири стіни кімнати. Книжки лежали дбайливо поскладаними купками на підлозі, біля підвіконня й на ньому, під письмовим столом посеред кімнати… Їх, здавалося, було принаймні кілька тисяч, якщо не більше.

— Просто неймовірно… — прошепотіла я. — І як це вам вдалося? Зібрати таку колекцію…

— Неймовірно, авжеж? — засміявся колекціонер. Схоже, моє щире зачудування дуже його порадувало.

— Я ж вам казав, що такій колекції можна позаздрити! А ви не вірили…

— Так, зізнаюся… Я й уявити собі не могла такої кількості книг!

— Це цілий світ! Цілий книжковий світ! — вигукнув той дивак. Здавалося, він зараз дивиться на свою колекцію моїми очима й вражається цьому надбанню не менше, ніж я. Його очі блищали, обличчя розчервонілося. І я збагнула, у чому полягає його дивацтво, — він виявився справжнім фанатиком.

Підійшовши до однієї з книжкових шаф, я торкнулася обкладинки якоїсь книжки і задля цікавості витягла її. Це було давнє видання з брунатною твердою обкладинкою без жодних написів. Мені ще ніколи не доводилося тримати в руках такої старої книжки! Правопис, шрифт, пожовклі сторінки, графічні малюнки… Цій книжці було, напевно, понад сто років! Кому вона належала раніше, чиї руки її тримали, хто її читав?

— Авенаріус, «Син отамана», видання кінця XIX століття, — прокоментував колекціонер. — Автор створив трилогію історичних повістей, але мені поки пощастило віднайти лише одну. Хтозна, може, інші вже втрачені назавжди…

— Вперше чую таке прізвище. Воно схоже на грецьке..

— Тут чимало таких книжок, яких ви ніколи не побачите, про авторів яких ніколи не почуєте.

— І це все забуті книжки? — запитала я.

— Не завжди. Але переважно — так.

— Ніколи не думала, що їх може бути так багато… — прошепотіла я.

— Авжеж. Тепер ви розумієте, навіщо я позбирав тут усі ці книжки? Я рятую їх. Рятую від остаточного забуття. Від остаточного зникнення і знищення, — урочисто промовив колекціонер.

— Просто дивовижно… Отже, тепер ви володієте унікальною колекцією…

— Володію? Хіба можна володіти книжкою? Це те ж саме, що володіти будь-яким витвором мистецтва… Хіба це можливо?

— Не розумію… А хіба ні?

Чоловік розсміявся:

— Це найбільша дурість у світі — вважати, що ти володієш картиною, скульптурою, книжкою… Тобі лише дуже пощастило на якийсь жалюгідний відрізок часу, навіть якщо він вимірюється цілим людським життям, отримати її, пізнати, й не більше.

— Тобто? Ви хочете сказати, якщо я купую в крамниці книжку, то вона мені по-справжньому не належить? Вона не моя?

— Звісно, що ні. Ви можете отримати її, але аж ніяк не володіти нею.

Я стенула плечима, не в змозі збагнути, про що це він, бо не бачила ніякої різниці між тими поняттями.

— Чи можеш ти по-справжньому володіти книжкою? Чи маєш ти на неї вплив? Чи в змозі щось у ній змінити? Ці запитання здаються безглуздими, чи не так? Але чи завжди можеш ти перерости книгу і осягнути її цілком? Іноді так. Але є книжки, які тебе не відпускають. Приміром, «Майстра і Маргариту» можна перечитати не раз і не два. У міру дорослішання й мудрішання, книга щоразу здається іншою. У міру твого розвитку вона відкриває тобі все більше й більше своїх смислів, того, що ти вже готовий осягнути, і чого не помічав у ній досі. Проте завжди залишається і щось неохоплене, якась маленька таємниця, яку тобі ще тільки належить пізнати. Отже, це вона, книжка, дивним чином володіє тобою! Тому ця бібліотека не належить нікому. Мені просто пощастило правдами й неправдами зібрати ці книжки, отримати їх, пізнати й не більше.

— Як це — не більше! — заперечила я. — Ви ж урятували їх!

— Так, — погодився він, — урятував. Але, знову ж таки, лише на якийсь незначний відтинок часу. Що буде з ними далі — невідомо…

Я не знала, що йому на те відповісти. Справді, подумала, коли колекціонера не стане, хто продовжуватиме його справу? Чи знайдеться ще такий дивак, який рятуватиме книжки від знищення та забуття? А що, як не знайдеться? Виходить, та справа, якій він присвятив своє життя, не матиме жодного сенсу, бо не матиме продовження? І ці книжки рано чи пізно виявляться по-справжньому забутими?..

— Дивно, — сказала я, — що деякі книжки приречені канути у небуття… І чому так трапляється? Одні залишаються, а інших забувають, згодом вони зникають зовсім… Може, це книжки, що не мають справжньої цінності, може, вони не вартують того, щоб залишитися з нами назавжди? Тому так і стається?

Колекціонер промовив:

— Це не завжди так. Я теж колись вважав, що провидіння мудре і справедливе, що йому властиві справжні естетичні чуття і вишуканий смак, що воно вберігає усе найкраще і найбільш гідне. Нездари щезають, а генії живуть вічно… Тепер я не маю такої певності.

Бо існують ще й невизнані генії, які є незнаними і назавжди втраченими для нас! І тут усе залежить від простого випадку. Я знаю одного поета, найкращого перекладача сонетів Шекспіра, якого і досі належно не оцінено, тому він потерпає від бідності в якомусь селищі. Сумно, чи не так? Справді, парадоксально — багато вартісного й цікавого кудись раптом зникає, а посередність та тривіальність тріумфують, розігріваючи й плекаючи ниці інстинкти! Коли те, чого й близько не можна пускати до літератури, раптом бере гору…

На певний час він замовк, схопивши якусь книжку й заходившись її гортати, немов шукав у ній підтвердження своїм словам. Нараз я зрозуміла, що цей рух був неусвідомленим — мабуть, так він заспокоювався.

— Але чи не забудуть згодом і тих нездар? — запитала я. — Хто ж їх видаватиме за двадцять-тридцять років? Коли з являться зовсім інші автори? Варті того й неварті?

Колекціонер всміхнувся:

— Можливо, що так і станеться. Навіть дуже можливо. Усім у житті керує випадок. Він іноді може бути справедливим, а іноді сліпим.

— Цікаво… Але ж і раніше, мабуть, поміж тим, що видавалося, теж не все було гідне уваги, чи не так?

— Звичайно.

— А якщо сьогодні ті автори і їхні творіння, якими не надто можна пишатися, забуті, як бути з ними? Чи варто рятувати їх від забуття? Чи краще, і справедливо, все-таки про них забути?

— Гадаю, їх варто рятувати.

— Варто рятувати? — перепитала я. — А ви собі не суперечите?

— Аж ніяк! Кожну книжку, яку, незважаючи на її зміст, хоч раз прочитали, якою захоплювалися, а значить — відчували в такій літературі потребу, варто зберегти. Хоча б для історії. Це навіть дуже важливо!

— А у вашій колекції теж є такі? Чи ви збирали тільки гідних авторів?

— Звісно, що є! — вигукнув колекціонер. — Та їх зовсім мало. Можна сказати, нікчемно мало.

Колекціонер узяв із полички кілька книжок. Вони мали не найкращий вигляд: потерті засмальцьовані обкладинки, зачитані, пожовклі від часу сторінки…

— Ось, — продемонстрував він. — Старі видання, бульварна література, де навіть не вказано автора тієї писанини. Наприклад, ця… Так звані страшилки, такі собі другосортні містичні історійкі про чорнокнижника, про жорстокі загадкові вбивства… Або, ця… Щось на кшталт любовно-еротичного роману, примітивне чтиво для юних панянок, які ховали його під матрацом і мріяли про справжнє кохання, або для економок чи міщанок, які вже встигли у коханні розчаруватися… Але є й значно новіші видання. Приміром, часів комунізму… Їх у мене чимало. Ось цілі збірки соціалістично-патріотичних опусів… Є тут, щоправда, графомани, в яких усе просякнуто ідеологією, але є й багато талановитих авторів, чудових пригодницьких сюжетів, яким просто не пощастило з часом. І все це, як на мене, має вартість.

Колекціонер, наче забувши про мою присутність, заходився продивлятися книжки на полицях, гортати сторінки, перечитуючи певні місця тексту. Я не знала, де себе подіти, але не хотіла йому заважати і теж приступила до книжок, упіймавши себе на думці, що отримую від цього особливу втіху. На якийсь час ми поринули в абсолютно інший світ, і мені здалося, що я можу перебувати у тій кімнатині, переповненими книжками, хоч цілу вічність. Мабуть, побравши до рук книги, ми стали схожими на дітей, які зачаровано вчитуються у маленькі чорні літери й сторінка за сторінкою прямують до пізнання якоїсь світлої таємниці.

Аж тепер я зрозуміла, що цей будинок пахне книжками…

Іноді я запитувала себе, звідки у мене та любов до книг? Хто її виплекав у мені? Мати моя читати не любила, увесь свій вільний час віддавала плетінню шкарпеток, светрів та шарфів або перегляду телепрограм. Батько й поготів вважав це заняття гідним хіба що дітей, а не поважних дорослих. Мої шкільні приятелі теж особливо не захоплювалися читанням. Лише подруги у старших класах обмінювалися любовними романами у м’яких обкладинках, а потім жваво ділилися враженнями від яскравих і детальних любовних сцен. Виходить, любов до книжки прищепив мені дядько Роман. Якби не він, цілком можливо, що я б ніколи не читала. Дядько Роман часто дарував мені книжки з різних оказій, а коли я була малою, ніколи не відмовлявся мені почитати. «Ну що, прямуємо у казку?» — бувало, питав він. Я всідалася йому на коліна, охоплювала його шию руками й затамовувала подих у передчутті чогось незвичайного й захопливого. Тож, напевно, це саме завдяки йому я полюбила книжки. Вони дарували мені наповненість і втіху. Робили моє існування різноманітнішим та яскравішим, багатим на пригоди, які я переживала разом із героями, і тому я, врешті-решт, почувалася не такою самотньою.

Щотижня я відвідувала сільську бібліотеку, і це було справжньою подією. Я могла годинами блукати між стелажами та полицями! Обравши собі книжки, я поспішала додому, щоби знову зануритися у читання. Я читала захланно й швидко, кілька книжок одразу. «Може, тобі слід прочитати спочатку одну книжку, а тоді вже братися за іншу?» — якось спитала мати, зауваживши мою манеру читання. Мати у всьому любила порядок, отож гадала, що це має стосуватися й книжок. Але я була занадто нетерплячою, мене надто мучила спокуса дізнатися, а що там у тій, іншій книзі, щоби зважати на якийсь порядок у читанні, він мені здавався безглуздим. Часто замість того, щоби готувати уроки, я читала, заховавши підручника під книжку. Коли хтось із батьків несподівано заходив до кімнати, я миттю міняла підручника й книжку місцями, прибравши зосередженого вигляду.

У бібліотеці колекціонера я подумала про те, що й у мене є книжки, які мене не відпускають: «Сто років самотності» Маркеса, «Степовий вовк» Ґессе і «Сойчине крило» Франка… Я знову окинула поглядом усі незліченні томи, і враз мене пронизало: скільки книжок іще чекає на мене, щоби згодом не відпускати! Мимоволі пригадалися слова дядька Романа: «Ти щаслива… Тобі стільки ще належить пізнати! Стільки відкрити таємниць та змісту! Стільки прочитати нових книжок!..» Мабуть, саме в ту мить я відчула сенс його слів.

— Ось, — порушив мовчанку колекціонер, ніби згадав про мою присутність, і тим самим вирвав мене з примарного світу спогадів. Він простягнув книжку, яку «поцупив» кілька тижнів тому у кав’ярні.

— Даю тільки почитати, — уточнив. — Сподіваюся, ви її довго не триматимете?

— Намагатимусь, — чемно відказала я.

Хоч як мені хотілося залишитися у тій бібліотеці, але у вікна вже зазирнули ніжні сутінки. Час було йти додому. Колекціонер не став мене затримувати. Він лише повідомив, що післязавтра привезе із міста, де раніше мешкав, ще трохи книжок. Отож, якщо я матиму бажання, то можу йому допомогти їх сортувати.

— Але приходьте о п’ятій, — нагадав суворо, — тоді я зустрічатиму вас не у домашньому одязі, а в пристойному костюмі.

— Гаразд, — усміхнулася я й помахала йому на прощання рукою.

— Романові вітання! — додав він.

— А оце вже ні. Він не знає про те, що ми зустрічалися. Це моя маленька таємниця. Хай краще він дізнається про це трохи пізніше, приміром, коли ви прийдете по цю книжку! Для нього це буде гарна несподіванка!

— Хай буде так, — погодився колекціонер і зник за дверима.

Я поверталася додому в дивному піднесенні. Перед очима й досі миготіли різнобарвні обкладинки численних книжок та їхні сторінки, що прагли відкрити чимало своїх таємниць та істин. Вітер здіймався поривами, шурхотів зів’ялим листям по спорожнілій вулиці — єдиний свідок моїх відчуттів та думок. Чимдалі я відходила від старого будинку під номером тридцять шість, тим більше переповнений враженнями день видавався мені чудернацьким, майже нереальним, немов був достоту вигаданий якимось письменником. Завернувши у свій провулок, я раптом згадала, що з колекціонером ми навіть як слід не познайомилися! Він не поцікавився, як мене звати, а я не запитала, як звати його. Дивно, що ми обоє цього не зауважили…

IX

Після тієї зустрічі я зрозуміла, що не витримаю і таки піду до нього ще раз, тому з нетерпінням чекала того дня, коли вирушу на вулицю Садову, 36. Чекання я полегшувала читанням книжки, яку мені позичив колекціонер. Це була напівдетективна історія про трьох друзів, які навчалися в одному інституті. Один із них якось утрапив у халепу, піддавшись намові викрасти коштовності з квартири впливових та багатих батьків своєї колишньої пасії, через що відсидів у в’язниці. Від нього відвернулася навіть кохана, але саме друзі допомогли героєві не зламатися і згодом налагодити своє життя. Книжка мала простий сюжет, але все ж тримала у напруженні, бо була наскрізь пронизана захопливою інтригою. «Чи колекціонер перечитав усі книжки, що є у ЙОГО колекції?» — подумала я.

А ще я часто розмірковувала про те, чи був би той чоловік настільки цікавим мені, якби колекціонував не книжки, а, приміром, сірникові коробки чи марки, або дорогі вина? Що його спонукало присвятити себе цій незвичайній справі — порятунку книжок? Сама лише любов до них? Чи, може, щось інше? Снобізм, амбіції, егоїзм? Чим зумовлений цей фанатизм? Адже, збираючи забуті книги різними способами й за різних нагод, хіба він водночас не обділяє й не обкрадає інших? Хіба не позбавляє когось, хто теж палко того прагне, можливості пізнати ці книжки? А як він учинив зі мною? Без жодних вагань та докорів сумління поцупив книжку, навіть не давши змоги її прочитати! І я, либонь, така не перша й не остання. Виходить, це не зовсім і порятунок, бо чи можна назвати порятунком збирання книжок тільки для себе одного? Це ж практично те саме, що тримати в себе, захованою від світу, колекцію шедеврів живопису, одноосібно милуватися нею, розмірковувати про її справжню цінність і бідкатися, що ніхто, крім тебе, не в змозі гідно її оцінити…

— Як заняття? — якось увечері запитав дядько Роман, відволікши мене від роздумів. — Усе гаразд? Ти якась замислена… Може, щось тобі не надто вдається?

— Та ні, все гаразд… — відказала я й за хвилю, не втримавшись, запитала: — Скажи, а той твій приятель, колекціонер книжок… як ти гадаєш, чому він збирає забуті книжки?

Дядько Роман стенув плечима:

— А чому люди взагалі щось колекціонують? Мені це важко пояснити, бо я ніколи нічого не збирав. Напевно, вони відчувають якусь естетичну насолоду, гордощі, відчувають себе власниками чогось, що, на їхню думку, варте захоплення й має якусь цінність… Мабуть, так виявляється їхня індивідуальність. А можливо, це просто втеча від дійсності, прагнення надати своєму життю різноманітності й цікавості, якщо не сенсу… Крім того, гадаю, будь-яке колекціонування дисциплінує.

— Але це може бути щось більше, ніж просто хобі?

— Напевно, це може бути пристрасть… І певне узалежнення. Але, знаючи Арсена, скажу, що для нього це — справжній сенс існування. Принаймні, він саме так ставитиметься до будь-якої справи, за яку візьметься.

— Ти казав, що ви з ним були друзями…

— О… Це було дуже давно… — протягнув дядько.

Я зітхнула, бо вже чула це від колекціонера.

— А тепер? Ви не знайшли б спільної мови?

Дядько замислився.

— Не знаю. Коли понад двадцять років не бачиш свого приятеля, а потім раптом зустрічаєш його зовсім випадково на вулиці, то відчуваєш розгубленість і сум’яття, починаєш поводитися неприродно, вимушено, як із цілком незнайомою людиною. Крім того, зауважуєш, що й він теж так поводиться. Тому відчуження між вами загострюється. І врешті-решт ви не знаєте, про що розмовляти далі.

— Сумно, — сказала я.

— Аби щось відновити, а надто дружбу, треба немало часу… Іноді люди настільки віддаляються одне від одного, що їм уже неможливо зблизитися знову. І з тим нічого не вдієш.

— А та дівчина?

— Про що ти?

— Дівчина, в яку ви обоє колись були закохані. Пам’ятаєш, ти розповідав? Яка вона була?

Дядько задумливо всміхнувся, тільки не мені, а своєму минулому.

— Якою вона була? Звичайною дівчиною…

— Оце так відповідь… — невдоволено пробурмотіла я. — Але ж у щось ви закохалися? І то не могло бути щось звичайне. Тільки не кажи, що й цього не пам’ятаєш!

Дядько знову всміхнувся.

— У неї було чудове біляве волосся й великі сірі очі…

— То вона була вродлива?

— Здається, так. У неї були негаразди в сім’ї. Вона ніколи про це не розповідала, навіть приховувала, але ми знали про те. Її батько частенько зазирав у чарку. Іноді ми помічали на ній синці… Напевно, Арсен за допомогою книжок відкривав їй якийсь інший світ, в який вона ладна була втекти від не надто втішної дійсності. Він розповідав їй історії, чи то прочитані, чи вигадані ним… А згодом вона почала брати в нього книжки й читати їх сама… Пам’ятаю, як плакала, коли п’яний батько на шматки розірвав якусь її книжку… Мабуть, вона була дуже самотньою, хоч мала подруг і друзів… Їй бракувало любові й розуміння. Можливо, тому, що вона нікому не показувала себе справжньої… Тільки тоді я цього теж не розумів.

— А що з нею сталося згодом?

— Помер її батько, й вона виїхала з матір’ю кудись, де мешкала її бабуся, а куди, я не знаю. Здається, в якесь село.

— І після того ти жодного разу її не бачив?

— Ні, не бачив, я вже казав тобі про це.

— І не робив жодних спроб її розшукати?

— Ні, а навіщо? Вона ж вважалася дівчиною Арсена.

— А він? Покинув її?

— Не знаю… На той час він уже навчався в інституті в іншому місті. Гадаю, їх просто розлучили обставини, і ніхто у цьому не винен.

— А хіба так буває? — запитала я. — Хіба таке можливо?

— У юності можливо все, — зітхнув дядько. — Це той час, коли не надто вмієш цінувати те, що є справді важливим. Цього вчишся лише згодом.

Я не знала, що відказати. Мабуть, мені просто бракувало життєвого досвіду.

Того ж вечора, коли я сиділа над розгорнутим підручником з англійської й снувала думки, задзвонив телефон.

— Привіт, як справи? — почула я на іншому кінці дроту хлопчачий голос.

— Гадаю, ви помилилися, — сказала я, кладучи слухавку.

— Лідо?!

— Ну…

— Це Денис.

Від подиву я аж присіла. Мовчала і лише слухала Денисове дихання. Як добре, що в ту мить він не міг бачити моїх розпашілих щік!

— Де ти взяв мій номер? — нарешті запитала я.

— Я був у математички, вона сказала, що ти захворіла… Хотів запитати, як ти?

То ось у чому річ! Слід було здогадатися, що номер йому дала математичка.

— Пусте, трохи занедужала… — відказала я й заходилась кахикати у слухавку.

— Схоже, не на жарт… — пожалів мене Денис і за хвилину додав: — Математичка знову призначила мені заняття на твою годину. Шкода, що тебе не було… Якось було нудно… Ти ж тільки швидше одужуй, добре?

— Так, авжеж, — пробурмотіла я, — буду намагатися. Дякую за турботу. На добраніч.

Денис хотів ще щось сказати, але я вже поклала слухавку і зайшлася нестримним сміхом. Чого це раптом він надумався мені телефонувати? І чого мені стало так весело? Іноді мені було важко себе збагнути.

X

Коли я наступного дня прийшла до колекціонера, двері його будинку виявилися відчиненими. Він вийшов на мій стукіт, одягнений у старомодний, але добротний зелений костюм із краваткою.

— Чому ви не заходите? — запитав замість привітання. — Ви ж бачите, двері відчинені, отже, я чекаю гостей.

Всміхнувшись, я попростувала за ним до кухні, де на плитці вже шумів чайник. А посуду в раковині за тих кілька днів побільшало.

— Я дуже поважаю пунктуальність, — сказав колекціонер, — це чудово, що ви не спізнилися. Я страшенно не люблю чекати.

— До речі, ми з вами минулого разу навіть не познайомилися, — озвалася я. — Мене звати Лідка.

— Я не відразу запам’ятовую імена, тож якийсь час можу плутати, поки звикну, — відказав колекціонер, наливаючи в горнята каву. — Так буває і з авторами книжок. Через те мене навіть спочатку вважали невігласом…

Такі траплялися кумедні історії… Особливо на іспитах з літератури… А мене звати Арсен. Тепер, коли ми врешті познайомилися, можу я звертатися до вас на «ти»?

— Звичайно! — радо погодилася я.

— Мені й досі дивно, чому моїй матері спало на думку так мене назвати. Як для письменника, то було б цілком непогано. Це ім’я, здається, сповнене якоїсь харизми, правда? Але, на жаль, я не письменник.

— І ніколи не намагалися писати?

— Ні, не намагався. Мені вистачило глузду не робити цього. Я вирішив не поповнювати ганебні ряди графоманів. Хоча, зізнаюся, така спокуса була.

— А, може, ви до себе занадто критичний і суворий? Раптом у вас вийшло б щось цілком пристойне?

Арсен розсміявся:

— Гадаю, ця справа занадто поважна, щоби сподіватися на якесь «раптом». Краще залишити її справжнім фахівцям, які й справді не можуть без неї обійтися.

Я всміхнулася, на мить уявивши його письменником: як він, сидячи за тим столом, щось записує на аркушах паперу, попиваючи каву й зиркаючи у вікно.

— Я сьогодні привіз із десяток книжок, — за хвилю він заговорив знову, — з тих, що ще залишалися у моєму помешканні. Мабуть, тобі буде цікаво їх оглянути. А взагалі, тобі коли-небудь доводилося розміщувати й каталогізувати книжки? Приміром, за абеткою чи жанром?..

— Ні, — відказала я. — У моїй домашній бібліотеці книжок було не надто багато, переважно те, що подарував дядько Роман або що купила я сама… Вони вміщалися на двох поличках.

— Це теж немале задоволення, — промовив Арсен, сьорбнувши кави. — Розмістити все, як слід, посортувати, щоби було любо глянути і легко знайти… Інакше сам чорт може ногу зламати…

Щодо книжок він справді виявився неабияким педантом. На полицях було наведено лад, книжки дбайливо і ретельно розміщено за жанром. Окремо стояли детективи, пригодницькі романи, фантастика, окремо — любовне чтиво, окремо — біографічні праці… Крім того, окремо були розташовані твори класиків, а окремо — сучасних авторів. Я спостерігала, як він із особливим задоволенням розташовує книжки на полицях, як проводить по їхніх корінцях пальцями, немов пестить їх, відчуває їхній зміст на дотик, супить брови або усміхається… Серед привезених книжок, здебільшого, виявилася поезія невідомих мені авторів.

— Їх колись видавали у нашому видавництві, — пояснив мені колекціонер.

— То ви працювали у видавництві? — запитала я.

— Авжеж, ще донедавна працював.

— А тепер?

— Тепер я тимчасово безробітний.

— Що ж сталося з тим видавництвом? Воно збанкрутувало? — запитала я.

Арсен знову розсміявся, ніби я вигадала щось неймовірне.

— Ні, нічого такого не сталося. Я сам покинув роботу. Просто набридло. Гадаю, тут я зможу підшукати собі не гірше заняття.

— У цьому місті, здається, є якесь релігійне видавництво й друкарня, де видають підручники, — зауважила я. — А, може, є ще щось таке, але я не знаю…

— То не біда. Я й не збираюся працювати у видавництві.

— Тоді де?

— Є у мене одна ідея. Наприклад, влаштуватися в інститутську бібліотеку. Чим погано? Тим більше, завідувач, мій давній знайомий, сам запрошував… З мене вийшов би непоганий бібліотекар. Як ти гадаєш, Людко?

— Це точно, — погодилася я. — Тільки я не Людка, а Лідка.

Він усміхнувся, махнувши рукою, мовляв, не має ніякого значення, як мене називати — Людкою чи Лідкою.

Серед кількох книжок, яких колекціонер ще не встиг поставити на полиці, я помітила «Сонети» Шекспіра.

— Це книжка того вашого знайомого перекладача й поета, про якого ви мені розповідали? — запитала я.

— Ні, це старе видання, майже тридцятилітньої давності, — відказав Арсен. — Сонети 135 і 136 ще не перекладені… Ці два сонети взагалі перекладалися рідко, і не надто добре. Найкраще це вдалося моєму знайомому поетові. А книгу його, яку ти маєш на увазі, у мене не так давно поцупили разом із течкою, де були гроші та папери — задрімав у трамваї… Того дня я саме забрав ці сонети у свого знайомого професора-лінгвіста, якому давав їх почитати… Потім уже не міг віднайти цієї книги ніде. А забирати єдиний примірник у автора не посмів.

Розгорнувши книжку, я натрапила на форзаці на напис: «Нехай кожний рядок кожного сонету нагадує тобі про моє кохання до тебе». Літери були урочисто великими й кривуватими, тому, здавалося, передавали якусь милу і юну наївність. Я крадькома зиркнула на колекціонера. Мабуть, він зррзумів, про що я хочу його запитати. Узяв до рук книжку, ніжно погладив її, тяжко зітхнув.

— Колись я подарував цю книжку тій особі, котра припала мені до вподоби.

— Подарували? А чому тоді вона знову опинилася у вас?

— Бо вона віддала мені її.

— Їй не сподобалися сонети?

— Ні, хіба ж можуть ці сонети не сподобатися? А тим більше їй… Вона віддала цю книжку мені, щоб я її зберіг. Вона остерігалася… Її батько у стані сп’яніння впадав у справжній шал. Він нищив усе, що потрапляло йому під руку. І особливо ненавидів книжки. Ненавидів від нерозуміння, а ще, може, й тому, що все-таки відчував свою обмеженість та нікчемність… Вона якось принесла мені її й попросила, щоб та книжка побула в мене. Так і залишилася…

— І ви не намагалися згодом повернути їй книжку?

Колекціонер важко зітхнув:

— Бачиш, Ладо, не все так просто… Мабуть, це я винний у всьому, бо понавигадував собі купу різних пріоритетів. А ще, як ти вже знаєш, я навмисне створюю собі перешкоди.

Цього разу я вже й не звернула уваги на те, що він знову сплутав моє ім’я.

— Ви покинули її? — спитала я.

Він знову тяжко зітхнув.

— Знаєш, чому я запросив тебе до себе? — спитав, якусь хвилю помовчавши. — Чому показав цю бібліотеку? Чому розповідаю тобі все це?.. Я рідко чинив так із цілком незнайомими людьми. Для цього, здебільшого, потрібно було завоювати моє довір’я, викликати певну зацікавленість, переконати мене у своїй непересічності… А це, зазвичай, відбувалося не так швидко й не так часто. Я, навпаки, завжди був якимсь відлюдьком, іноді справжнім анахоретом… Я не надто любив спілкуватися і рідко був відкритим до людей. Я уникав своїх друзів, знайомих, колег… І навіть, бувало, якщо переді мною вулицею ішов мій добрий приятель, я тихцем дибав собі слідом, не наближаючись і не озиваючись. А скількох навмисно не помічав!.. Чому так чинив? Я не знаю…

— І що? — нетерпляче запитала я.

— Як на мене, ти дуже схожа на мою давню кохану, — відказав він.

— Я?

— І сам не можу того пояснити… Схожа, але аж ніяк не зовні… Хоч я вже й не пам’ятаю, як вона виглядала… Була вона гарна чи ні… Зрештою, це й неважливо. Не має ніякого значення. Щось є таке невловиме, можливо, у проникливому чистому погляді, у тій прямоті й допитливості, у вмінні дивуватися… Зазвичай, люди рідко коли вміють щиро дивуватися. Вони до всього звикли, їх нічим не проймеш та не вразиш… Знаєш, вона настільки любила книжки… Так щиро, так природно й пристрасно… На відміну від мене. Я читав здебільшого з амбіцій.

— З амбіцій? А як це?

— Намагався бути не схожим на більшість, намагався відрізнятися від решти… Прагнув вивищитися… Я був зарозумілим. А вона була мудрішою за мене. Її любов до книжок… Здавалося, вона сама її не усвідомлювала — у ній була щирість та справжність. Це було просто якоюсь внутрішньою потребою, виявом душі та прагненням не тільки пізнати світ, а й виразити йому себе… Так-так, саме через читання, через свою думку й уяву. Пізнання книжок — для неї це було чимсь таким, як для когось є щира молитва чи пісня, куди вкладають все єство…

— То чому ви покинули її? — безжально запитала я, не надто дбаючи про тактовність свого запитання.

Він лише безпорадно розвів руками.

— Мабуть, я вважав, що в житті є щось важливіше…

— Важливіше за неї?

— Не зовсім так. Важливіше за стосунки, за почуття… У мене було забагато марнославства та амбіцій. Я науявляв собі чимало вершин, як потрібно було здолати…

— І що, вдалося?

— Щось, можливо, й вдалося, але більшість — ні. І ніщо так і не змогло заповнити того тоскного відчуття порожнечі…

— А ваші книжки?

— Книжки? Це щось зовсім інше. Тут, окрім задоволення, є ще й почуття обов’язку. Але вони тільки поглиблюють мою самотність, — помовчавши, колекціонер продовжив. — Тепер важко собі уявити, що усього того могло ніколи й не бути…

— Що ви маєте на увазі?

— Я, напевно, ніколи не став би рятувати книжки. Хтозна, чи така ідея взагалі спала б мені на думку, якби не один чоловік. То була його справа, та ідея належала йому, як і більшість книжок цієї бібліотеки, — Арсен присів навпочіпки біля купки книжок, кивком вказавши мені місце на витертому килимку навпроти.

XI

— Він був письменником. Дуже хорошим письменником, — розпочав свою оповідь колекціонер. — У його новелах було стільки чуттєвості, стільки колориту… Зіткані й переплетені з фольклором, вони передавали справжню народну сакральність… Я не раз редагував його твори, бо вони друкувалися у нашому видавництві. Скільки я милувався його словом, його оригінальністю, його несхожістю на інших… Одна з книжок навіть отримала премію… Тоді він був редактором літературної газети й членом Спілки письменників. Загалом, той чоловік був занадто доброю й вразливою людиною, така собі вічна дитина. Мабуть, у тому й була його найбільша вада… Він заліковував алкоголем власну безпорадність. І життя його врешті пішло шкереберть: дружина покинула, діти надто віддалилися, жінки використовували, друзі заздрили й плели інтриги… Коло нього завжди крутилися усілякі нездари та графомани, які прагнули надрукувати свій опус у газеті, видати книжку чи пролізти з його допомогою до Спілки. Вони щедро його пригощали у дешевих кнайпах, а ще щедріше наливали… Якось я зустрів його пізнього вечора на вулиці — зовсім п’яного, охлялого, самотнього, змоклого, забрьоханого грязюкою… Припавши мені до плеча, він раптом розплакався, як дитина, немов дуже втішився, що зустрів у тій темній безлюдній мряці якесь хоч одне знайоме обличчя. Я провів його до помешкання. Дорогою він трохи протверезів. Мені довелося докласти чимало зусиль, щоби спинити його поривання купити пляшку й випити за зустріч. Ми просиділи з ним до самого ранку за горнятком міцнющого чаю. Він без кінця щось розповідав, читав свої новели… Саме тоді й показав цю бібліотеку, розповів про ідею порятунку книжок від остаточного забуття. «Колись так може статися й з моїми книжками, — зі смутком казав він, немов віщував. — Хоча в мене їх не так багато… Проте, коли мене раптом не стане, цілком ймовірно, що не стане й моїх книжок». І таки мав рацію. (Після його смерті минуло вже майже десять років, а жодної його книжки так і не видали.)

Згодом ми заприятелювали. Зустрічалися у нього в редакції або вдома, блукали книжковом базарчиком, де за безцінь можна було придбати ті видання, які вже давно ніхто не друкував, або годинами вишуковували цікаві книги у букіністичній крамниці… Коли мені щастило придбати щось, я мчав до нього, мов на крилах… Та, незважаючи наше зближення, я, на жаль, не мав на свого нового друга жодного впливу. Іноді мене це ображало, іноді дратувало і злило. Та я не міг нічого вдіяти. Скільки разів намагався з ним порозмовляти поважно, скільки вмовляв лікуватися… Марна річ. Він був занадто впертим і ніяк не хотів визнавати проблеми, яка все більше й більше тягла його у прірву. З часом його дедалі важче було застати вдома, ночами він волочився по кав’ярнях або зупинявся у якихось сумнівних знайомих… Нерідко, навідавшись до редакції, я заставав його напідпитку, а поряд — котрогось із писак, який уже встиг його пригостити, й тепер, улесливо посміхаючись, нахабно підсував свій рукопис. «Повна нездарність… Зухвала нездарність», — безтурботно сміючись, промовляв мій приятель, щойно писака, запопадливо відкланявшись, зникав за дверима. «То жени його під три чорти!» — радив я. Він лише всміхався: «Таких легше надрукувати, щоби мати чистий спокій. Життя від них немає! Просто за горло хапають!»

Якось мені довелося стати свідком того, як мій друг, зовсім сп’янілий, давав стусанів одному бідоласі-поетові, виганяючи того з кабінету й при тому вигукуючи: «Ось тобі за все! Таких, як ти, й близько не можна до Спілки підпускати! Геть звідсіля!»

Його було за що не любити друзям та недругам. За його гучні успіхи, за чудові новели, за премію, за крісло редактора, за все те, що давалося йому надто легко… А, насамперед, за талант, якого він, щоправда, немало й змарнував.

Через якийсь час він прийшов до мене у видавництво й повідомив, що продав своє помешкання у центрі міста — як виявилося, майже за безцінь, немовби просто намагався його позбутися. За ті гроші мріяв купити собі житло за містом. І лише колекцію книжок не знав, куди подіти, тому вирішив віддати мені. «Прийди і забери їх», — просто сказав він, наче йшлося про найбуденнішу річ. У той час він уже почав втрачати цікавість до всього, що колись було для нього важливими. Я намагався зрозуміти, чому він так учинив. Можливо, шукав спокою, звільнення чи порятунку, а може, намагався від чогось утекти? Незадовго по тому я дізнався, що його вигнали з редакції, звинувативши у пиятиках та безвідповідальності. А ті, які завдячували йому всім, поважно й осудливо хитали головами, виносячи вирок. Не обійшлося без жінки, що бавилася собі в поетку й була дуже марнославною. Саме вона хвацько позбавила його редакторського крісла, посівши його місце, а згодом намагалася позбавити й членства у Спілці. Баба ця виявилася рідкісним стервом. Тепер вона — голова Спілки. Таким завжди вдається взяти гору. Такі не гребують нічим…

Опісля в редакції мій друг уже не з’являвся. Ширилися чутки, що жив у якоїсь жінки, перекупки, яка торгувала на вулиці цигарками, й уникав усіх своїх колишніх друзів… Я часто вештався містом кілька годин поспіль, бував на книжковому базарчику і в крамниці букініста, намагаючись його зустріти, і якось таки зустрів у сквері — неподалік від приміщення Спілки. Побачив — і відчув лише безпорадність та гнітючий жаль. Він сидів на лавці й жував шмат ковбаси. Виглядав кепсько, постарів, посивів, від нього пахло перегаром, одяг був брудний і зовсім занедбаний, на плечі висіла стара дамська сумочка з пом’ятими і брудними аркушами рукопису. «Я працюю над п’єсою, — повідомив мій друг, усміхаючись, — ось побачиш, невдовзі її поставлять у нашому театрі. Такої драми вже давно ніхто не створював!» Ми зайшли у якусь кав’ярню, і я пригостив його обідом. Він попросив мене взяти йому чарку горілки, і тим разом я чомусь не зміг йому відмовити. «Чим я можу тобі допомогти?» — запитав я. Він лише заперечливо похитав головою: «Облиш, мені нічого не потрібно». Це була остання наша зустріч. А за кілька тижнів я дізнався, що він помер, — Арсен ненадовго замовк, заглибившись у сокровенні думки, які не хотів промовляти вголос, а відтак провадив далі: — У нього були проблеми зі здоров’ям: серце, судини… Все через алкоголь… Хоча після його похорону з’являлися різні чутки. Що його побили, й до того, ймовірно, була причетною перекупка… А у перші роковини його смерті Спілка зорганізувала вечір пам’яті «видатного письменника», й мене запросили. Я пішов поглянути на те дійство з цікавості й нудьги, передбачаючи, як все відбуватиметься, і не помилився. Квіти, вишукані й урочисті промови, якісь там спогади, у яких я зовсім не впізнавав свого друга, ніби йшлося про цілком незнайому мені особу, читання його новел та поезії місцевих авторів і буцімто його друзів… Мені стало вкрай сумно. Під час виступу цієї стерви, нової голови Спілки, яка сльозливо й пафосно розводилася про його дивовижний талант і про спадок, який він залишив нашій літературі, я підвівся й подався геть.

Згодом я знайшов ту жінку-перекупку, в якої він мешкав у останні місяці свого життя і в якої помер на руках, так і не дочекавшись «швидкої». І зрозумів, чому мій друг оселився у неї, хоча багато хто з нього насміхався, називаючи такий вчинок наслідком алкогольної деградації. Від цієї ще молодої жінки віяло спокоєм та затишком. І очі її були лагідні та сумні — очі людини, яка зазнала чимало бід і розуміла, що в цьому житті є найважливішим. Я запитав її про п’єсу, й вона показала мені її. Він так і не встиг її закінчити. Я попросив дозволу забрати п’єсу, але жінка відмовилась мені її віддати. Це було все, що залишилося у неї на згадку про дорогу людину. Вона віддала мені тільки кілька його книжок, які не мали для неї такої цінності, як рукопис… А що ж залишилось у мене? Ціла його бібліотека і його справа, яку я вже не мав права покинути.

Відтоді я потроху перетворювався на справжнього колекціонера: замовив книжкові шафи, завів щоденника, куди занотовував усі назви книжок, які мені поталанило придбати, вештаючись книжковим базарчиком або відвідуючи букіністичну крамницю… Продавці вже добре мене знали й часом самі знаходили відповідні книжки. Іноді це нагадувало лихоманку, якусь гарячкову хворобу. Статус шанованої людини, працівника видавництва, давав мені багато можливостей. Бувало, завдяки брехні потрапивши у книгосховище якоїсь бібліотеки, де зберігали книги, які вже вилучили з користування, чи фонди, я швидко хапав усе, що привернуло мою увагу, й засовував за пазуху. У ту мить мене не надто хвилювала можливість пійматися на гарячому і зіпсувати свою репутацію. Хоча, напевно, мені все одно вдалося б щось вигадати й виплутатися… Мій вчинок, можливо, сприйняли б за якесь дивацтво, не більше. В гіршому випадку — за хворобу. Нерідко мені доводилося красти з бібліотек та читальних залів. Використовувати кожен момент. Я, мов той собака, втягував ніздрями повітря… У той час моя інтуїція була загострена, як ніколи. Одного разу, побачивши, що мій сусід викидає старий мотлох у сміттярку, я поліз у бак і, покопирсавшись там, таки знайшов кілька книжок… Тепер ти розумієш, чому в тій кав’ярні на розі, побачивши забуту книжку в твоїх руках, я не міг не забрати її? Це щось сильніше за мене, і я нічого не можу з тим вдіяти, — він важко зітхнув, розстібнув комір сорочки і потер очі, немов та розповідь, те занурення у минуле, втомили його.

Я мовчала.

— Тільки іноді мене беруть сумніви… — озвався Арсен за мить. — Чи те, що я роблю, має якийсь сенс? Чи це просто божевілля, безглуздя, що не хоче мене відпускати? Я занадто віддався тій справі, забувши про все на світі. І лише хвороба матері приголомшила й отямила мене. Я облишив усе і повернувся. Але було вже запізно.

Тієї миті мені пригадалися слова добродія з ковінькою.

— Напевно, я завжди був егоїстом, зосередженим тільки на собі. Я зрідка провідував її, не приїжджав роками, був неуважний, а надто останнім часом… Я був невдячним сином, справжнім йолопом. Я й уявити не міг, що можу втратити її… Так швидко, так несподівано… А після її смерті я покинув те прокляте місто, в якому загруз на десятки років, рутинну працю у видавництві, власник якого дедалі частіше змушував нас друкувати усілякі нісенітниці… Я прагнув віднайти спокій, якесь полегшення і щось змінити у своєму житті. Книжки, врешті-решт, можна шукати будь-де, разом із сенсом… Тільки сенс знайти значно складніше…

У мене й досі не має впевненості й переконання, а радше, відчуття, що я його знайшов…

— А ви збираєтеся повернути Шекспірівські сонети власниці? — раптом запитала я, сама не знаючи, чому.

У відповідь, поблажливо подивившись на мене й ледь усміхнувшись, він лише знизав плечима. Мабуть, гадав, що сенс може критися в набагато поважніших речах.

Йдучи додому, переповнена думками, я навіть не помітила, що завернула не в той провулок. А схаменувшись, вирішила піти паралельною вуличкою, яка мала б вивести мене до дядькової кав’ярні. Вечір був прохолодним. Я щулилася від пронизливого вітру, який вперто намагався прослизнути під мою тонку куртку. В повітрі пахло дощем. Я все ще розмірковувала про колекціонера Арсена. Сьогодні я побачила його зовсім самотнім, втомленим від самозаглиблення, сподівань, ілюзій, беззмістовності та марноти. Він викликав співчуття й жаль. А книжки… Вони справді лише поглиблювали його самотність і, можливо, оту беззмістовність, бо належали тільки йому. Просто належали й нічого більше. «Якщо тобі захочеться раптом зі мною порозмовляти або тобі буде щось потрібно, можеш телефонувати, у будь-який час, — сказав, прощаючись, колекціонер, надряпавши олівцем на клаптику паперу свій номер телефону. — Мені ніхто не телефонує. Лише зрідка — до мами, хто ще не знає…»

Мабуть, саме тоді він здався мені найсамотнішим чоловіком на світі. Мені потрібно було щось йому сказати… Щось, що змусило б його всміхнутися, бодай на секунду. Та я лише мовчки хитнула головою на знак згоди й швидко пішла, відчуваючи, що йому необхідно зараз побути наодинці зі своїм минулим та книжками.

— Лідо? — раптом почула голос, що урвав мої думки, й мимоволі здригнулася. Обік вулички, на сходах, що провадили до продуктової крамниці, здивовано всміхалася математичка.

— Доброго вечора, — пробурмотіла я, червоніючи.

— Ти знову не прийшла на заняття… Як почуваєшся? З тобою все гаразд? — спитала вона, наближаючись до мене — мабуть, хотіла поговорити докладніше.

— Дякую, вже краще. Я саме до аптеки… — знову пробурмотіла я і, не чекаючи наступного запитання, хутко пішла, уявляючи, як великі очі математички ще більш округлилися від здивування. Напевне, я мусила б відчувати сором за свій вчинок, та я тим не переймалася.

Увечері, коли дядько Роман повернувся з кав’ярні, й ми, як завжди, пили з ним на кухні чай, я запитала:

— Скажи, а де мешкала та дівчина?

— Хто? Яка дівчина? — спочатку не второпав дядько.

— Та білявка із сірими великими очима. Твоє перше кохання.

— А… — протягнув дядько, — ти про Ілону…

— То її звали Ілона?

— А чому ти цікавишся тим?

— Просто… То де мешкала Ілона?

— Ми усі мешкали поблизу. А помешкання Ілони було неподалік від моєї кав’ярні, над овочевою крамницею. Її мати працювала там прибиральницею.

— А як ти гадаєш, про неї ще пам’ятають мешканці того будинку?

Дядько знизав бровами:

— Минуло не так багато часу, якихось двадцять років… Крім того, гадаю, її пам’ятають хоч би й завдяки батькові, який мало не щодня влаштовував п’яні скандали…

Я пішла до своєї кімнати, але так і не змогла примусити себе взятися за підручники з математики. Пообіцявши собі зробити це завтра й заспокоївши тим своє сумління, я знову заглибилася у дивну творчість поета-невдахи, у його подеколи зовсім химерні образи й рими, що часом були позбавлені будь-якої вишуканості та поетичної ніжності, але поціляли у душу. «Цікаво, а що б сказав на ті вірші Арсен?» — промайнула у мене думка. Хвильку повагавшись, я витягла пом’ятий клаптик паперу і, незважаючи на доволі пізню годину, набрала номер. Минуло багато часу, поки він підняв слухавку.

— Так, — голос на іншому кінці дроту здавався втомленим.

— Це я, Лідка.

— Лідка? Щось трапилося? — запитав він трохи стурбовано.

— Ні, нічого.

— Тоді чому телефонуєш?

— Не знаю… Я подумала про те… Дуже шкода, що ви вже не працюєте у видавництві.

— Шкода? Чому?

— Бо тоді у нього з’явилася б шанс знайти видавця, — зітхнула я.

— У кого? Про що ти говориш?

— Про поета, якого всі вважають невдахою. Йому ніяк не щастить з видавцями, скрізь відмовляють. У мене є його вірші, вони незвичайні.

— Це рукописи?

— Так.

Помовчавши, колекціонер промовив:

— Гаразд, якщо хочеш, можеш мені їх показати.

— Справді?

— Але я нічого не обіцяю. Я просто їх почитаю.

— Тоді я принесу їх завтра, гаразд? Як завжди, о п’ятій?

— Завтра я буду надто заклопотаний, тож на балачки у мене не стане сили, але можеш принести, — Арсен, навіть не попрощавшись, поклав слухавку.

XII

Згадавши про дану собі обіцянку, я змусила себе сісти за підручники. Півдня витратила на розв’язування нудних задач і написання формул. Та мені важко було зосередитися, іноді мої думки блукали дуже далеко від математики. Коли ж стрілка годинника нарешті пересунулася за четверту, я скочила на рівні ноги й почала збиратися.

Рівно о п’ятій постукала у двері Арсенового помешкання. Тим разом вони виявилися замкненими.

Минуло трохи часу, поки двері врешті прочинилися, і в них просунулася голова колекціонера. Він був у пом’ятій майці й коротких штанях. Волосся його було розкуйовджене, немов він оце щойно виліз із ліжка.

— Ну й де ці вірші? — запитав замість привітання.

Я простягнула йому поетову течку з віршами.

— Добре, я зателефоную, коли прочитаю, — сказав він і зник.

Я не встигла бодай слова промовити, так і стояла перед зачиненими дверима, сподіваючись, що він раптом визирне знову. Та цього не сталося, і я подалася геть. Слід було вже звикнути до його дивацтв та непередбачуваності! Не хотілося ні вертатися додому, ні братися за остогидлі підручники, і я вирішила трохи поблукати.

Ідучи між дерев, думала про колекціонера. Він з дитинства любив книжки і мріяв їх видавати, тому й пішов працювати у видавництво. Щоправда, тепер він облишив свій фах… То, може, справжнє його покликання полягало в тому, щоби просто колекціонувати книжки, а не видавати їх? І збагнув він це лише зараз? Бо інакше навіщо б йому було покидати роботу? Справді, віднайти й збагнути себе так непросто…

На мить я уявила собі батька. Усміхненим, безтурботним хлопчаком, студентом із підручниками під пахвою, майбутнім економістом. Він простує вуличками цього міста, блукає брукованими лабіринтами… Попереду в нього — ціле життя, стільки всього неусвідомленого, неочікуваного… Може, здійснивши свою мрію, він був би задоволеним життям і почувався б цілком самодостатнім? А може, оця його сповнена мрія не залишила б йому жодного усвідомлення її значущості й радощів, як щось давно виконане і вже пережите залишає по собі порожнечу?

— Може, справді не слід так перейматися тим, що твоя мрія залишилася тільки мрією? — заговорила я стиха, звертаючись до батька, так, немовби в ту хвилину він опинився поряд зі мною. — Принаймні, вона буде так само важливою для тебе. Потрібно лише усвідомити, що в тому немає жодної прикрості. Будь-яка праця може приносити втіху, якщо сприймати її як щось дуже корисне й потрібне. Хіба ж твоя робота електрика не корисна? Можливо, найбільша біда в тому, що нам буває важко у чомусь себе переконати. Це потрібно вміти. Либонь, справді важко переконувати себе у важливості фаху, який тобі не до вподоби, і водночас продовжувати жити мрією. Але як є, так є — змінити обставини неможливо…

Проходячи повз кав’ярню, я помахала у бік вікна дядькового кабінету. Він міг мене помітити, адже частенько дивився на вулицю, обрамлену каштанами, з яких уже облітало жовте листя. Простуючи тротуаром, сама не знаючи куди, я спинилася біля овочевої крамниці. І вже за хвилю, не зовсім тямлячи, що чиню, штовхнула важкі двері й зайшла у під’їзд.

На мене війнуло запахом порохна та цвілі — так зазвичай пахнуть усі старі будинки. Я уявила собі помешкання з надто високими стелями й просторими вікнами, де юрмилися спогади про розмаїті людські історії й долі. Сходи були запиленими й скрипучими, немов нездужали на столітню хронічну хворобу. Піднявшись на другий поверх, я спинилася. Мабуть, я чинила безглуздо, але… Натиснула на ґудзик дзвінка одних дверей, сучасних і броньованих, що на тлі цієї старовини здавалося несмаком, бо псувало і стиль, і гармонію. Минуло кілька хвилин, мені ніхто не відчинив, і я подалася до дверей навпроти. Подзвонила і за мить почула шурхіт пантофлів та жіночий голос:

— Хто там?

— Я хотіла б у вас щось запитати, — сказала я, притулившись до дверей.

— А про що це ви хочете у мене запитати? — в інтонації виразно чулися нотки підозри.

— Про людей, які мешкали тут дуже давно, точніше, про одну дівчину. Щоправда, я не знаю, у якій саме квартирі вона жила. Мені відомо лише те, що над овочевою крамницею.

— Яку ще дівчину? Тут багато хто мешкав.

— Її звали Ілоною, її мати працювала прибиральницею…

За дверима запала тиша, потім клацнув замок, і на порозі постала стара жінка в домашньому халаті та в хустці, з-під якої стирчали бігуді. Вона оглянула мене з голови до ніг, вдягнувши окуляри, що висіли на шворочці у неї на шиї, й спитала:

— Леськи Шовконючки Ілона? Та звісно, тут іншої й не було Ілони… Так це вона тебе цікавить?

— Вона, — кивнула я.

— А нащо тобі? Ти хто така будеш?

— Їхня далека родичка по батьковій лінії, — збрехала я, навіть не моргнувши.

— А… — протягнула жінка, невідривно дивлячись на мене, — то ти родичка того непутящого… Скільки ж він крові їм попив, гаспид шолудивий! Але про мертвих не варто… Бог йому тепер суддя. То що ти хочеш? Ти їх розшукуєш?

— Я знаю, що вони тут раніше жили…

— Ага, жили, он у тій квартирі, що навпроти, з новими дверима. Тільки про Ілону там ніхто нічого не знає. За той час, відколи вони виїхали, це вже треті мешканці, щоб їм добре було! Щовихідних влаштовують гулянки, якісь пиятики з тією своєю божевільною музикою, від якої голова обертом… Ходять туди без кінця якісь типки… Пики кримінальні… А на які гроші ремонт зробили, га? Звідкіля у молодих можуть бути такі гроші? Де вони їх так швидко заробили? Оно двері які поставили… Не щастить мені на сусідів! Немає ніякого спокою.

— Послухайте, а куди Ілона виїхала? Ви не знаєте?

— А куди ж їм було виїжджати, як не в село? В селі воно легше… Нічого іншого їм, бідолашним, не залишалося.

— А в яке село?

— В яке-яке. Та до Лесьчиної матері. Що ви, не знаєте? А ще родина!

— На жаль… Я далека родина… — пробурмотіла я.

— А що ж ви так раптом узялися їх шукати? Вони понад двадцять років тому звідси поїхали… Згадала раптом про своїх родичів… А де ти раніше була!? Тю! Тебе ж, певно, ще й на світі тоді не було?

— Не було, — притакнула я, — і через те дуже мало про них знаю. Я не звинувачую своїх батьків, так вже сталося… Життя іноді віддаляє людей на поважні відстані… Тож я й подумала їх розшукати. Хочу пізнати свою родину…

Я й сама дивувалася своїй винахідливості та сміливості. В ту хвилю моя фантазія, здавалося, не знала меж.

— Це добра думка, дитинко, — зітхнула жінка, як видно, трохи розчулено. — Але шкода, що до того не додумалися ще двадцять років тому твої батьки! От їх би я звинуватила! Ще й як звинуватила! Леська з Ілоною ж залишилися зовсім самі! Без допомоги, без підтримки!

Як би там не було, а той гаспид на заводі таки добряче заробляв, хоч половину й пропивав… А Леська що — копійки. З такою платнею у місті тяжко прожити, а тут ще після смерті того непутящого й мати її тяжко захворіла… От вони й поїхали з міста. І добре вчинили. То я їм нарадила. Бо з людей рідко хто добре нарадить. Усі байдужі або тішаться чужій біді. От так воно, дитинко… — жінка тяжко зітхнула і втерла очі, так, про всяк випадок, щоб не з’явилися непрохані сльози.

— То куди вони поїхали? В яке село? — знову запитала я.

— Та в Рудаки вони поїхали. А як поїхали, то й з кінцями, більше я їх не бачила. Вони сюди не навідувалися. Хоча, воно й зрозуміло… Нічого в них тут не лишилося, крім спогадів. Нічого й не тримало.

— А Рудаки — це далеко звідси?

— Та, може, якихось тридцять кілометрів буде. Туди електричка їздить, тричі на день. О десятій, о третій, а коли увечері — не пам’ятаю… То вже сама дізнаєшся. Ти ж тільки привітай їх від мене, як побачиш, скажи, що пам’ятаю їх…

Додому я йшла з таким відчуттям, ніби наблизилася до розкриття важливої таємниці. Першим бажанням моїм було розповісти про все колекціонерові, та вже за мить, добре подумавши, вирішила поки що не робити цього. Слід було почекати нагоди. Я бачила його скептичну й поблажливу посмішку, вираз недовірливої й занадто розважливої людини, яка не звикла керуватися емоціями. На мить уявила собі, як та жінка, що так припала йому до вподоби, знову отримує Шекспірівські сонети з його рук… Та чи зважився б на те колекціонер, який досі не спромігся у своєму житті на жоден відчайдушний крок, хоч і звик усе ускладнювати? Можливо, він зараз сумно зітхає, згадує й жалкує, але надто впертий для того, щоби щось по-справжньому змінити, хоч цього, начебто, прагне? Чи їхня зустріч змінила б щось у його житті, чи надала б йому сенсу? Хтозна… Та жінка може виявитися такою ж впертою й недовірливою, як і він. Крім того, цілком можливо, що вона давно вже заміжня й у неї дорослі діти. І вона щаслива й задоволена життям. І на читання книжок їй тепер просто бракує часу, або й бажання… Ймовірно, вона вже зовсім інша, ніж була тоді, й не захоче тривожити себе минулим… Отак, сумно всміхнувшись, в сум’ятті лише здвигне плечима, мовляв, як давно це було… А може, навпаки, буде зворушена, розчулиться і зрадіє? Адже, напевно, ця книжка була для неї надзвичайно дорогим дарунком, з яким пов’язані щемливі спомини? А хіба може бути щось цінніше, ніж повернення дорогого дарунка з далекого минулого, який вважався втраченим назавжди?

XIII

У неділю ввечері мені зателефонував Денис.

— Послухай, ти можеш позичити мені свого посібника з алгебри? — запитав він. — Здається, я свій десь загубив…

— Гаразд, — зітхнувши, відказала я, — позичу.

— А де ми побачимося?

— Приходь у кав’ярню на розі Ліхтарної вулиці. Я там працюю до десятої вечора, — відказала я.

— Тоді я зайду завтра по обіді, — пообіцяв Денис, і голос його, здавалося, пожвавішав.

Поклавши слухавку, я гмикнула. Це ж треба так цікавитися математикою, щоб телефонувати з приводу якогось дурного посібника!

У понеділок Нелька зустріла мене геть засмучена. Мені було незвично бачити її такою: очі почервоніли від сліз, немовби вона проплакала всю ніч. Саме вчора Нельчин син, познайомившись врешті із сусідом, заявив, що не бажає його більше бачити, бо він, мовляв, схожий на злого Змія. Ну а далі зчинився справжній вереск…

— Сама не розумію, — скаржилася Нелька, — звідкіля така асоціація? Чому злий Змій? Він був таким добрим до мене, а головне, таким уважним… Річ просто в Юрковій розпещеності! Нестерпна дитина! Я завжди занадто потурала йому! Ось він і на голову виліз! Найгірше те, що все відбувалося у присутності сусіда, уявляєш? Я готова була крізь землю провалитися від сорому, коли малий виганяв його з хати! І як я його тільки не вмовляла, як не заспокоювала, чого тільки не обіцяла, навіть на коліна ставала… А воно таке впертюще, що де там! І гримала, і по задку дала, все марно! І в кого він такий вдався?

Я лише важко зітхнула, не знаючи, що на те відказати і як її утішити.

— І що мені тепер робити? Змиритися, що доведеться бути усе життя самій і виховувати його без батька? — провадила Нелька, помішуючи в баняку бульйон. — Та інші діти мало не за руку тягнуть першого зустрічного чоловіка в хату! Ну в кого він такий нестерпний вдався? І чому він не як усі нормальні діти? За що мені така кара?

— Може, тобі не слід так перейматися? — сказала я. — Ти ж не встигла закохатися у сусіда?

— Не знаю, — схлипнула Нелька. — Я не хочу бути самотньою!

— А ти не думай про це. Раптом наступний твій знайомий Юркові сподобається? — я спробувала її підбадьорити, але, здається, мені це не надто вдалося.

— Я вже втратила надію, — махнула рукою Нелька, — молодість минає… Видно, така доля моя — бути все життя самій.

Я не дуже вміла втішати, тому навіть зраділа, помітивши нового відвідувача.

То був отець-богохульник. Цього разу він був сам і, замовивши собі лише горнятко кави, пив її, сидячи біля ляди. Був він сьогодні, як мені здалося, в задумливому, меланхолійному настрої — думками блукав десь далеко звідси. Випивши каву, замовив ще одне горнятко, а відтак іще одне.

— Ви впевнені, що вам не зашкодить така кількість кофеїну? — спитала його я.

— Впевнений, — відказав отець, — кава доповнює мій стан. Мені не хочеться заспокоюватися.

— У вас щось трапилося? — здогадалася я.

— Авжеж, — відказав, — трапилося.

— Щось поважне?

Він знову кивнув головою.

— Це напевно якийсь знак. Це не випадково… — зашепотів отець-богохульник із якимсь таємничим виглядом.

— Але що? — так само пошепки спитала я.

— Я учора знайшов ікону!

— Ікону?

— Так! Уявіть лише, Лідо! Вона лежала на землі, і по ній ходили! Навіть не підозрюючи, що це ікона!

— Хіба таке можливо? — здивувалася я.

— Справді, це здається неймовірним! Мені й самому в це важко було повірити. Це сталося на будові. Там, на вулиці Героїв, біля загорожі з усіляких дощок зробили хідник. Я помітив випадково… Раптом здалося, що на одній із тих дошок — лик Божий… Я підняв, а це й справді ікона! Давня понищена ікона!

— Неймовірно! — вигукнула я так голосно, що аж з кухні визирнула Нелька.

— От і я так подумав — неймовірно! Але ви собі й уявити не можете, що я відчув у ту мить! Щось таке зійшло на мене… Якесь зворушення, трепет… Я обцілував її і зайшовся плачем, немов мала дитина! Ви можете собі таке уявити? Стояв і плакав, і не в змозі був стриматись!..

Знаючи отця-богохульника, який частенько приводив сюди білявок, впивався вином, критикував духовенство й вигукував непристойнощі, це справді важко було собі уявити.

— Я теж ніколи такого не міг собі уявити раніше, — зітхнув він, ніби прочитав мої думки.

— А як ви вчинили з тією іконою? — запитала я.

— Я відчистив її і повісив на стіну. Її треба відреставрувати. Фарби зовсім зблякли й облізли, дошка де-не-де сточена шашіллю, зображення малопомітне… Це Спас у славі. Схоже, п’ятнадцяте або шістнадцяте століття. Для музею це була б справжня знахідка. Ну хіба ж не дивовижна подія сталася зі мною?

— Дійсно, дивовижна, — погодилася я.

— Отож-бо! Але, гадаю, це не випадково. То знак Господній. Не кожному пощастить отак знайти ікону…

— Але ви не просто її знайшли, — зауважила я. — Ви її врятували.

— Так, — погодився отець, — врятував. Тепер я здригаюся від думки, що її могли б викинути на сміття з іншим мотлохом чи спалити…

Допивши трете горнятко кави, він підвівся, збираючись піти.

— А я знаю одну людину, яка рятує від остаточного знищення і забуття книжки, — сказала я, хоч і не знала навіщо.

— Благословення місія, — відказав отець, — повертати людям їхні духовні скарби.

«Так, — подумала я, згадавши фанатизм Арсена, — шкода лише, що ці книжки належать тільки колекціонерові».

На обід, як завжди, до нашої кав’ярні завітав учитель музики. Він замовив собі грибну юшку та, скуштувавши кілька ложок, відсунув тарілку, втерши салфеткою вуса.

— Юшка страшенно пересолена й переперчена, — голосно сказав він.

Я бачила, як почервоніла Нелька. Вона миттю кинулася до баняка із щойно зготованою юшкою, занурила у нього ложку, спробувала страву на смак і скривилася.

— Справді… — розгублено прошепотіла.

Потрібно було рятувати ситуацію. Добре, що в той час тут не було голомозого добродія з контори. Той влаштував би справжній скандал.

— Вибачте, — звернулася я до вчителя музики, забираючи у нього тарілку з юшкою, — може, натомість ми запропонуємо вам щось інше? Наприклад, свіжого бульйону?

Тим часом з кухні знову визирнула Нелька й, наблизившись до вчителевого столика, тяжко зітхнула.

— Бульйон теж пересолений і переперчений, — відверто сказала вона, мало не плачучи.

За якусь хвилю вчитель зніяковіло кахикнув:

— Не слід так переживати. Таке іноді трапляється, коли якісь негаразди. Так бувало і з моєю матусею. Хоча вона готувала пречудово. Ви готуєте так само добре…

— Справді? — понуро запитала Нелька.

— Справді! Ваші юшки — це щось особливе! Я їх просто обожнюю! Я тому й приходжу сюди пообідати, бо ваші юшки нагадують матусині!

Поправивши куховарський чепчик, Нелька сумно всміхнулася крізь сльози.

— Якщо юшки переперчені й пересолені, може, ви скуштуєте чогось іншого? — запитала вона. — Наприклад, шніцель з картоплею чи котлети…

Вчитель музики всміхнувся й погладив вуса.

— Я, зазвичай, на обід полюбляю юшки, — відказав він. — Але сьогодні зроблю виняток. Нехай буде шніцель.

Нелька миттю кинулась на кухню.

— Це ж треба було так зганьбитися, — зітхнула вона, коли вчитель музики, пообідавши, вже зник за дверима. — Ось що стається, коли не складається особисте життя! Навіть страви не вдаються! Добре, що вчитель виявився доброю людиною, не став влаштовувати сварки й скандалу. Знаєш, а він досить привабливий чоловік… Нарешті я приглянулася до нього, як слід. У нього дуже лагідні очі… Ти не помітила? До речі, до юшок треба долити води!

Всміхнувшись, я лише стенула плечима. Після цього випадку в Нельки значно покращився настрій. Здавалося, помалу вона забувала про свою прикрість.

По обіді дзвоник на дверях теленькнув сором’язливо й невпевнено. Якусь мить Денис стояв на порозі, мнучи у руках свій наплічник. Та, побачивши мене, він, здавалося, зітхнув з полегшенням, і махнув мені рукою. Роззираючись довкола й червоніючи, Денис наблизився до ляди.

— Тут досить затишно, — зауважив він, привітавшись.

— Авжеж, — погодилася я, подаючи йому посібника з алгебри. — Може, чогось бажаєш?

— Можна чаю, — відказав Денис, сідаючи. — А я думав, ти ще навчаєшся в школі…

— Як бачиш, я вже працюю, — поважно мовила я, подаючи йому горня із чаєм.

— Добре тобі, — зітхнув Денис, — а я поки що тільки мрію позбутися надмірної опіки батьків. Але, гадаю, все зміниться після того, як вступлю до інституту. Залишилося трохи більше, ніж півроку…

Якийсь час він мовчки сьорбав чай.

— Мабуть, праця кельнерки трохи марудна? — припустив він.

— Аж ніяк, — заперечила я, — навпаки, навіть цікава.

— Цікава?

— Авжеж, — відказала я, — ця праця дає змогу спостерігати за іншими людьми, бути свідком їхніх переживань, подій, що стаються з ними…

— І що з того?

— А те, що, спостерігаючи за ними, ти начебто теж береш участь у їхньому житті і багато чого вчишся! Це майже те ж саме, що читати книжки. Іноді люди звіряють тобі свої таємниці, прагнуть поділитися якоюсь новиною, а то й почути пораду… Вони приходять сюди, коли їм добре й коли погано. Іноді бажають про щось порозмовляти, щоби прогнати самотність, а часом навпаки — помовчати за келихом вина чи горням кави, і щоб ніхто не заважав… Іноді, коли їм зовсім кепсько, вистачає всміхнутися й просто подати каву! І вже від цієї дрібниці можна відчути приємність…

Денис усміхнувся.

— Ніколи б не подумав…

— Ось бачиш, за столиком збоку, — стиха заговорила я, — той чоловік з гальбою пива… А в іншому кінці зали — жінка з горням кави… Насправді вони вже давно одне в одного закохані. От тільки чоловік боїться визнати свої почуття, а жінка гадає, що вона йому не надто подобається, тому вони й сидять у різних кінцях кав’ярні та лише зиркають одне на одного. І, мабуть, тільки заради того, щоби отак посидіти у різних кутках й позиркати, вони приходять до нашої кав’ярні. Або ж отой голомозий добродій із житлової контори, що сидить біля вікна й гортає газету, бачиш?.. Він тішить себе думкою, що тут його усі бояться, бо він примхливий вередун та скандаліст. І йому дуже допомагає така втіха, бо в конторі він усього-навсього підлеглий, хоч і досі мріє бути директором! А ота сумовита красуня між двох чоловіків, вона мріє знайти свою половинку — того, хто був би для неї цікавий, спроможний розвіяти її нудьгу. Але поки що це не вдається нікому…

— І все це — твоя спостережливість? — запитав Денис, знову всміхнувшись.

— Як бачиш, — відказала я. — Хоча наша куховарка не зі всім погодилася б…

Тієї миті до ляди підійшов відвідувач, хлопець у кашкеті набакир, і замовив каву. Сівши біля Дениса, він закурив цигарку. Денис свердлив його невдоволеним поглядом, зітхав, кахикав та вовтузився на стільці. Але, схоже, хлопець у кашкеті не розумів його безмовних натяків. Денис похнюпився. Між нами запала безглузда мовчанка. Тим часом, немов на зло, відвідувачі підходили один за одним, замовляючи то каву, то пиво.

— Тут стільки людей, і зовсім незручно спілкуватися, — нарешті промовив Денис.

— Авжеж, — погодилася я. — Сьогодні їх багато, як ніколи…

— Мабуть, я вже піду, не буду тобі заважати. Дякую за посібник.

Я лише стенула плечима.

— Можна тобі якось зателефонувати? — запитав він.

Я знову стенула плечима. Він ніяково всміхнувся тією своєю дитячою усмішкою і попрямував до дверей. Якусь мить я стояла, дивлячись йому вслід, хоч його вже й не було видно, і теж усміхалась, не розуміючи, чому.

XIV

Схоже, між Нелькою та вчителем музики зародилася симпатія. Можливо, це були перші паростки ще не усвідомленого почуття. Обоє, здавалося, будь-що хотіли одне одному сподобатися. Наступного дня вчитель музики, з’ївши тарілку грибної юшки, замовив ще одну. Він їв з неабияким смаком, усміхаючись, сьорбаючи і прицмокуючи. Мені ніколи не доводилося помічати раніше, щоби він отримував стільки задоволення від їжі. А може, всі оці прицмокування й голосне сьорбання з мугиканням призначалися Нельці й були своєрідним залицянням? Адже вона під різними приводами визирала з кухні, ледь стримувала вдавано заклопотану усмішку і привертала увагу кахиканням чи наспівуванням якоїсь мелодії. Закінчивши обідати, вчитель музики підійшов до ляди й покликав Нельку.

— Юшка пречудова! — задоволено сказав він їй. — Зроду не їв нічого смачнішого! Навіть моя матуся не готувала краще…

— Але цю юшку я готувала й раніше… — скромно зауважила Нелька, почервонівши з утіхи.

— Так, але сьогодні вона винятково смачна! — запевнив учитель. — Ви перевершили себе!

Згодом я скуштувала Нельчиної грибної юшки. Вона справді була як ніколи смачною.

— Як тобі це вдалося? — спитала я. — Якась нова приправа? Чи новий рецепт?

— Ну, треба ж удосконалюватися! — загадково мовила Нелька.

У середу до кав’ярні нарешті навідався поет-невдаха. Сівши біля ляди, він, як і зазвичай, замовив чарку коньяку й горнятко кави.

— Я прочитала вашу поезію, — озвалася я.

Він запалив цигарку.

— І що? — спитав за якусь хвилю, не затягуючись, лише пускаючи дим.

— Її не сплутаєш ні з якою іншою, — сказала я.

— А точніше? Які враження? Мені важливо це.

— Мої враження? Можливо, я не надто вмію висловлюватися щодо поезії… Я не є настільки її знавцем…

— Пусте, будь-хто може висловлюватися щодо поезії і мистецтва загалом, коли воно його зачепило. Головне бути щирим. І не обов’язково при цьому бути знавцем, критиком чи професором. Моя покійна малограмотна бабуся все життя мешкала в селі, не була у жодному концертному залі, не слухала класики, а якось, зачувши по радіо Бетховена, розчулилася до сліз. Справжнє мистецтво творять не для теоретиків, які здебільшого й вважаються його знавцями, а для людей, які його потребують. А це може бути й звичайний учитель, і столяр чи домогосподарка… То що? — його очі дивилися на мене зі жвавою цікавістю.

— Коли поезія здається чимсь незбагненним і ти дивуєшся їй, тоді, мабуть, вона справжня, — заговорила я. — У справжній поезії немає місця для брехні та фальші. Інакше вона не вразить, не торкнеться душі. А ваша поезія вражає й торкає… Якби можна було її намалювати, я, наприклад, зобразила б її оголеною жінкою, огорнутою темрявою.

— Цікаво… — задумливо промовив поет.

— Але я поверну вам течку трішки згодом, я ще читаю вірші, — не знаючи його реакції, я вирішила не казати йому про те, що віддала його поезію колекціонерові.

— Гаразд, — усміхнувся той. — Мене це навіть дуже тішить. Читайте, скільки завгодно.

За хвилю він уже пересів за столик. Вийняв з кишені маринарки записничок, а з іншої кишені — фотокартку, допив каву й, ковтнувши коньяку, взяв до рук олівця і замислився.

— А чия це фотографія? — запитала його я, прибираючи з сусіднього столика порожні горнята. — Вашої коханої?

Поет здивовано глянув на мене.

— На жаль, ні, — відказав. — Я взагалі не знаю цієї жінки, бо випадково знайшов цю фотокартку біля одного смітника. Хтось викинув її разом із листами й старими газетами, які розкидав довкола вітер. Можливо, зовсім ненавмисно… Фото так сподобалася мені, що я вирішив забрати його, — воно ж усе одно нікому не належало. Шкода було, щоб воно так просто зникло у тому смітті…

Він простягнув мені світлину. З тієї чорно-білої, трішки пожовклої фотокартки на мене дивилася молода дівчина, трохи старша за мене, з густим довгим світлим волоссям, зачесаним на проділ, великими очима й ледь помітною усмішкою. Мабуть, цьому фото було вже понад двадцять, а то й тридцять років.

— Гарна, — проказала я, повертаючи фотографію поетові.

— Так, — підтвердив той, — вона вродлива. Щось у ній є таке… Якась незбагненна принадність… Можливо, вона струменить із її очей, сумних і мудрих. А можливо, з ніжних уст… Ця дівчина здається самотньою і не надто щасливою.

— Може, навпаки, вона цілком задоволена життям? — припустила я. — Молода і гарна… В таку, напевно, багато хто закохувався. Здається, вона навіть була розпещена увагою й любов’ю…

— Тоді б у неї мали бути зовсім інші очі. А в її очах — несповнені сподівання і якісь неможливі мрії, — провадив поет.

— Але хіба неможливі мрії — це нещастя? — скептично запитала я.

— Певною мірою. Іноді якась незначна на перший погляд обставина може обернутися справжньою трагедією. Насправді все у нашому житті залежить, здебільшого, від дрібниць.

— Цікаво, де тепер ця дівчина? Гадаєте, вона з нашого міста? Можливо, вона й далі мешкає тут?

— Я теж часто намагаюся уявити, хто вона, звідки, як склалася її доля?.. — зітхнув поет. — Адже видно, що фотокартка давня. От дивлюся на неї і починаю писати, у мене з’являються нові ідеї. Я навіть думаю, що, можливо, ця випадково знайдена фотографія є моїм талісманом, чи радше — своєрідною музою.

— Мабуть, краще було б, якби муза була у вас реальною, — зауважила я.

— А вона й зараз цілком реальна, — заперечив поет.

— Ну так, але, гадаю, її слід було б називати музою, якби ви знали її особисто і вона вас по-справжньому надихала. Хоча в такій справі немає ніяких гарантій — раптом, ви б у ній розчарувалися? Вона могла б виявитися зовсім інакшою, ніж та, яку ви уявляєте, дивлячись на світлину.

Поет похитав головою:

— Можливо, ви й маєте рацію. Можливо, зустрівши цю жінку тепер, я б не впізнав у ній ту юну і світлу дівчину з мудрими очима й вразливою душею. Тож краще, щоб вона залишалася моєю фото-музою — вона далека й вимріяна, зате не стримує польоту фантазії. Крім того, ця жінка вірна мені, вона розуміє мене без слів, не завдає мені прикрощів.

— Але хіба ж так цікаво?

Поет, здавалося, вже не чув мого запитання. Його полонили рими, він заходився швидко записувати їх у своєму нотатнику, і я йому не заважала.

Увечері, коли я, як завжди, дрімала над підручником з алгебри, зателефонували батьки. Мати розпитувала мене про те, як мені живеться у дядька, як працюється у його кав’ярні, які ціни на базарах, що я собі купую… Розповіла кілька пліток про мою однокласницю, яка завагітніла невідомо від кого, і про смерть старої сусідки, що ходила на милицях… У них все було по-старому. Мати вечорами плела шкарпетки і светри, переглядаючи безкінечні телепрограми, гримала на батька, який все робив не так, як вона б хотіла… А батько повертався із праці набурмосений і тішився тільки тим, що його донька сповнить нарешті його мрію і стане економістом. Його найбільше цікавило, як просувається моє навчання. Я тяжко зітхнула, але вирішила не розчаровувати тата.

— Все гаразд, — відказала я, щосили намагаючись надати своєму голосу безтурботного, жвавого тону. — У математиці є навіть певні успіхи… І викладачка вважає мене доволі здібною…

Батько зрадів. Навіть через слухавку я відчула, як він задоволено всміхається. А я ненавиділа себе за малодушність, нещирість, брехливість і боягузтво, та не могла нічого з собою вдіяти. Ніколи не думала, що, погодившись здійснити батькову мрію, я відчуватиму такий тягар та докори сумління. Чи зможу я коли-небудь бути справжньою і щирою із рідним батьком?

Не встигла я покласти слухавку, як знову пролунав дзвінок. Телефонував колекціонер.

— Я прочитав поезію твого друга, — він, уже звично, не привітався.

— І що, вона вам сподобалася? — нетерпляче запитала я.

На іншому кінці дроту почулося зітхання:

— Талановито, хоча й трохи екзальтовано. Органічно вона не є мені близькою, але, гадаю, її можна надрукувати.

— Справді?! — мало не вигукнула я.

— Так, але я не маю певності, чи є у тому сенс.

— Тобто? — незрозуміла я. — Ви ж мені щойно сказали, що цю поезію можна надрукувати!

— Навіть якщо вона й побачить світ за допомогою одного божевільного мецената, який полюбляє невідомих поетів і просто не знає, що йому робити із надміром грошей, продаватися книга все одно буде дуже кепсько. Крім того, її швидко забудуть, і вона невдовзі поповнить мою колекцію.

— І через те, ви гадаєте, немає сенсу її публікувати? — перепитала я.

— Саме так, — відказав колекціонер.

— А вам не здається, що ви помиляєтеся? — додала я, помовчавши якусь мить. Мабуть, у моєму голосі надто виразно почулися сердиті нотки, бо він розсміявся.

— Помиляюся?

— Авжеж! Якщо поезія справді варта того, щоб її надрукували, то її потрібно друкувати! І не важливо, що буде згодом! Не важливо, забудуть її чи не забудуть… Це немає ніякого значення! І ми не маємо на це впливу! Ми можемо лише допомогти цій книжці народитися! Ось що важливо! Щоби вона була! Навіть якщо потім і поповнить вашу колекцію! Навіть якщо її прочитає лише одна-однісінька людина, а не тисячі, у тому вже буде сенс! А може, для когось та книжка стане такою, що не відпускає? І хтось, узявши її до рук, раптом збагне, що чекав саме на неї!..

На мить запала тиша. Мені навіть здалося, що я розмовляла сама з собою, і колекціонер мене зовсім не слухав, поринувши у свої суперечливі думки.

— Я можу це влаштувати, — нарешті озвався він. — Я ще не втратив впливу у видавництві, там працюють мої друзі, якщо їх можна так назвати, хоча зазвичай я їх так не називаю… Гадаю, з цим не буде особливого клопоту. Адже та поезія чогось таки вартує.

— Справді?! — знову мало не вигукнула я. — Тож тепер я можу йому про це розповісти?

— Я хотів би сам йому повідомити, — сказав колекціонер, — можеш дати мені координати автора?

З тим якраз була біда, бо я не знала про поета майже нічого: ні того, де його слід шукати, ні як його звати, ні в кого можна напитати цю інформацію.

— На жаль, я не знаю… — пробурмотіла я. — Але він часто буває у нашій кав’ярні. Він, здебільшого, там пише.

— Гаразд, — зітхнув колекціонер, — тоді можеш повідомити йому, що знайшла видавця на його твори, і передати мій номер телефону. Якщо матимеш змогу, прийди завтра і забери течку з віршами.

— Завтра я працюю, тому прийду аж у понеділок.

— Гаразд, о котрій завтра ти йтимеш до кав’ярні? — запитав Арсен.

— О пів на десяту.

— Тоді я чекатиму тебе напроти кав’ярні о цій годині, — сказав він і, перш ніж я встигла промовити бодай слово, поклав слухавку.

Завищавши з утіхи, я підкинула до стелі підручника з алгебри, аж він мало не розлетівся на шматки, а відтак жбурнула його чимдалі від очей, під письмовий стіл. Того вечора про формули й задачі не могло бути й мови. Були речі значно приємніші й значущіші, про які хотілося думати. «Цікаво, — міркувала я, — що відчує поет, дізнавшись про все? Піднесення, збентеження, хвилювання, сум’яття? Це ж була його найбільша мрія — надати своїй поезії життя… Мабуть, для декого у тому й полягає справжнє щастя — здійснити свою головну мрію. Свою мрію…»

Того вечора я зрозуміла, яке мало не містичне значення має випадок і гра обставин. Справді, якби не моє знайомство із диваком-колекціонером, який поцупив у мене книжку, виявився колишнім видавцем і, до того ж, повернувся у це місто, цього ніколи могло й не статися. І поетової книжки теж могло б не бути… Може, це знайомство аж ніяк не слід вважати сліпим випадком? Може, сенс того, що відбувається, розкриється лише згодом? У ту мить мене ніби осяяло і я прийняла рішення. «Якщо колекціонер не наважується зробити крок, аби наблизитися до свого минулого, яке, схоже, є для нього вкрай значущим, я зроблю це замість нього».

XV

Він чекав на мене, як і обіцяв, навпроти кав’ярні. У тому самому кумедному капелюсі, у довгому плащі наопашку, тримаючи під пахвою поетову течку.

— Якби цих віршів було хоча б на десять більше, я б уже не читав їх, — заговорив він, коли я наблизилася, і простягнув мені течку. — Жодного зайвого аркуша!

— Чому? — спитала я.

— За один вечір перечитати стільки поезії… Це занадто, — відказав він. — Поезію слід читати порціями, так само, як і слухати класичну музику. Але іноді вона захоплює тебе у вир так, що ти вже не можеш відірватися від неї, так само, як не можеш урвати на половині слухання симфонічного твору, хоч і відчуваєш отой надмір. Ось як мистецтво може нами володіти!

Він підняв капелюха, прощаючись, і швидко перейшов на протилежний бік вулиці.

— А можна, я прийду до вас у понеділок? — гукнула я йому в спину.

Колекціонер озирнувся.

— Навіщо? — запитав він.

— Я хочу ще раз подивитися вашу бібліотеку! — гукнула я.

Він знизав плечем і, не відповівши нічого, побрів собі далі. І що це мало б означати: непевність чи згоду? Чи що йому зовсім байдуже? Хай йому грець! Загадковіших людей, аніж цей колекціонер, мабуть, не існує у цілому світі!

Поет-невдаха з’явився у нашій кав’ярні лише наприкінці тижня. Він підійшов до ляди з відсутнім виглядом і, замовивши каву з коньяком, почав нишпорити у кишенях, шукаючи грошей. Знайшов і відразу вибачився, бо їх, як виявилося, вистачало лише на горнятко кави.

— Маю для вас новину, — урочисто повідомила я, наливаючи йому каву. — Я напитала для вас видавця!

Спершу він мовчав і пильно дивився на мене, примруживши очі, без жодних емоцій, наче не розумів, про що йдеться, а відтак знову заходився хапливо нишпорити по кишенях.

— Перепрошую, що ви сказали? — нарешті, вивернувши їх усі, перепитав поет — мабуть, вирішив, що це йому причулося.

— Я знайшла для вас видавця, — повторила я, подаючи йому течку з віршами.

Він кахикнув і вп’явся у мене поглядом.

— Хіба таке можливо? — запитав, узявши течку під пахву.

— Уявіть собі, — всміхнулася я.

Поет голосно сьорбнув каву, все ще не ймучи віри сказаному.

— А то як?

— Я просто дала прочитати йому вашу поезію.

Чоловік заплющив очі і певний час отак і сидів.

Я навіть злякалася, чи йому від цієї несподіваної новини раптом не стало млосно, чи він, бува, не знепритомніє. Але вже за мить поет знову пронизав мене по-дитячому недовірливим поглядом.

— Ви справді впевнені? Але… Як це вам вдалося? Я ж стільки років шукав… Мені не щастило… Просто неймовірно… А де ви його знайшли? Послухайте, а ви, часом, не помиляєтеся? Цей видавець справді погодився надрукувати мою поезію? Ви нічого не плутаєте? Може, ви не так зрозуміли? О, так, так — ви неправильно зрозуміли! Авжеж!.. Ви ще дуже юна й наївна, а головне, недосвідчена… Отож, могли просто сприйняти бажане за дійсне…

Поет-невдаха зовсім розгубився. Він щось бурмотів, немов тим швидким потоком плутаних слів намагався переконати у неможливості почутого не мене, а себе. У його очах видно було сумнів. Напевне, він належав до тих людей, які навіть в очевидних речах шукають доказів їхньої очевидності. Мені було дивно, що він ні про що мене не розпитував, не спробував дізнатися хоча б якісь подробиці. Напевно, іноді успіх звалюється людині мов сніг на голову, і їй потрібен час, щоби оговтатися й врешті це усвідомити. Така раптовість завжди спершу лякає. А ще, цілком можливо, поет надто звик до того стану речей, в якому постійно перебував. Він надто тривалий час вважав себе невдахою, щоб так взяти і повірити, що це не так і що все може бути зовсім інакше.

— Зателефонуйте і про все дізнайтеся, — проказала я, подавши йому аркуш із блокнота, де поспіхом записала номер телефону колекціонера. — Гадаю, буде краще, коли ви самі у тому переконаєтеся, гаразд?

Спершу він уважно вглядався у кривуваті числа, виведені моєю рукою, ніби вони могли розповісти йому щось про його ймовірного видавця, а може, й щось більше. І зненацька, скочивши на рівні ноги, наче його вдарило струмом, щось невиразно пробурмотів (можливо, подякував) і притьма подався геть, навіть не допивши кави, а біля дверей мало не збив із ніг пралю.

У понеділок час для мене тягся нестерпно довго. Так, зрештою, було завжди, коли я приходила на лекцію до математички. Цього разу я була неуважною, незосередженою, мозок мій працював мляво й неохоче, ніби навмисно не бажав заглиблюватися у те, що його не цікавило. Я помилялася в обчисленнях, плутала формули і ненавиділа себе за тупість. Але що я могла вдіяти? Раз у раз крадькома зиркала на годинника й важко зітхала, подумки благаючи, щоби його стрілки крутилися хоч трохи швидше. Дивлячись на математичку, я дивувалася. Звідкіля у цієї жінки бралося стільки енергії, стільки захоплення, самопосвяти й цікавості до цієї нудної справи? Вона могла годинами пояснювати й безліч разів терпляче повторювати свої тлумачення, без жодного роздратування і втоми. Навпаки, це приносило їй тільки втіху.

— Ти, здається, сьогодні втомлена, — зауважила викладачка, виправляючи помилки у зошиті.

— Так, мабуть, — пробурмотіла я, почервонівши. — Це через хворобу… Ще не зовсім оговталася…

— Слід вживати вітаміни, — порадила математичка. — Це покращує роботу мозку. Хоча, знаєш, — додала вона за мить, — у мене таке враження, що ти від цієї науки не маєш жодного задоволення. Впевнена, що це тобі потрібно? Може, ти маєш більші здібності до гуманітарних наук?

У відповідь я лише присоромлено опустила очі. Та й що я могла сказати?

Щойно за мною зачинилися двері її помешкання, я вкотре відчула полегшення — мої тортури на сьогодні закінчилися! Біля під’їзду зіткнулася з Денисом.

— Ти поспішаєш? — запитав він, поправивши свої окуляри.

— Так, трохи…

— А що робитимеш увечері? Може, прогуляємося? — щоки його палали.

— На жаль, ні… — пробурмотіла я, не дивлячись на нього. — Сьогодні я не матиму ані жодної вільної хвилини… Бувай.

Уже на вулиці я сповільнила ходу і тяжко зітхнула. Напевно, образився… Слід було по-іншому з ним розмовляти. Але як це — по-іншому? А може, варто було щось пояснити? Ну, на це не було часу… Про такі речі не говорять поспіхом та мимохідь. І чого це я так переймаюся? Адже я справді поспішаю. Зрештою, він мав би розуміти, що у мене можуть бути важливі справи. Взагалі, до чого тут образи?! Ображаються лише тюхтії!

Поглянувши на годинника, я відігнала від себе хмару суперечливих думок і попрямувала у напрямку вулиці Садової, 36.

Двері будинку були зачинені. Схоже, колекціонер сьогодні нікого не чекав. Минуло кілька хвилин, поки нарешті клацнув замок. Просунувши крізь напівпрочинені двері голову, колекціонер насупив брови.

— Ти чого прийшла? — запитав абсолютно безцеремонно.

— Я ж казала вам, що прийду, — спробувала виправдатися я. — Ви що, не хочете мене бачити?

— Гаразд, — зітхнув він, — заходь.

На мене війнуло знайомим запахом книжок. Будинок зустрів мене привітніше, ніж його дивакуватий господар: затишком і спокоєм. І навіть двері кухні рипнули, ніби гостинно припрошували увійти. Тут знову було чимало немитого посуду, що вже не поміщався в умивальнику. Стіл — у хлібних крихтах та масних плямах. На підвіконні лежала купка книжок…

— Схоже, вам справді просто необхідна жінка. Принаймні для того, щоби помити посуд, — пожартувала я.

— А… посуд… Завжди бракує часу, щоб його помити. А головне — бажання, — відказав колекціонер. — Здається, вже не залишилося жодної чистої тарілки й виделки.

Він зазирнув у шафку. Там була лише одна тарілка.

— Бачиш, не все так погано, — промовив він, захихотівши.

— Що ж, — зітхнула я. — Тоді я помию вам посуд. Інакше у вас незабаром справді не залишиться жодної чистої тарілки.

— Відразу видно, що ти працюєш у кав’ярні, — зауважив Арсен.

— Ото вже ні, — заперечила я. — Не забувайте, що я працюю там не посудомийницею, а кельнеркою. І, до речі, ненавиджу мити посуд.

— Тоді навіщо запропонувала мені помити його? Навіщо змушувати себе робити те, що не любиш? Облиш.

— Ну, хоча б для того, щоб у вас було вдосталь тарілок, які ви потроху бруднитимете, — відказала я, закотивши рукави й беручись до роботи.

Колекціонер важко зітхнув, усівся на підвіконня й заходився гортати котрусь із книжок, що лежали збоку.

— Мабуть, мені справді потрібно навести тут лад. Це допоможе відволіктися від смутку, нудьги та усіляких не вельми приємних думок. Принаймні це краще, ніж зазирати у чарку.

— Ви зазирали у чарку? — запитала я, відмивши задавнені рештки їжі з однієї тарілки й намагаючись відшкрябати наступну.

— Хотів, але не зміг, — сумно всміхнувся колекціонер. — Навіть дивно… Не відчував жодного смаку, окрім огиди… Не вийшло б із мене пияка. На жаль…

— Чому на жаль?

— Ну як? Мав би полегшення, забуття й миттєву втіху… — меланхолійно промовив Арсен.

— Добре, що ви не перетворилися на пияка. Було б дуже прикро, якби ви так себе знищили.

— Хіба є різниця, чим себе нищити, — алкоголем чи беззмістовністю? Я нищив себе беззмістовністю…

На якийсь час запала мовчанка. Я домивала посуд, він спостерігав за мною. Важко було зрозуміти його. Що стало причиною Арсенового смутку й меланхолії?

— Скажіть, а поет до вас телефонував? — запитала я.

— Так. Ми навіть бачилися з ним учора й домовилися разом поїхати до видавництва. Кумедний він чоловік. Все ще не може повірити у мою пропозицію, немов то чудо якесь. Але це мені в ньому якраз і сподобалося… Це, я б сказав, ознака незіпсутості, нерозбещеності… Він сказав, що повірить лише тоді, коли побачить книжку й візьме її до рук. Що ж, якщо тільки у цьому полягає сенс його життя та щастя, нехай. Матиме книжку. І я зроблю щось корисне. Мені доводилося готувати до друку багато книжок, які насправді не вартували цього. Тож коли випадало надрукувати щось справді хороше, я, мов той юнак-початківець, відчував справжню гордість. Тепер ти розумієш? Це ще одна причина, чому я погодився допомогти надрукувати цю книжку: мені забаглося знову пережити ту давно забуту гордість. Тобто, я піддався цій спокусі й заради власного задоволення теж… Може, згодом її і не забудуть, ту книжку. З книжками взагалі іноді трапляються дивні речі…

Зіскочивши з підвіконня, він узяв під пахву книжки, що лежали обік нього й рушив до дверей.

— Ти, здається, хотіла поглянути ще раз на бібліотеку? — запитав, не обертаючись і не чекаючи відповіді.

Я витерла руки об ганчірку, що нагадувала рушник, і подалася за ним.

— Навіщо це тобі? — спитав він за хвилю отим своїм скептичним і трохи зверхнім тоном, відчиняючи двері до бібліотеки. — Невже ти так любиш книжки?

— Люблю, — сміливо відповіла я. — Крім того, ви ж самі казали, що ви ними по-справжньому не володієте, тож я маю таке саме право споглядати їх і читати. І я, і будь-хто інший, хто цінує книжки. Це навіть несправедливо, що ви їх тут зачинили, заховавши від усього світу, і лише самі втішаєтеся ними!

— Несправедливо? От зухвале дівчисько! — колекціонер поблажливо всміхнувся. — Тільки мені чомусь не так вже й часто доводилося зустрічати людей, які по-справжньому цінували б книжки. Так, здебільшого вони їх купують, читають, чи то з цікавості, чи то під впливом амбіцій, моди й реклами. Але згодом ці книжки часто опиняються або на смітнику, або, у кращому випадку, десь у букіністичній крамниці, де їх спродають за копійки. Бо люди вважають, що прочитана книжка віджила своє. Ось такі вони, поціновувачі книжок! Тому я правильно чинив, що крав або забирав у них їхні «віджилі» книжки, які вже були їм не потрібні та не цікаві, які лише займали місце на їхніх полицях! І я правильно зробив, що зачинив ці книжки тут, сховавши від усього світу!

— Але це несправедливо, — обурилася я, — вважати тільки себе великим любителем книг! Якщо послухати вас, то виходить, ви — єдиний обраний, а решта книголюбів тільки те й роблять, що викидають книжки на смітники! По-моєму, це справжнісінький снобізм!

— Авжеж! Та завдяки моєму, як ти висловилася, снобізмові, пощастило врятувати стільки книжок! І це, це найважливіше! Це поборює будь-який аргумент!

Я лише важко зітхнула. Іноді Арсен був просто нестерпний!

— Якби я мав своє видавництво, то видавав би тільки ці вартісні, забуті книжки. Можливо, тоді б я їх рятував і повертав до життя по-справжньому, — промовив він. — Але постає питання, чи мали б вони тоді таку цінність, яку мають тепер? Швидше за все, ні. Парадоксально…

Приставивши драбинку, колекціонер заходився розташовувати на верхніх полицях книжки, які прихопив із кухні. Скориставшись тим, що він мене не бачить, я підійшла до полиці, куди, як пам’ятала, минулого разу він заховав Шекспірівські сонети. Книжка в блакитній обкладинці була на місці. Я озирнулася. Колекціонер поволі злазив з драбинки. Ані хвилі не вагаючись, я схопила книжку й заховала її у сумочку. Серце калатало, подих збивався, щоки почервоніли. То он як почуваються злочинці-початківці! Мені навіть здалося, що колекціонерові усе відомо… Він от-от упіймає мене на крадіжці… Хотілося лише одного — чимшвидше втекти, щоби врешті зітхнути з полегшенням.

— До речі, — озвався колекціонер, — ти вже прочитала ту книжку, що забрала у мене?

— Так, — я спробувала всміхнутися, щоби позбутися ніяковості, — вже прочитала і можу вам її повернути. Тобто, ви можете забрати її у дядька. Гадаю, з тим не буде ніякого клопоту.

— Добре, — погодився колекціонер, — якось я навідаюсь до нього.

Демонстративно зиркнувши на годинника, я сказала, що мені вже час. Арсен тільки байдуже махнув рукою. Я вибігла з будинку, остерігаючись, що колекціонер виявить крадіжку і кинеться мені навздогін, аби відібрати книжку. У голові моїй не було жодної думки, лише п’янке й шалене відчуття страху і ризику. Пронизливий вітер, що дув мені у спину, здавалося, був моїм спільником, допомагав утекти. І вузенькі вулички заплутували у своїх лабіринтах мій слід. Перехожі, що зустрічалися мені на тротуарах, зупинялися, відступали, часом відскакували вбік, даючи мені дорогу. Мабуть, у мене був надто відчайдушний вигляд.

Біля під’їзду я зіткнулася з дядьком Романом, який саме виходив з дому.

— Що з тобою, Лідко? Таке враження, наче за тобою хтось женеться!

— У мене теж… — пробурмотіла я, насилу перевівши подих.

Дядько Роман засміявся, легенько скуйовдивши моє волосся:

— Гаразд, любителько гонитв, я щойно приготував помідоровий суп… Отож, не забудь поїсти…

У відповідь я лише набурмосилася — мені дуже не подобалося, коли зі мною поводилися, немов із дитиною. Якби він тільки знав!.. Але поки що я вирішила нічого не розповідати дядькові, боячись, щоб він чогось не зіпсував. Адже з дорослими зазвичай саме так і трапляється, навіть якщо вони такі, як дядько Роман.

Мабуть, мій вчинок у колекціонеровій бібліотеці справді можна було вважати не вельми чесним. Але той нечесний вчинок мав досить вагоме й поважне виправдання. Це була крадіжка заради сенсу. Адже колекціонер, викрадаючи книжки, теж чинив не надто чесно й порядно у стосунку до когось, виправдовуючись, що робить це заради своєї ідеї. Значить, мені теж не варто мучитися докорами сумління. Крім того, дізнавшись, задля якої мети я забрала у нього книжку, колекціонер, напевно, буде мені вдячний і пробачить таку дрібничку, як викрадення книжки. Ця думка мене заспокоїла.

XVI

Минуло кілька днів. Якось уранці, дочекавшись, поки дядько Роман вийде з дому, я хутко зібралася й вирушила на вокзал. Осінь, що досі тільки просувалася вперед делікатними й обережними кроками, того дня, здавалося, хотіла надолужити втрачене. Небо обважніло й нависло над містом, забарвлюючи якимось металево-синюшним відтінком вулиці, будинки і обличчя людей. Невпинно мрячило, злостивими холодними поривами налітав вітер, мало не збиваючи з ніг. Та негода мене не лякала. Звісно, то був не найкращий час для мандрів, але я була занадто нетерплячою для того, щоби вичікувати ліпшої нагоди.

Я купила квиток, але мені довелося ще з добру годину сидіти у тісному й брудному залі серед розмаїтих клунків, валізок і тлуму людей. Там тхнуло випарами потягів та спітнілими тілами. Щоби прогнати нудьгу і якось пришвидшити чекання, я витягла із сумочки Шекспірівські сонети. Та, розгорнувши книжку, так і заклякла. Я нічого не розуміла. Довго витріщалася на книгу, наче хотіла поглядом просвердлити у ній дірку. Це неможливо! Просто неймовірно! На форзаці книги не було жодного напису! Кілька разів я згортала й розгортала книжку, переглядала сторінки, ніби сподівалася, що напис у будь-який момент якимось чудодійним способом з’явиться знову. Я добре пам’ятала ті слова: «Нехай кожний рядок кожного сонету нагадує тобі про моє кохання до тебе». Як міг щезнути напис? Тієї миті це видавалося мені не просто чимсь дивним, а навіть містичним. А може, все просто? Може, то колекціонер його знищив? Адже існують засоби, які стирають чорнило… Але навіщо? Задля чого нищити те, з чим пов’язані такі дорогі спогади? Щоби не відчувати докорів сумління? Але тоді йому довелося б знищити книжку… А може, він так учинив, щоби врешті звільнитися від минулого? Може, це ще одне з його дивацтв, яке я не могла пояснити?

Розчарована, я вже готова була підвестися з лави, покинути вокзал і податися геть. Виходить, мій задум не мав жодного сенсу? Навіщо мені їхати невідомо куди, шукати Ілону… І як я їй усе поясню, якщо книжка без пам’ятного напису, а отже — не має для неї цінності? Я уявила, як жінка ввічливо всміхнеться, здвигне плечима, стримано подякує й зачинить перед моїм носом двері. Подумала: а що, якби мені спало на думку розгорнути книжку раніше? Чи не відмовилася б я від своєї ідеї? Я нерішуче м’яла квиток у руках. Щось мене стримувало й не відпускало. Напевне, це була моя впертість: не хотілося визнавати свою поразку, не хотілося, щоби все обернулося саме так, як я щойно собі уявила.

А може, не варто думати про найгірше? Може, для неї виявиться значущою вже сама книга, яка була для неї із тих, що не відпускають? Може, історія їхнього з Арсеном кохання для неї пов’язана не стільки із тим палко наївним написом, як власне із сонетами Шекспіра, і це найважливіше? Зрештою, що буде, те буде! Як каже дядько Роман, іноді варто ризикувати, щоби не жалкувати про втрачений шанс. Я зиркнула на годинник і вже не зволікала. Вибігла на перон. До відправлення електрички залишалося п’ятнадцять хвилин.

Я заскочила у вагон, електричка рушила. Я сиділа і дивилася у вікно, за яким у мряці пропливали мокрі дерева та небо, що нагадували розмиту акварель, і почувалася так, як, мабуть, почуваються усі відчайдухи: була сповнена рішучості та шаленства. Мені здавалося, що ніякі перешкоди не здатні мене зупинити, адже я роблю щось важливе й потрібне! Я здійснювала цю маленьку подорож задля сенсу, задля порятунку одного дивака… Заспокоєно віддалася плинові часу, який щомиті, під рівномірний стукіт коліс, наближав мене до моєї мети.

Станцією Рудаки виявилася маленька будка із напіврозваленою лавкою, всуціль списаною непристойними написами, біля якої валялося лушпиння з соняшника. Дощ ущух, і лише холодний вітер продовжував пронизувати вологістю. Обік станції тягнувся ліс та городи, за якими вдалині біліли хати. Десь перегукувалися птахи, чувся гавкіт собак та протяжне мукання корів. Повітря було напоєне запахами мокрого ґрунту, дерев і гнилого листя. Вдихнувши на повні груди цей абсолютно неміський аромат, який нагадав мені про моє рідне селище, я всміхнулася, відчувши, як разом із тим чистим вологим сільським повітрям у моїх жилах розливається впевненість. Якийсь час я простувала вздовж колії, поки зустріла чоловіка, котрий тяг тачку з кормовим буряком.

— Скажіть, будь ласка, — запитала я, — як мені знайти будинок Шовконюків?

Чоловік на мить спинився і, не дивлячись на мене, махнув у протилежний бік рукою:

— Туди вам треба. Он головна дорога, бачите? Там запитаєте, вам покажуть, — і пішов собі далі, тягнучи тачку.

Напевно, я тільки тепер зрозуміла, що заблукати у якомусь селі — це не прикрість, бо тобі завжди покажуть дорогу і спрямують, куди треба. Село розкриває обійми і щиро приймає тебе. На відміну від міста, воно рідко буває ворожим та настороженим до чужинців.

Поволі простуючи дорогою, я споглядала будинки, городи, вже приготовлені до зими, людей, які позирали на мене з цікавістю, і вже за мить відчула себе дуже затишно, так, наче не раз бувала тут. Якась дівчинка-підліток у подертих на колінах штанцях, що гасала туди-сюди на велосипеді в компанії молодших хлопчисьок, погодилася показати мені, де мешкають Шовконюки. Я ледве встигала за її транспортом, довелося бігти добрий шмат дороги, поки нарешті дівчинка разом зі своїм ескортом зупинилась у якомусь провулку, де дорога була буквально розмита дощем.

— Ви б ту хату самі не знайшли, — недбало сказала моя провідниця, мабуть, щоб скидатися на дорослу. — Вона зовсім непримітна.

І, як виявилося, дівчинка мала рацію. Низенький будиночок буквально ховався за гіллям крислатих ясенів, які, здавалося, сторожили його. Вікна були малі, з тьмяними, немов постарілими, шибами, і з такими ж тьмяними фіранками. Позаду визирав хлівець, у грязюці щось дзьобали кури. Поіржавіла сітка, якою було загороджене невелике подвір’я, обросла кущами черемхи, й низенька хвіртка була майже непомітна.

Здіймаючи бризки з калюж і щось весело вигукуючи, дівчинка з хлопчаками та собаками гайнула геть. Штовхнувши рипливу хвіртку, я зайшла у двір, наблизилася до хати, постукала. Двері відчинилися надто тихо й поволі. Так відчиняють їх люди старі та немічні. За мить на порозі, мов з’ява, постала літня жінка у хустці. Висока, худа, із втомленим лицем, поораним зморшками, з очима, в яких щось погасло чи віджило, бо вони були такими ж тьмяними, як і шиби на вікнах. Вона не зронила й слова, тільки очікувально подивилася на мене, насупивши вицвілі брови.

— Доброго дня, — заговорила я. — Скажіть, а тут проживає Ілона? Я маю їй щось передати.

Жінка швидко відступила на крок, ніби відсахнулася, й пильно, якось навіть дивно, зазирнула мені у вічі, тоді сперлася на одвірок і криво посміхнулася.

— А що такого ти маєш їй передати?

— Книжку від її старого приятеля, — відказала я.

— Від приятеля?

— Від приятеля її дитинства. Колись вона залишила йому цю книжку на збереження. Для неї вона була дуже дорогим подарунком… Гадаю, вона пам’ятає, хоч минуло стільки часу…

— Авжеж, — втомлено зітхнула жінка, — минуло стільки часу.

Мені здалося, що жінка не зовсім зрозуміла, про що йдеться, та й не дуже намагалася. Її очі, ковзнувши моїм обличчям, застигли, дивлячись додолу. Запала мовчанка, від якої я почулася ніяково, так, наче моя присутність була тут недоречною.

— То можу я побачитися з Ілоною? — несміло запитала я.

Жінка підвела погляд, але так поволі, наче це коштувало їй неабияких зусиль.

— Ти хочеш бачитися із Ілоною? — перепитала вона. — Не ти перша про неї питаєш. Дивно, так сьогодні про неї раптом згадали, у такий звичайний день… Треба ж, згадали… Як щось виявилося потрібно, то згадали… Он де, он там її й шукай, — жінка махнула рукою за хату.

— Де? — не зрозуміла я.

— Он там, — повторила жінка. — Ходи, я проведу городом, так швидше. Там є стежка.

Ми оминули подвір’я й хлівець, і, відхиливши похилу хвіртку, вийшли на город.

— Вибачте, — пробурмотіла я, трохи розгублено, — не зрозуміла… Де саме вона живе? Куди мені потрібно йти?

— Он туди, туди, — все махала рукою жінка. — Там її знайдеш, якщо добре шукатимеш.

За городами розляглося пасовище, виблискувала великою темною плямою водойма, оточена плакучими вербами. Десь за обрієм губилися безкраї поля, а обік, зникаючи удалині, видніли похилені старі хрести сільського цвинтаря.

— То куди ж мені йти? — знову тихо спитала я.

— О-о-он туди, поміж полями… — протягла жінка.

Я зовсім розгубилася. Що ця жінка має на увазі? Чи не хоче вона сказати, що Ілона… Здогад пронизав мене й на якусь мить паралізував. Та, перш ніж я оговталася і встигла промовити бодай слово, старенька нечутно пішла, покинувши мене саму. Я так і стояла посеред городів, приголомшена, не знаючи, що маю чинити. То, виходить, Ілона… Я не наважувалася промовити цього слова навіть подумки, немов боялася, що воно здатне зруйнувати вже сам її образ у моїй уяві. Адже там, усупереч усьому, Ілона була жива…

Я поволі простувала стежкою. Спершу ноги ніби самі кудись мене вели. Думки мої були плутані й нечіткі, я воліла взагалі ні про що не думати. Важко було окреслити те, що я почувала в ту мить. Сум’яття? Розчарування? Чи, може, відчуття втрати? Так, мабуть, почуваються, коли втрачають сокровенні мрії, коли раптом виявляється, що якісь добрі прагнення і починання зазнають краху й стають цілком безглуздими… Найрозумніше було б повернутися й про все розпитати жінку, а не брести світ за очі. Та я не зважилася, і, напевне, правильно. Адже видно було, що жінка не бажала про це говорити. Очевидно, мій вчинок зачепив її, здався їй безглуздим і недоречним… А може, навіть завдав щемливого болю… Я згадала її криву посмішку, коли вона безсило зіперлась на одвірок і дивилася на мене своїм важким поглядом… Що відчуває людина, коли хтось невідомий приходить до її доньки, якої давно немає серед живих? Дивно, що та жінка нічого не спитала ні про мене, ні про Арсена… Отже, їй було нецікаво або й зовсім байдуже. Для неї це не мало вже ніякого значення, горе знесилило її. Тож їй простіше було лише вказати, де Ілона, ніж розповідати про це… І тут я згадала про колекціонера. Не потрібно йому нічого знати, вирішила. Хай думає про Ілону і вважає, що вона десь живе собі, що у неї все гаразд. І книжку доведеться повернути… Можливо, той зниклий напис і був своєрідним знаком, якого я не зуміла відчитати?..

Моє намагання втрутитись у чуже життя і щось змінити у ньому — абсолютно марне. Мабуть, не варто було цього робити. Взагалі не варто втручатися у чиєсь життя, ніколи! Хоча б тому, що воно тобі не належить і ти не маєш на це права. Але ж я хотіла як краще… Я прагнула повернути людям, хай навіть на мить, їхнє минуле, щось дороге, давно втрачене, й для них — дорогоцінне… Прагнула повернути колекціонерові відчуття сенсу… Та чи стали б ті двоє щасливішими? Чи, навпаки, нещаснішими? Мене долали непевність і сумніви…

Спочатку я навіть не помітила, як ноги мої повернули ліворуч від тих полів, що губилися невідомо де, і отямилася лише спинившись біля поіржавілої старої цвинтарної брами. Я не знала, навіщо сюди прийшла, бо в ту хвилю не могла приймати жодних рішень. А може, справді, сама того не усвідомлюючи, все-таки мусила знайти Ілону?

Я втрапила до старої частини цвинтаря. Запах мокрого ґрунту був тут іще густішій, аніж серед полів. Усе було поросле густим чагарником: напіврозвалені забуті гроби-горбки, що виступали над землею, волохаті від моху плити, похилені хрести, на яких подеколи вже неможливо було розібрати написи… І лише високі столітні дерева, що росли поміж тими могилами, здавалося, їх пам’ятали. Трохи далі кущі й дерева рідшали. Звідти вже видніли впорядковані ряди могил, там слід було й шукати. Схоже, доведеться немало поблукати, промайнула у мене думка. Адже я не знаю, коли не стало Ілони.

На поваленому дереві обік стежки, де розпочиналися нові поховання, я раптом помітила згорбленого чоловіка, що сидів і м’яв у руках капелюха. Я навіть зраділа. Може, він мені допоможе? Якщо він мешкає у цьому селі, то повинен знати хоча б приблизно… Я підійшла до нього і спинилася, мов заворожена, не вірячи власним очам. Зачувши мою присутність, чоловік озирнувся і вп’яв у мене свій погляд.

— Лідко? — запитав Арсен, теж вражений. — Що ти тут робиш?

— Ви… також приїхали до Ілони? — запитала я, не зовсім тямлячи, про що запитую.

Колекціонер сумно всміхнувся, немов сам до себе.

— Ага, приїхав.

Якийсь час ми мовчки дивилися один на одного, ніби все ще не вірили власним очам, не вірили у цю випадкову зустріч.

— Я так довго шукав її могилу… Вона померла п’ятнадцять років тому… Важко хворіла… — озвався Арсен. — Її мати мене не впізнала… Не хотіла навіть розмовляти… Здається, вона не зовсім при здоровому глузді.

Знову мовчанка. Колекціонерів погляд блукав десь аж по верхівках дерев чи, може, по застиглих важких хмарах, що дрімали на прояснілому після дощу небі. Я не наважувалася заговорити. Прислухалася до своїх відчуттів, вдихала запахи мокрої землі й листя, що на тлі мертвих хрестів та каміння здавався особливо живим, видихала спокій і смуток.

— Хочеш піти до її могили? — запитав Арсен, отямившись від задуми.

Я слухняно кивнула головою, і ми пішли стежкою. Колекціонер якось дуже постарів. Підняв комір плаща, запхнув капелюха під пахву, засунув руки до кишень і згорбився, наче ніс непосильний тягар. Тягар смутку і правди…

— Скажи, — заговорив він, порушивши мовчанку, — як ти тут опинилася? Ти знала про все? Це Роман тобі розповів?

— Ні, — відказала. — Я зовсім нічого не знала. Та й дядько нічого не знає. Я просто приїхала віддати Ілоні книжку і розповісти про вас. Ви були таким нерішучим, тож я вирішила що… Адже ви самі казали, що вона — єдина жінка, яка припала вам до вподоби. Я уявляла, що, почувши про вас, вона обов’язково подала б вам через мене звісточку, тоді ви б неодмінно з нею зустрілися… Мабуть, вам це здається наївним та безглуздим… А мені здавалося, що саме в тому й криється сенс, який ви шукали… Ви ж її кохали, правда? Я уявляла собі, що, наблизившись до свого минулого, ви врешті подолаєте у собі почуття провини, самотності й марноти, навіть якщо не будете разом, бо невідомо, як би склалася її доля, якби вона була живою… Але ж у коханні бути разом не завжди означає фізичну присутність поряд. Важливим є усвідомлення того, що ви разом…

— Дивно, — пробурмотів колекціонер. — Як усе дивно… Дівчинка намагається відкрити мені сенс… А яку книжку ти збиралася їй віддати?

— Ось цю, — промовила я, витягши із сумки Шекспірівські сонети.

Колекціонер рвучко спинився.

— Де ти її взяла?

— Поцупила у вашій бібліотеці, — зізналася я. — Але вона вже без вашого напису…

— Звісно, — зітхнув колекціонер, — бо то не та книжка.

— Не та книжка?

Арсен витяг із кишені свого пальта таку самісіньку книжку, як у мене, з блакитною обкладинкою.

— Ти забрала не Ілонину книжку, а мою, — пояснив він. — Я подарував їй ці сонети, а згодом придбав таку саму книжку й собі, щоб, читаючи, відчувати зв’язок із нею.

— Але ж я бачила, як ви клали її якраз на ту поличку… Іншої там, здається, не було… — пробурмотіла я, немовби виправдовуючись.

— Не було. Пізніше я забрав Ілонину книжку до своєї кімнати, щоб мати біля себе як її частинку… У спальні я тримаю книжки, які читаю… А свою натомість поклав на полицю… Знаєш, ти маєш рацію. Важливим є вже саме усвідомлення зв’язку із дорогою тобі людиною… Так було, коли я перечитував сонети… Це вони єднали нас, поки я не втратив її остаточно.

Ми знову замовкли. Під ногами шелестіло мокре листя і прив’яла трава. На нас із байдужою понурістю дивилися хрести й невеличкі мармурові пам’ятники з фотокартками людей, яких уже не існувало.

— Чесно кажучи, не думала, що ви приїдете сюди, — озвалася я через якийсь час.

Колекціонер важко зітхнув:

— І я не думав… Можливо, й не приїхав би, якби не одна випадковість… Ми вже прийшли.

Він наблизився до могили, над якою росла верба, і притулився до дерева. З округлого чорно-білого фото, обрамленого сірим мармуром, до нас ледь усміхалася молода дівчина. Світле густе волосся, розділене на проділ, великі сумовиті очі…

— Просто неймовірно… — вражено прошепотіла я. — Дівчина з фотокартки поета!

— Авжеж, з фотокартки поета, — важко прошепотів колекціонер. Сягнувши рукою у внутрішню кишеню плаща, він витяг таку ж саму чорно-білу й трохи пожовклу, знайому мені фотокартку.

Я лише запитально подивилася на нього, бо вже геть нічого не розуміла.

— Я випадково побачив це фото, — сказав Арсен. — Воно випало з поетового записника, коли ми були у видавництві. Дізнавшись, що я добре знав цю жінку, він віддав мені світлину. Тоді я й зважився її знайти. Навіть вирішив, що це якийсь знак… Але, бачиш, не буває чудес, дівчинко. За все у житті доводиться платити, особливо за свої помилки, за свою байдужість, егоїзм та дурощі. Іноді жорстоко платити. Можливо, я справді міг би віднайти сенс, про який ти говорила… Навіть дивно, як ти могла це розуміти, не маючи життєвого досвіду, не переживши справжнього кохання… Але запізно. Вже, на жаль, запізно…

Я важко зітхнула й не знала, що йому на те відказати. Колекціонер конвульсивно обійняв стрункий, немов жіночий стан, стовбур верби і притулився до нього чолом.

— Ех… — ледве чутно видихнув він за хвилю, так тихо, ніби звертався сам до себе, — не віриться, що вона там… Отак сидів би тут, при ній… Знаєш, вона так вміла дивуватися… Дивилася, приміром, крізь відчинене вікно у двір, і дивувалася… Усьому, як дитина… І погідному дневі, і сонцю, що ковзало шибою вікна, і блакитному небу, і прозорому повітрю, і людям, що кудись поспішали… А я ніколи не помічав нічого… Я не помічав життя…

Арсен щось зашепотів, хоча слів неможливо було розчути, і лагідно погладив стовбур дерева, наче там, у ньому, а не деінде, перебувала тепер Ілона. Я відчула, що мені слід піти. Колекціонерові потрібно було побути на самоті зі своїми спогадами.

— Бувайте, — тихо сказала я, на прощання торкнувшись рукою холодного каміння памятника. Арсен не відповів. Тільки продовжував щось безладно шепотіти, забувши раптом про мою присутність.

Я поволі простувала до станції і на серці у мене було важко від жалю та смутку. Мені було до болю шкода Ілону з її сумними й мудрими очима, які знала з фотокартки, її безглуздо обірваного життя, цю дивну жінку, її матір, яка збайдужіла до цілого світу, колекціонера, його невиправданих сподівань і своїх розбитих ілюзій… Невже насправді в житті немає сенсу?

Увечері, збрехавши дядькові, що погано почуваюся, аби уникнути розмови, я зачинилася у своїй кімнаті й провалилася у дивну апатію. І раптом чомусь пригадала Дениса. Мені захотілося почути телефонний дзвінок, захотілося усе йому розповісти… Може, це дало б мені хоч якесь полегшення? Але телефон уперто мовчав. «Чудес не буває», — пригадала я слова колекціонера й зайшлася нестримним плачем.

XVII

Новий тиждень у кав’ярні розпочався несподіваною новиною. І знову це стосувалося нашої куховарки Нельки. Її колишній кавалер швидко знайшов собі втіху. Нелька частенько бачила, як із сусідової квартири вранці вислизає якась жінка, та, на щастя, вона вже тим не переймалася і дійшла висновку — Юрчик таки мав рацію, не довіряючи тому типові. Тим часом у Нельки було кілька побачень із вчителем музики. Більше того, її сина дуже зацікавила його флейта.

— Як я хвилювалася… — розповідала Нелька, бадьоро чистячи картоплю. — Ти ж знаєш, який вибагливий Юрчик… Я не хотіла їх так завчасу знайомити, але мій музикант наполягав… Ти й уявити собі не можеш мого здивування! Вони так швидко знайшли спільну мову! Хоча, напевне, це й не дивно… Хіба може людина, яка пов’язана з музикою, тим більше, коли вона грає на флейті, бути поганою? Але віриш, якби навіть мій син був проти, я б на те не зважала! Я просто впевнена, що цього разу мені по-справжньому пощастило! І знаєш, Юрчик навіть захотів навчитися грати на флейті!

Справді, я ще ніколи раніше не бачила Нельки такою щасливою. Мабуть, це була єдина новина, яка хоч трохи мене порадувала і бодай на мить розвіяла смуток.

Повернувшись із села, я кілька днів поспіль телефонувала колекціонерові, та він вперто не піднімав слухавки. Я не знала, що й думати. Може, він кудись поїхав, а може, впав у депресію? А якщо з ним щось трапилося? Напевно, не потрібно було залишати його самого. Раптом він щось собі заподіяв? Адже від нього можна очікувати будь-чого. Кілька разів я приходила до його будинку, кружляла подвір’ям, стукала у двері, зазирала у вікна, та враз принишклий осамотілий дім, наче звіря, що зненацька запало у сплячку, не виявляв жодних ознак життя. Моя уява малювала мені найгірші й найбезглуздіші сцени, які лише можна було вигадати. Приміром, як колекціонер лежить у ванній із перерізаними венами й виряченими від жаху очима або висить у бібліотеці з мотузкою на шиї… Чи лежить на канапі зі встромленим у серце ножем…

Одного дня я зважилася піти до його сусідів. Постукала у двері будиночку навпроти. Привітна огрядна молодиця повідомила мені, що пана Арсена вона не бачила вже кілька днів. Принаймні увечері його вікна не світилися.

— Гадаю, він кудись поїхав, — додала молодиця. — Коли він кудись від’їжджає, то зачиняє геть усі вікна.

Та цей аргумент мене аж ніяк не переконав. Ночами я довго не могла заснути, перевертаючись з боку на бік, будуючи різні версії загадкового зникнення колекціонера, які поволі зводили мене з розуму. Врешті-решт, мені нічого не залишалося, як розповісти все дядькові. Він би мав підказати, як чинити у тому випадку…

— Отакої, — пробурмотів дядько Роман, уважно вислухавши мою історію. — І усе це діялося у мене за спиною, а я нічого не знав… Не думав, що ти виявишся такою авантурницею, Лідко.

— Я ж хотіла, як краще, — зітхнула я. — А як тепер бути? Може, слід повідомити у міліцію?

— Будемо сподіватися, що нічого страшного не трапилося. Я спробую щось довідатися, — відказав дядько Роман.

Увесь вечір він був сумний, замислений та мовчазний. Видно, моя розповідь вплинула і на нього. А наступного дня йому таки пощастило дещо дізнатися. Поет-невдаха повідомив дядькові, що колекціонер поїхав із міста, бо знайшов покупця на своє колишнє помешкання.

Отож, тепер треба було лише чекати, коли Арсен нарешті приїде, хоч очікування не зменшувало моєї напруженості. «А якщо він ніколи вже не повернеться?» — бувало, зринала лячна думка. Але я негайно проганяла її переконливим, як на мене, аргументом — у його будинку залишилися книжки. Він просто мусить повернутися.

Тим часом дощило майже безперервно. Осінь утверджувалася все дужче, сіючи негоду, меланхолію та холод. Дні тяглися одноманітні й довгі, як сама сльота.

У нашій кав’ярні на розі нічого не змінилося. Так само на обід приходив учитель музики і, як завжди, з’їдав тарілку юшки, про щось лагідно перемовлявся з Ненькою, яка, причепурившись, щоразу виходила до нього, мов на коротеньке побачення, кокетливо поправляючи куховарський чепчик. Він усміхався до неї новою, замріяною усмішкою…

Так само за столиком біля вікна по обіді сидів голомозий добродій із газетою в руках, час від часу позираючи крізь шибу на перехожих молодичок.

— І ви ще мені казали, що для вас тут немає переваг? — зауважив він якось учителеві музики, побачивши, як той укотре, спорожнивши тарілку із юшкою, заграє із Нелькою.

— Жодних переваг, — заперечив учитель, — за кожний обід я, точнісінько як і ви, плачу гроші.

Так само мало не щовечора сюди приходив столяр, частувався зі своїми приятелями пивом, а праля, так само сумно зітхаючи, смакувала кавою в іншому кінці зали, кидаючи в бік столяра промовисті погляди. Іноді зазирала Мірка у товаристві чоловіків, які з усіх сил намагалися її розважити, але й досі нікому з них не поталанило врятувати її від нудьги чи змусити всміхнутися.

Одного вечора, коли у нашій кав’ярні не залишилося жодного вільного місця, праля наважилася наблизитися до столяра і сісти навпроти. Та вже за мить, зовсім не тямлячи, що чинить, столяр ураз скочив на рівні і, немов ошпарений, прихопивши кухоль з пивом, пересів до ляди. Щоки в нього палали, як у хлопчиська.

— Здається, пиво у вас сьогодні не зовсім свіже, — буркнув він до мене.

— Та ні, пиво свіжісіньке, — відказала я.

Тієї миті праля підвелася з-за столика, підійшла до столяра, який, набурмосившись, продовжував щось бубоніти собі під ніс, і, не зронивши й слова, вихлюпнула на нього каву. Чоловік зойкнув й схопився на ноги. Ще ніколи мені не доводилося бачити його таким! Очі були вирячені, наче він щойно побачив щось таке, чого в природі не існує, рот роззявлений… З відстовбурченого живота й штанів стікали брунатні цівки кави. Довкола за столиками всі аж позмовкали.

— Та що це… Що це діється?.. За що?.. Ви ж подивіться… Вона збожеволіла! Вона таки несповна розуму! Що я їй поганого зробив?.. — вигукував спантеличений та засоромлений столяр.

Завжди сумна Мірка раптом нестримно зареготала й одним духом перехилила чарку вина. Хтозна, чи її супутники, які пригощали й розважали її увесь вечір, в ту мить збагнули, що ту жінку можна було пройняти не запопадливістю, а лише вчинком. А праля нічого того вже не чула й не бачила, вискочивши геть із кав’ярні.

В суботу вранці, коли в нас майже не було відвідувачів, окрім якоїсь молодої панянки, що, попиваючи каву, мляво гортала глянцевий журнал, я, уже звично, щоб не нудьгувати, взялася за читання книжки, яку днями знайшла у дядьковій бібліотеці. Було вже близько полудня, коли на дверях теленькнув дзвоник. Він умів дзеленчати по-різному: то насторожено, то весело, то стурбовано, то жваво, то байдужо, то невдоволено, то засоромлено… Іноді за тим дзеленчанням я могла, не дивлячись на двері, вгадати, хто переступив поріг кав’ярні. Чи це Нелька, чи дядько Роман, чи праля, чи столяр, чи отець-богохульник, чи поет-невдаха, чи голомозий добродій із житлової контори… Цього разу він продзеленчав із загадковою м’якістю і якось надто сором’язливо. Відірвавшись від книжки, я мало не скрикнула від несподіванки — до кав’ярні входив колекціонер!

— Де ви так довго пропадали? — вигукнула я. — Ви могли б принаймні повідомити, що кудись від’їжджаєте! Я ж хвилювалася, щодня телефонувала!.. Вже думала, що з вами щось трапилося!.. Хіба так можна!

— Я проходив неподалік… Подумав, може, тебе побачу… — проказав він.

— Бажаєте кави? — запропонувала я, оговтавшись.

На знак згоди він мовчки кивнув головою й сів біля ляди, поклавши біля себе капелюха. Сьогодні від Арсена віяло спокоєм і якоюсь внутрішньою злагодою.

— То куди ви їздили, розкажете? — спитала я, вже готуючи йому каву по-турецьки.

Колекціонер важко зітхнув.

— Я залагоджував справу з продажем помешкання, потім із видавництвом, а згодом усамітнився, поїхавши до незнайомого міста. Найкраще бути самотнім у чужих містах, де тебе ніхто не знає. Так ти гостріше відчуваєш себе і, зрештою, починаєш розуміти… Можна блукати незнайомими вулицями, зустрічати незнайомих людей… Нікому до тебе немає діла. Ніхто тобі не заважає. Почуваєшся майже невидимкою. Мені потрібно було подумати, багато про що подумати…

— А про що?

— Що?.. — неуважно перепитав Арсен, бо вже встиг поринути у свої роздуми.

— Про що подумати?

— Мабуть, ти справді мала рацію, коли казала, що несправедливо ховати ці книжки від усього світу.

— Невже?;

— Я багато думав про Ілону. Вона сказала б те саме…

— Ви так гадаєте? — обережно запитала я.

— Так, я дуже добре знав її. Вона обожнювала книжки… І її, напевне, дуже втішило б те, що я зібрав таку бібліотеку. І засмутило б водночас. Бо я сховав ці книжки від усього світу.

— Нічого не вдієш… — зітхнула я, подаючи йому горнятко з кавою.

— Але ж ти по-іншому вважаєш, ніж сказала, чи не так? — спитав колекціонер, сьорбнувши кави. — Можеш бути зі мною відвертою.

Я знову зітхнула:

— Авжеж… Тим колекціонуванням, безперечно, ви рятуєте книжки, проте, з іншого боку, позбавляєте їх їхнього призначення й сенсу — бути читаними й доступними іще для когось, кому вони теж по-справжньому потрібні. У вашій бібліотеці вони просто перетворюються на мертві музейні експонати, от і все. Один мій знайомий відвідувач кав’ярні якось сказав, що рятувати й повертати людям їхні духовні скарби — благословенна місія. Але чи, рятуючи, ви їх повертаєте?

Арсен голосно сьорбнув кави.

— Я вирішив зробити свою бібліотеку доступною для тих, хто того насправді потребуватиме, — сказав за хвилю.

— Тобто? — не зрозуміла я.

— А так: «Бібліотека забутих книжок пана Арсена Словацького». Як тобі така реклама? Над будинком висітиме вивіска, ми розклеїмо оголошення по місту… Можливо, мені вдасться зацікавити журналістів із місцевої газети, з’явиться стаття…

Я не вірила власним вухам. Невже це можливо? Куди подівся той похмурий сноб та фанатик-колекціонер?

— У нашому місті є чимало інтелігенції, є інститут, студенти, науковці чи просто книголюби… Вважаю, це когось зацікавить. Люди, котрим це справді буде потрібно, зможуть приходити до моєї бібліотеки й брати для читання книжки. А може, знайдуться охочі подарувати якісь свої забуті книжки чи твори невідомих авторів. Ну, звісно, все це буде ретельно фіксуватися… картки для читачів і таке інше… Все, як у звичайній бібліотеці. Щоправда, це буде ще не так швидко. Передусім потрібно навести лад у бібліотеці й усе як слід продумати. Крім того, мені потрібні помічники. Допомагатимеш мені у цій справі?

— Звичайно! — мало не вигукнула я.

— Я знав, що ти мені не відмовиш, — усміхнувся колекціонер, знову сьорбнувши кави.

— Але дивно… — проказала я. — І як це вам спала на думку така ідея?

— Я хочу присвятити цю справу Ілоні, — тихо відказав він. — Я роблю це заради неї, заради нашого минулого. Лише в такий спосіб я можу загладити свою провину перед нею й відчути отой сенс, про який ти мені говорила.

— В такому разі я можу приходити і брати у вас щось для читання? Все, що забажаю? — спитала я, не приховуючи захвату.

— Авжеж, — поблажливо відповів колекціонер. — Все, що забажаєш.

В ту мить на дверях знову теленькнув дзвоник, і на порозі кав’ярні з’явився дядько Роман.

Помітивши його, колекціонер підвівся й рушив йому назустріч.

— Арсене? От несподіванка! — засміявшись, ляснув його по плечу дядько. — Здоров будь!

— У мене до тебе є справа, — одразу заговорив колекціонер, — я хочу забрати у тебе книжку, яка може поповнити мою колекцію й бібліотеку. Точніше, вона вже поповнила, але твоя племінниця вважає, що я повинен це узгодити з тобою.

Через хвилину вони вже усамітнилися за кутнім столиком із двома чарками коньяку. Їм було про що порозмовляти.

Десь по обіді до кав’ярні навідався отець-богохульник. Він привітно всміхнувся до мене й замовив собі горнятко кави. Виглядав посвіжілим, очі його блищали завзяттям.

— Що у вас нового? — запитала я, бо, як мені здалося, саме такого запитання він і очікував.

— О, стільки всього! — загадково примружившись, промовив отець-богохульник. — Днями я був у одному селі, тут поблизу. Знайшов у церкві дві старі ікони. Одна з них теж була серед якогось мотлоху, який збиралися спалити, а іншу постановили перемалювати якісь місцеві богомази! От я їх і забрав, а, точніше, викрав!

— І ви на таке зважилися? — здивувалася я.

— Ну звісно! Ти лишень уяви собі, Лідко, що з ними було б! Ці невігласи геть зіпсували б їх, або й узагалі знищили!

— А якщо вас раптом заарештують за крадіжку?

— Не заарештують, — заспокоїв мене отець-богохульник. — Для більшості оті зниклі, старі, понівечені ікони, не є жодною цінністю. Отож, ніхто не здійматиме через них галасу.

— А як ви дізналися про ті ікони? — спитала я.

— Я не знав про них, — відказав мій співрозмовник.

— Тоді як ви їх знайшли? Випадково?

— У тому то й річ, що невипадково, — зашепотів він.

— Як же?

— То був немов якийсь внутрішній голос… Щось змусило мене поїхати у те село й зайти до тієї церкви. Я раніше тільки чув про таке. Це дар! Дар знаходити ікони, яким загрожує знищення! Я ледве можу в це повірити: мені, такому нікчемному, негідному й грішному, випало таке призначення!

Я пильно подивилася на нього. А чи не починається у нього, бува, та ж хвороба, що була в колекціонера книжок?

— Скажіть, а ви для себе збираєте ці ікони?

Він усміхнувся:

— Для себе? А який у тому сенс? Я відвезу їх у монастир. Там один мій друг займається реставрацією старих ікон. Від нього я колись чув, що у нашому місті планують відкрити сакральний музей. Це було б чудово! От лише, відчуваю, знань у мене замало. Мені б трохи підшколитися. Сьогодні був у міській бібліотеці, сподівався там знайти щось про історію ікон й іконопису, та не надибав нічого путнього.

— Кажете, не знайшли нічого у бібіліотеці? — перепитала я. — А бачите он отого чоловіка, що сидить у кутку поряд із моїм дядьком й розмахує руками?

— Бачу, то й що?

— Цілком можливо, такі книжки є у його колекції. Він невдовзі відкриє дуже цікаву бібліотеку! Бібліотеку забутих книжок! Книжок, яких уже ніхто не видає й не читає. Він довго рятував їх від знищення! Майже так, як ви рятуєте ікони…

— Невже? А все-таки шкода, що я не священик, я б цього чоловіка поблагословив, — лагідним тоном промовив отець-богохульник.

— Я дуже рада, що ви навернулися, — тихцем сказала я йому.

Він усміхнувся, майже поблажливо, так, ніби вибачав мені мою нетактовність.

— А хіба я коли-небудь відвертався? Хіба коли-небудь тратив віру? Щоби бути з Богом, не обов’язково, Лідо, бути священиком: іноді ті, що у ризах бувають занадто далекими і від Нього, і від людей… Якщо я й жалкую про щось, то лише про те, що вдавався до пиятик і до міцного слівця. Але з тим безглуздям уже покінчено. У мене з’явилася справа, заради якої таки варто було поблукати манівцями. Можливо, якби не мої блукання, то я б ніколи не знайшов тієї ікони на вулиці Героїв. Адже до істини іноді приходиш через сумніви, протиріччя й гріховність.

Його слова ще раз підтвердили мені, що навіть найбезнадійніші грішники інколи мають усі шанси перетворитися на праведників…

XVIII

Того вечора дядько Роман і Арсен вирішили надолужити спілкування за усі роки, які вони не бачились. Од випитого коньяку обоє були у доброму гуморі й не бажали розходитися, бо втратили відчуття часу й дійсності, довго вирішуючи вже біля зачиненої кав’ярні, куди податися далі. Я ще ніколи не бачила, щоб у дядька Романа так блищали очі й щоб Арсен був таким жвавим. Нарешті дядько згадав про пляшку вина, що вже надто довго, без жодної мети, стояла у його серванті, й запросив колекціонера у гості. З кухні ще довго долинали їхні суперечки, нетерплячі вигуки й довгі монологи одкровень…

Я вирішила їм не заважати і усамітнилася у своїй кімнаті. Якийсь час сиділа у цілковитій темряві, не вмикаючи світла, споглядала відблиски вогників на шибі: Згадала Дениса і тяжко зітхнула. Дивно, подумала, іноді симпатія може розвинутися зі звичайнісінької неприязні. Несподіване перетворення… Уже знала з книжок, що в житті взагалі трапляються вкрай неочікувані речі, над якими ти не владний, а тепер переконалася у цьому на власному прикладі. Сумирний відмінник в окулярах й веснянках, який ніколи не дає списувати — тип хлопця, якого я завжди зневажала й над яким насміхалася, раптом почав мені подобатися! Навіть більше — мені нестерпно хотілося його побачити. Я згадала нашу останню розмову. Не потрібно було з ним так говорити! Хлопчаки, схиблені на математиці та фізиці, зазвичай дуже вразливі особи, майже як поети. Десь я про це теж уже читала. Тому він, напевно, вирішив, що я його відштовхую… Я сиділа, мляво гортала підручника з алгебри, і враз мене осяяло: математичка! Вона повинна знати його номер телефону! Довго не роздумуючи, вхопила слухавку.

— Вибачте за пізній дзвінок, — затарабанила я, — ви б не могли мені дати номер телефону Дениса, він позичив у мене посібник… А мені дуже потрібно…

Схопивши клаптик паперу, швидко записала номер телефону. Числа ніби усміхалися мені й підморгували. Вимальовували Денисові риси обличчя. Дві шестірки — очі, два нулі — окуляри, а четвірка — вухо… Від тих кумедних асоціацій мені стало весело.

Довгі гудки здалися мені вічністю. Аж ось нарешті хтось підняв слухавку. То була Денисова мама. Її голос звучав трохи здивовано й занепокоєно — годинник показував доволі пізній час. І телефонувати в таку годину наче й не зовсім пристойно. Та за хвилю на іншому кінці дроту я почула його подих, його голос і зітхнула з полегшенням, хоча серце моє калатало, мов божевільне.

— Сподіваюся, ти ще не спиш? Послухай, ти ж не образився на мене, правда? — заговорила я, вочевидь, перейнявши у колекціонера звичку не вітатися. — У мене тоді справді була важлива справа. Якщо хочеш, я тобі усе поясню…

— Я думав, ти просто мене уникаєш… — озвався Денис. — Тоді, може, зустрінемося? Якщо завтра ввечері ти матимеш час. Наприклад, о шостій?

— Так, у мене вільний тиждень.

— Тоді біля фонтану, на площі?

— Біля фонтану на площі, — повторила я. Мої руки, що стискали слухавку, були вологі. Мені справді часом бувало важко себе зрозуміти. І навіщо я йому телефонувала? І чому так розхвилювалася? Чому іноді наші почуття є настільки незбагненними? Майже як поезія…

Ніч насувалася на місто нечутно й ніжно. Огортала його, немов теплою плетеною ковдрою, крізь численні петлі якої миготіло світло зірок. Стрілка годинника наближалася до півночі. Я чула у коридорі шарудіння й бурмотіння: колекціонер взував черевики. Я уявила його кумедний старомодний капелюх, якого він одягнув набакир… Бо у тому стані, в якому він був, Арсен міг одягнути капелюха тільки набакир! Згодом рипнули двері й клацнув замок. Дядько Роман почвалав у спальню. Я прочинила вікно. До кімнати вповзла прохолодна дощова вологість. Я вдихнула запах мокрого в’ялого листя. Так, либонь, пахла сама осінь. Дивлячись на нічне місто, де-не-де помережане вогнями, я думала про колекціонера. Він зумів надати справі свого життя сенсу, якого раніше не бачив ні в чому. А якби цього не сталося? Мабуть, отак би й вважав своє життя змарнованим і від того тільки б страждав… Я зітхнула, поглянувши на підручники, що лежали на моєму письмовому столі. Не варто. Ніколи не варто погоджуватися виконувати чужі мрії (навіть якщо вони — батькові) чи йти всупереч собі навіть з почуття обов’язку. Денис мав рацію. Це все лише обмежує і перетворює тебе на невільника, неспроможного відкритися світу й самореалізуватися. Не варто змушувати себе робити те, чого насправді ніколи не полюбиш. Не варто!

— Вибач, але я не зможу здійснити твою мрію, — тихо заговорила я у темряву, ніби тато був присутнім тут, біля мене, у цій кімнаті. — Нехай вона просто залишається твоєю. Знаєш, один мій знайомий поет вважає, що часом нездійснені мрії дають людині більше втіхи, ніж ті, що втілилися в дійсність, бо ти продовжуєш мріяти! Тож нехай вона залишається твоєю мрією. Я не буду змушувати себе вчитися на економіста, у тому немає для мене жодного сенсу… Що я для себе бажаю? На жаль, я ще не знаю того достеменно. Я лише дуже люблю книжки, тож, моє майбутнє, напевне, буде пов’язане саме з ними. Але я шукатиму себе… Чуєш? Я шукатиму себе, щоби здійснити свою мрію! Свою!.. Сподіваюся, ти мене зрозумієш?

Я зітхнула з полегкістю, відчувши себе звільненою… Ніби справді поговорила з батьком. А може, полегшення прийшло від усвідомлення того, що рано чи пізно ця розмова таки відбудеться в дійсності? Тепер я була того певна. Тільки тоді, коли буду відвертою та щирою, я по-справжньому наближуся до батька, адже буду такою, якою є… Я підійшла до вікна. Новий подув вітру увірвався в кімнату, й на обличчі я відчула краплинки вологи. Схоже на поцілунок. На поцілунок дощу, який у цьому місті випадає частіше, ніж будь-де. А дощі, як виявилося, таки дійсно несуть із собою переміни…

ПРО АВТОРА

Оксана Сайко народилася у містечку Скалаті на Тернопільщині. Закінчила Львівський державний медичний коледж і факультет журналістики Львівського національного університету ім. І. Франка. У дев’ятирічному віці її надзвичайно вразив фільм про австралійського письменника Алана Маршала, тоді вперше виникла думка бути письменником. Свої перші історії малювала, а в одинадцять років якось несподівано для себе самої взяла до рук кулькову ручку і зошита — так народилася перша пригодницька повість «Таємниця старого будинку». Відтоді й пише.

Перші прозові твори були надруковані у місцевій районній газеті, а згодом — у літературних часописах: «Русалка Дністрова», «Літературний Тернопіль», «Дзвін», «Літературний Львів», «Сто талантів», «Літературна Україна», «Дніпро». Оксана отримала кілька літературних нагород. Вона є дипломантом міжнародного літературного конкурсу «Гранослов-2006» та переможцем конкурсу на кращу повість від журналу «Дніпро». А 2012 року у «Видавництві Старого Лева» вийшла друком її книга для підлітків «Новенька та інші історії», яка увійшла у п’ятірку фіналістів конкурсу «Книга року ВВС — 2012».

Оксана Сайко любить книги, театр, оперу, мистецтво, стильне кіно, довгі прогулянки містом, мандрівки й природу. А ще — перебуваючи у будинку своїх батьків — усамітнюватись у великій бібліотеці й переглядати книжки: читані, улюблені й ще непізнані. Особливе зворушення й цікавість у неї завжди викликали старі та забуті книжки, які повертаються до життя, щойно візьмеш їх до рук і перегорнеш кілька сторінок. Саме там, у батьківській бібліотеці, і з’явилася ідея до написання нової повісті…

Content

Сайко Оксана Кав’ярня на розі

Оксана САЙКО КАВ’ЯРНЯ НА РОЗІ

I

II

IІI

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

ПРО АВТОРА